Категорія:ч.1 ст.286 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2017 року місто Луцьк
Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0003553 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_7 та прокурора Луцької місцевої прокуратури ОСОБА_11 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 грудня 2016 року, яким

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Радехів Львівської області, житель АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, з середньою спеціальною освітою, одружений, має на утриманні малолітню дитину, працюючий водієм ТзОВ «Тигрес», раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді виправних робіт на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців, із відрахуванням з заробітку в доход держави 10 відсотків щомісячно, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Строк відбуття покарання ОСОБА_10 постановлено рахувати з часу приведення вироку до виконання.

Вироком вирішено долю речових доказів, судових витрат та цивільний позов.

Розглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд,
ВСТАНОВИВ:
Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_10 05 серпня 2016 року біля 14 години 20 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «Форд Скорпіо», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проспекту Відродження зі швидкістю приблизно 50 км/год, не вибрав безпечної швидкості, проявив необережність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, відволікся від її спостереження, порушуючи п.п.2.3 (б), 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_7 , який здійснював перехід проїзної частини дороги по нерегульованому пішохідному переході та здійснив на останнього, внаслідок чого спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , не оспорюючи доведеності вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним. Посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно не звільнено ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності, у зв`язку з передачею останнього на поруки трудового колективу. Зазначає, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчинені необережного злочину невеликої тяжкості, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро розкаявся. Також вказує на те, що суд визначаючи розмір моральної шкоди не конкретизував які саме страждання переніс потерпілий. Просить вирок суду скасувати, звільнити обвинуваченого ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності, на підставі ст. 47 КК України та закрити провадження у справі.

В поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 , також не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного покарання та в частині вирішення цивільного позову необґрунтованим. Посилається на те, що судом при призначенні покарання не враховано суспільну небезпеку вчиненого злочину та особу обвинуваченого. Просить вирок суду скасувати та постановити новий, яким ОСОБА_10 призначити покарання у виді 3 (трьох) обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на два роки та стягнути з обвинуваченого моральну шкоду в сумі 52 000 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею останнього на поруки трудового колективу. Посилається на те, що обвинувачений вчинив злочин невеликої тяжкості, щиро розкаявся. Просить вирок суду скасувати, звільнити ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності з передачею його на поруки трудового колективу, а провадження у справі закрити.

Заслухавши доповідача який виклав суть вироку суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали подану захисником та прокурором апеляційні скарги, а апеляційну скаргу потерпілого заперечили, потерпілого та його представника, які свою апеляційну скаргу підтримали, а апеляційні скарги прокурора та захисника заперечили, міркування прокурора, який підтримав свою та апеляційну скаргу захисника, а апеляційну скаргу потерпілого заперечив, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні ним кримінального правопорушення, за який його засуджено, ґрунтується на об`єктивно досліджених доказах, які всебічно і повно перевірені судом з дотриманням вимог кримінально процесуального законодавства.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.1 ст. 286 КК України ніким не оспорюється, а тому в порядку ст. 404 КПК України в цій частині висновки суду в апеляційному порядку не перевіряються.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 47 КК України особу, яка вперше вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.
Отримавши клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності та застосування до неї положень ст. 47 КК України, суд зобов`язаний перевірити наявність усіх складових підстав для прийняття такого рішення, переконатись у щирому каятті особи.
Всі зазначені обставини були враховані судом першої інстанції.
Вирішуючи поставлене в апеляційних скаргах питання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, на підставі ст.47 КК України, колегія суддів, як того вимагає ст.286 КПК України, приймає до уваги також позицію потерпілого ОСОБА_7 , який в поданій апеляційній скарзі просить скасувати вирок у зв`язку з призначенням обвинуваченому надто м`якого покарання.
Крім того, потерпілий ОСОБА_7 заперечує проти задоволення клопотання трудового колективу, оскільки обвинуваченим повністю не відшкодовано завданих злочином збитків.
З огляду на наведене та приймаючи до уваги, що звільнення від кримінальної відповідальності, на підставі ст.47 КК України, є факультативним, тобто є правом, а не обов`язком суду, колегія суддів не вбачає підстав для застосування означеної норми закону України про кримінальну відповідальність та вважає, що доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_9 та прокурора в цій частині є необґрунтованими.
Твердження потерпілого в апеляційній скарзі про призначення обвинуваченому ОСОБА_10 надто м`якого, є безпідставними.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції урахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу, а саме те, що він раніше не судимий, вину визнав повністю, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, має постійне місце проживання та роботи, за якими характеризується позитивно, збитки потерпілому частково відшкодував.

Також враховано і думку потерпілого ОСОБА_7 , який наполягав на призначенні обвинуваченому суворого покарання, на підставі чого судом призначено ОСОБА_10 реальну міру покарання в межах санкції ч.1 ст.286 КК України.

Виходячи з роз`яснень п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за ч.1 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Із диспозиції ч. 1 ст. 286 КК України вбачається, що додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами не є обов`язковим, цей від покарання застосовується з урахуванням обставин кримінального правопорушення, його наслідків, та інших обставин які можуть свідчити, що вказаний від покарання буде сприяти попередженню скоєння нових злочинів.
Обговорюючи питання про доцільність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, апеляційний суд виходить з конкретних обставин справи та того, що ОСОБА_10 має на утриманні малолітню дитину, працює водієм, а тому посвідчення водія необхідне для отримання доходу, оскільки позбавлення даного права поставить його сім`ю у скрутне матеріальне становище.
Крім того, у справі відсутні обтяжуючі покарання обставини, а тому підстав для застосування щодо ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами немає.
Що стосується доводів потерпілого щодо збільшення розміру моральної шкоди, то вони не заслуговують на увагу, оскільки суд правильно врахував тяжкість фізичних та душевних страждань, яких ОСОБА_7 зазнав внаслідок ДТП, та в результаті чого тривалий час не міг вести активний спосіб життя та працювати, і вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягала стягненню з обвинуваченого в користь потерпілого.

Відносно тверджень захисника ОСОБА_9 про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільного позову в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого моральної шкоди, в розмірі 9 000 грн. та 10 500 грн. витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, яка на його думку є явно завищеною та не підтвердженою, то такі доводи колегія суддів вважає безпідставними.

Розмір відшкодування моральної шкоди визначено враховуючи ступінь тяжкості тілесних ушкоджень завданих ОСОБА_7 , спричиненого потерпілому фізичного болю діями обвинуваченого, обсягу страждань, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням його здоров`я, порушенням звичайного ритму життя потерпілого, який тривалий час був обмежений у русі. При цьому, суд першої інстанції, враховуючи вимоги ст. 23 ЦК України, виходячи із засад розумності та справедливості, обґрунтовано, на думку колегії суддів, визначив розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 9 000 грн., частково задовольнивши в цій частині позовні вимоги потерпілого.

Підстав для скасування вироку з мотивів викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, Апеляційний суд Волинської області,

У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_7 та прокурора Луцької місцевої прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 грудня 2016 року щодо ОСОБА_13 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді