12.01.2017
Справа № 504/558/15-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.01.2017 року м. Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області кримінальне провадження № 0002357 щодо обвинувачення:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, уродженець м. Одеса з середньою спеціальною освітою, не працює, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий.
в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185 та ч.3 ст.15, ч.2 ст.185 Кримінального кодексу України зі змінами та доповненнями (далі КК України);-
ВСТАНОВИВ:
На початку жовтня 2013 року, в денний час, ОСОБА_4 діючи з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, використовуючи найманих працівників - водіїв ОСОБА_5 під керуванням транспортного засобу «IVECO» д.р.н. НОМЕР_1 червоного кольору, та невстановлену особу під керуванням невстановленого транспортного засобу, яким не було відомо про особу під керуванням невстановленого транспортного засобу, яким не було відомо про злочинні наміри останнього, шляхом вільного доступу з неогородженої території земельної ділянки по АДРЕСА_2 , за два рази, умисно та таємно викрав 17 залізобетонних блоків ФБС 40х60х240, вартістю 260 грн. кожний, загальною вартістю 4420 грн., що належить ОСОБА_6 , та які з метою реалізації перевіз на територію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , де збув їх раніше незнайомому та невстановленому в ході досудового розслідування чоловіку 4420 грн., не ставлячи його до відома про те, що реалізуєме майно здобуто злочинним шляхом, таким чином викраденим майном розпорядився на власний розсуд. Крім того в період з 06.11.2013 року по 07.11.2013 року, в денний час використовуючи найманих працівників - водіїв ОСОБА_5 під керуванням транспортного засобу «IVECO» д.р.н. НОМЕР_1 червоного кольору, та невстановлену особу під керуванням невстановленого транспортного засобу, яким не було відомо про злочинні наміри останнього, шляхом вільного доступу з неогородженої території земельної ділянки по АДРЕСА_2 , за два рази, умисно та таємно викрав 17 залізобетонних блоків ФБС 40х60х240, вартістю 260 грн. кожний, загальною вартістю 4420 грн., що належить ОСОБА_6 , та які з метою реалізації перевіз на територію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 , де збув їх ОСОБА_7 за 3100 грн., не ставлячи його до відома про те, що реалізує майно здобуте злочинним шляхом. Також 08.11.2013 року приблизно о 10:00 год., продовжуючи свій злочинний намір на таємне викрадення залізобетонних блоків, що належать ОСОБА_5 , під керуванням транспортного засобу «IVECO» д.р.н. НОМЕР_1 червоного кольору, якому не було відомо про злочинні наміри останнього, шляхом вільного доступу з неогородженої території земельної ділянки по АДРЕСА_2 , намагався умисно та таємно викрасти 38 залізобетонних блоків ФБС 40х60х240, вартістю 260 грн. кожний, загальною вартістю 9880 грн., однак з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх, які вважав необхідними для закінчення злочину до кінця, так як найманий працівник водій ОСОБА_5 був зупинений потерпілим ОСОБА_6 на території земельної ділянки під час завантаження вказаних блоків.
На розгляд суду досудовим слідством внесено обвинувачення ОСОБА_4 у таємному викрадені чужого майна, незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна, вчинений повторно, тобто у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.185 та ч.3 ст.15, ч. 2 ст.185 КК України.
Потерпілий на виклик суду жодного разу не прибув, хоча відповідно до вимог ст. ст. 135, 136, 325 КПК України та положень п.12 Постанови Пленуму ВС України "Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів" № 13 від 02.07.2004 року належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, про що свідчать телефонограми. Суд, виконуючи вимоги ст.325 КПК України, заслухав думку учасників судового провадження щодо проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду, та можливість за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, і вважає за можливе провести судовий розгляд у відсутності потерпілого, з огляду на вимоги КПК України, положення частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року щодо справедливого розгляду справи упродовж розумного строку.
Судом встановлено, що з урахуванням обвинувачення, внесеного на розгляд суду, вказаними умисними діями ОСОБА_4 таємно викрав чуже майно, також здійснив замах на таємне викрадення чужого майна, вчинений повторно, тобто вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.185 та ч.3 ст.15 ч. 2 ст.185 КК України.
Відповідно до положень частини третьої статті 349 Кримінально-процесуального кодексу України зі змінами та доповненнями (далі КПК України), з урахуванням того, що усі сторони просили суд про однаковий порядок дослідження доказів, що полягав у дослідженні пояснень обвинуваченого та письмових характеризуючих доказів, наданих суду та за відсутності заперечень сторін, з урахуванням розуміння сторін обставин справи, змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснивши сторонам правові наслідки таких їх дій про те, що вони будуть позбавлені права оскаржити вирок в апеляційному порядку з підстав не встановлення обставин, доказів про які суду сторони не надали, суд задовольнив вказані клопотання і встановив порядок дослідження доказів, про який просили сторони.
Крім того, суд з`ясував, що обвинувачений правильно розуміє зміст наданих йому прав та правові наслідки відмови від таких, що виходить також і з вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, ст. 349 КПК України, які передбачають, що суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав вину у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.185 та ч.3 ст.15 ч. 2 ст.185 КК України та надав суду пояснення про те яким чином ним було скоєно кримінальне правопорушення, що він щиро розкаюється у вчинені злочину, та просив суд призначити йому найменш суворе покарання.
Відповідно до статті 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який не перебуває на наркологічному і психоневрологічному обліку, раніше не судимий, характеризується позитивно за місцем мешкання.
Згідно зі статтею12 КК України вчинений обвинуваченим злочини за частиною 1 статті 185 КК України та ч.3 ст.15 ч.2 ст.185 КК України є злочинами середньої тяжкості.
Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" рішення суду має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 передбачених статтею 66 КК України, суд відносить визнання вини та щире каяття.
На думку суду, ціллю вказаного зізнання та щирого каяття є можливість отримання більш м`якого покарання, що є природним правом кожного обвинуваченого, яким вони скористались.
Обставини, які обтяжують обвинуваченому покарання згідно статті 67 КК України не виявлено.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 р. №7 у вироку суд обговорює питання призначення покарання. Так, державний обвинувач просив суд призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за частиною першою статті 185 КК України у виді 6 місяців арешту та за ч.3 ст.15 ч.2 ст. 185 КК України у виді одного року обмеження волі. На підставі статті 72 КК України замінити - 6 місяців арешту на один рік обмеження волі. На підставі ст.70 КК України визначити остаточне покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік 6 місяців 24 дні. Зарахувати у строк відбуття покарання період з 12.01.2015 року (час затримання) по 03.06.2015 року (звільнення з під варти). Відповідно до частини 5 статті 72 КК України визначити покарання таким, що відбуте. ОСОБА_4 просив застосувати мінімальне покарання та запевняв, що подібних дій у майбутньому не вчинятиме.
У відповідності до ст.8 ч.1 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Разом з цим, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки обвинувачений визнав вину у інкримінованих йому злочинах, надав показання, які відповідають обставинам, викладеним у обвинувальному акті, що свідчить про наявність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та про готовність нести кримінальну відповідальність.
При цьому суд також враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Зазначене узгоджується із положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, якими передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Злочин вчинений обвинуваченим є дійсно суспільно небезпечним, оскільки посягає на право власності особи. Однак, мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин. Покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності та можливої швидкості.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
У справі «Гарькавий проти України» (рішення від 18.02.2010) Європейський суд з прав людини зазначив, «що, коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінна вимога полягає в тому, що умови, за яких має здійснюватися позбавлення свободи, мають бути чітко сформульовані в національному законі і що застосування самого цього закону має бути передбачуваним і відповідати в цьому відношенні нормі «законності», яку встановлює Конвенція».

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин, наданих суду відомостей щодо особи обвинуваченого, тяжкості вчиненого ним злочинів відповідно до статті 12 КК України, позицію державного обвинувача та самого обвинуваченого, з врахуванням ставлення обвинуваченого до вчиненого діяння та наслідків діяння, а саме: що він щиро розкаявся у скоєному, визнав свою провину, усвідомив протиправну поведінку, виявляє жаль з приводу вчиненого злочину, суд доходить висновку, що ОСОБА_4 необхідно призначити покарання за ч.1 ст.185 КК України у виді арешту на 6 місяців та за ч.3 ст.15 ч.2 ст. 185 КК України у виді одного року шість місяців 24 дні обмеження волі. На підставі ст.70,72 КК України визначити остаточне покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік 6 місяців 24 дні, що на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, і захистом інтересів потерпілого. Зарахувати у строк відбуття покарання ОСОБА_4 період з 12.01.2015 року по 03.06.2015 року.
Речові докази, а саме: 17 залізобетонних блоків ФБС розміром 40х60х240, які передані на відповідальне зберігання ОСОБА_7 - необхідно повернути законному власнику, а саме ОСОБА_6 .
Цивільний позов не заявлений.
Керуючись ст.ст. 368,370, 374 КПК України, статтею 70,72,185 КК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 185 КК України, частиною третьою статті 15 КК України частиною другою статті 185 КК України та призначити покарання:

за ч.1 ст.185 КК України у виді арешту строком на 6 місяців;
за ч.3 ст.15 ч.2 ст.185 КК України у виді 1 року 6 місяців 24 дні обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді 1 року 6 місяців 24 дні обмеження волі.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення, а саме з 12.01.2015 по 03.06.2015 з розрахунку згідно абз.1 ч. 5 ст. 72 КК України один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, та відповідно до п. 2 абз. 2 ч. 5 ст. 72 КК України - один день позбавлення волі за два дні обмеження волі.
Звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання за даним вироком, як такого, що повністю відбув покарання.
Речові докази, а саме: 17 залізобетонних блоків ФБС розміром 40х60х240, які передані на відповідальне зберігання ОСОБА_7 - необхідно повернути законному власнику, а саме ОСОБА_6 .
Цивільний позов не заявлений.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Одеської області через Березівський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, а в разі подачі апеляції - з моменту винесення рішення апеляційним судом.
Копію вироку негайно вручити учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1