Дата документу Справа № 310/6780/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №11-кп/778/607/17 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №310/6780/15-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.121 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2017 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бердянська Запорізької області, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком міськрайонного суду ОСОБА_8 визнано винним і засуджено за те, що він 01 травня 2015 року приблизно о 23 год. 45 хв., знаходячись в будинку АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_9 , з метою спричинення йому тілесних ушкоджень, в той час, коли потерпілий знаходився на підлозі, наніс йому один удар ногою в живіт, спричинивши ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння та які знаходяться у прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілого, яка настала у Бердянській міській лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 о 05 годині 15 хвилин.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК, як спричинення умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Йому призначено покарання із застосуванням ст.69 КК у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК обвинуваченого звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про запобіжний захід, речові докази у справі.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом обставини справи, доведеність вини обвинуваченого, правову кваліфікацію його злочинних дій, не погодився із ухваленим щодо ОСОБА_8 рішенням суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Тому прокурор просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст.121 КК у виді 7 років позбавлення волі. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно призначив обвинуваченому покарання із застосуванням положень як ст.69, так і ст.75 КК. При цьому в достатній мірі не врахував усіх обставин вчинення злочину, його тяжкості і суспільної небезпеки. На час вчинення злочину обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння, з його боку відсутнє щире каяття, у зв`язку з чим призначене покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; прокурора, який повністю підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги; обвинуваченого і його захисника, які заперечили проти вимог апеляційної скарги, вимагаючи вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає повному задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.404 КПК, оскільки в апеляційній скарзі не порушується питання щодо оскарження висновків суду першої інстанції стосовно встановлених судом обставин справи, доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення і правильності кваліфікації його дій, колегія суддів вирок в зазначеній частині не перевіряла і не досліджувала. У зв`язку з чим, вважає встановленим вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК, за обставин встановлених судом першої інстанції і зазначених ним в оскарженому вироку.

Щодо доводів прокурора, наведених в апеляційній скарзі, про неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого ОСОБА_8 , то вони є слушними.

Відповідно до вимог ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі із застосуванням ст.69 КК і звільняючи обвинуваченого від його відбування формально зазначив, що ним приймається до уваги «ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин, що характеризують обвинуваченого, його особу, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання». Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнав

- щире каяття обвинуваченого;

- поведінку потерпілого, який до настання подій кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_8 , заподіяв останньому легке тілесне ушкодження;

- перебування ОСОБА_8 на диспансерному обліку у лікаря невролога з 2000 року з діагнозом «наслідки перенесеної черепно-мозкової травми, забою головного мозку, перелом зводу черепа довідка від 17.06.2015 року.

Суд не визнав у якості обставини, що обтяжує покарання, перебування ОСОБА_8 на момент вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння через неможливість встановити ступінь такого сп`яніння. Інших обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , передбачених ст. 67 КК, судом не встановлено.

Крім того, суд при призначенні покарання врахував, що ОСОБА_8 раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання та реєстрації, позитивно характеризується. Такі обставини у своїй сукупності, на переконання міськрайонного суду, пом`якшили покарання та одночасно істотно знизили ступінь тяжкості вчиненого злочину, що дало суду можливість застосувати ст. 69 КК і призначити ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.2 ст.121 КК, а також надало підстави вважати, що виправлення обвинуваченого без відбування покарання можливе із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК.

Проте з такими висновками міськрайонного суду в повній мірі погодитись не можна.

Згідно зі ст.69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.
Проте, як вбачається з матеріалів провадження, такі обставини, які одночасно пом`якшують покарання ОСОБА_8 і істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину відсутні. Жодна із наведених судом обставин не визнана ним такою, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину. При цьому судова колегія відмічає, що за матеріалами провадження обвинувачений після жорстокого побиття потерпілого залишив його напризволяще, не надавши жодної допомоги. Виклик медичної допомоги не вчиняв. За час перебування потерпілого на медичному лікуванні кошти на лікування чи будь-якої іншої допомоги не надавав. Жодних інших дій, направлених на зменшення негативних наслідків вчиненого ним протиправного діяння, не вчиняв. Свого жалю та вибачення потерпілому за його життя не виказував. Не приймав участі у наданні допомоги й при похованні загиблого від його дій ОСОБА_11 .
Суд також не прийняв до уваги, що ОСОБА_8 протиправно без дозволу власників зайшов до чужого житла, де завдавав тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 .
Крім того, слід відзначити, що при призначенні покарання міськрайонний суд навіть не зазначив у своєму вироку, а відтоді не прийняв до уваги, що ОСОБА_8 вчинено тяжкий злочин, внаслідок якого настала смерть людини.

Судова колегія також звертає свою увагу на те, що суд припустився протиріччя у вироку, зазначаючи в якості обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 , його щире каяття у вчиненому за одночасного зазначення у вироку судом того, що обвинувачений лише частково визнав свою вину.

Крім того, суд не прийняв до уваги, що щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, що склалася, а також готовності понести кримінальну відповідальність згідно з законом. Проте із встановлених судовою колегією обставин вбачається, що ОСОБА_8 як після безпосереднього вчинення ним злочину, так і під час досудового розслідування і судового розгляду не проявляв бажання виправити ситуацію, що склалася (надати і викликати медичну допомогу, відшкодувати понесені збитки на лікування і подальше поховання загиблого).

Є помилковим висновок міськрайонного суду й про неможливість визнання в якості обставини, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, яке було встановлено судом і ніким не оспорено. Є вкрай хибною підстава неприйняття судом такого рішення, оскільки невстановлення ступеню алкогольного сп`яніння винної особи не може слугувати достатньою підставою для такого рішення. Проте прокурор слушно зауважив, що саме перебування ОСОБА_8 під час вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння зумовило примноження агресії з його боку, занизило рівень належного самоконтролю обвинуваченого під час побиття потерпілого, що призвело до вкрай негативних наслідків.

Таким чином, на переконання судової колегії, міськрайонний суд, формально перерахувавши обставини, які він вважав такими, що пом`якшують покарання, безпідставно і незаконно визнав їх такими, що надають можливість призначити покарання із застосуванням ст.69 КК нижче від найнижчої межі. А сукупність наведених обставин об`єктивно свідчить, що такі обставини у справі відсутні.
Крім того, згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Проте, таке звільнення від покарання може мати місце при призначенні максимально можливого покарання не більше 5 років позбавлення волі.

Мінімально передбачене покарання за ч.2 ст.121 КК є покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Таким чином, наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 (незадовільний стан його здоров`я, позитивні характеристики, відсутність попередніх судимостей і часткове визнання вини, тощо) зумовлюють лише можливість призначення покарання у мінімально можливому розмірі, але не зумовлюють можливість звільнення обвинуваченого від призначеного йому покарання на підставі ст.75 КК.

Неприйняття до уваги таких обставин провадження призвело до неправильного висновку суду про можливість звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання.

Крім того, судова колегія відмічає також, що з огляду на ч.1 ст.404 КПК апеляційний суд переглядає судове рішення лише в межах вимог апеляційної скарги, а тому наявність обтяжуючої покарання обставини (вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння) не може вплинути на збільшення мінімального покарання, яке вимагав прокурор в своїй апеляції.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належної оцінки наведеним обставинам справи не надав, що потягло за собою необґрунтовану м`якість призначеного покарання обвинуваченому, а тому вирок суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 370 КПК.

Сукупність наведених обставин безумовно свідчить, що призначення покарання ОСОБА_8 із застосуванням ст.69 КК та звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК, а отже й виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства є неможливим. А тому вирок суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку суду.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК колегія суддів,

ЗАСУДИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в частині призначення покарання новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Початок строку відбування покарання обраховувати з моменту взяття ОСОБА_8 під варту для виконання вироку суду.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3