Провадження: № 1-кп/484/35/17
Справа: № 484/3680/16-к
Вирок

іменем України

01.03.2017 року м. Первомайськ

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Первомайська кримінальне провадження № 0000264 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Кугаївка Чмеровецького району Хмельницької області, громадянин України, освіта середня, не працює, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , призваний за мобілізацією 11.03.2015 року ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходив військову службу на посаді водія 6 гарматної артилерійської батареї 2 гарматного артилерійського дивізіону війської частини польова пошта НОМЕР_1 , у військовому звані солдат

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 407 ч.4 КК України.

За участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_3

встановив:

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону «Про оборону України» визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З моменту видання виконувачем обов`язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014 року на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.

Згідно п.п.1,3 ч.3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

11.03.2015 року ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 призваний за мобілізацією для проходження військової служби.

Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта В НОМЕР_2 від 15.06.2015 року №101 солдат ОСОБА_3 зарахований до списків особового складу частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду водія артилерійської батареї 2 гарматного артилерійського дивізіону зазначеної військової частини.

Згідно з п.п. 1,3 ч.3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 128, 216-220 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», був зобов`язаний дотримуватися загальних обов`язків військовослужбовців, своїх службових обов`язків, а також порядку звільнення з розташування військової частини.

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_3 було повідомлено, і до часу самовільного залишення військової частини він дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього обов`язки.

Проте, 12.11.2015 року о 8 годині 15 хвилин солдат ОСОБА_3 діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в порушення зазначених вище нормативно-правових актів, самовільно залишив військову частину - польова пошта В НОМЕР_2 в АДРЕСА_2 та знаходився за фактичним місцем свого проживання АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби. Солдат ОСОБА_3 добровільно з`явився до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 за вказаною вище адресою лише 21.11.2016 року о 08 годині і того ж дня приступив до виконання службових обов`язків.

Таким чином солдат ОСОБА_3 вчинив самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто злочин, відповідальність за який передбачена ст. 407 ч.4 КК України.

Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав себе винним у пред`явленому обвинуваченні, ніякі фактичні обставини справи не оспорював і пояснив, що дійсно був мобілізований, проходив службу в армії. В листопаді 2015 року самовільно поїхав додому, щоб допомогти по господарству бабусі і не повернувся до місця служби, тому що бабусі потрібна була його допомога. З`явився вже у листопаді 2016 року, після чого його було звільнено з військової служби. У скоєному розкаявся.

Ніхто з учасників процесу ніякі фактичні обставини справи не оспорював, тому судом не досліджувались всі докази щодо цих обставин відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України. Крім того вина ОСОБА_3 підтверджується наданими стороною обвинувачення письмовими доказами: витягом з наказу №40 від 11.03.2015 року військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 про мобілізацію солдата ОСОБА_3 ; копією військового квитка ОСОБА_3 , де зазначено, що він впроходив службу на посаді водія у військовій частині НОМЕР_1 на підставі наказу 101 від 14.06.2015 року; наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 15.06.2015 року №101 про зарахування ОСОБА_5 до списків особового складу частини з 14.06.2015 року та призначення на посаду водія; наказом командира військової частини - польова пошта В НОМЕР_2 № 484 від 18.11.2015 року про результати службового розслідування; наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 21.11.2015 року про повернення солдата ОСОБА_3 21.11.2016 року до військової частини; наказом №47 від 12.11.2015 року про призначення службового розслідування по факту самовільного залишення частини; актом про результати службового розслідування; обліково-послужною карткою ОСОБА_3 .

Таким чином вина ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого злочину доведена. Його дії правильно кваліфіковані за ст. 407 ч.4 КК України.

Обираючи вид та міру покарання ОСОБА_3 , суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, а також данні про особу винного, який повністю визнав себе винним, розкаявся у вчиненому, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, не працює, раніше не судимий.

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_3 , суд визнає повне визнання своєї провини, щире каяття, сприяння розкриттю злочину виконання службових (бойових) завдань з 25 липня 2015 року в зоні проведення атитерорестичної операції.

Обставин, які б відповідно до ст. 67 КК України обтяжували покарання, судом не встановлено.

Враховуючи наведене, а саме данні про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд вважає, що виправлення ОСОБА_3 можливе без ізоляції від суспільства. Покарання йому слід призначити в мінімальних межах санкції частини статті, за якою він обвинувачується, у вигляді позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від призначеного покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені п.п. 1,2 ч.1 та п.2 ч.2 ст. 76 КК України.

Судові витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Обрання запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд вважає недоцільним, оскільки досі ОСОБА_3 сумлінно виконував процесуальні обов`язки.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд, -

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинувачені за ст. 407 ч.4 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від призначеного покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

На підставі п.п. 1,2 ч.1 та п.2 ч.2 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Апеляційну скаргу може бути подано до апеляційного суду Миколаївської області через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: