Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засідання захисника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000121 за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_5 на ухвали судді Апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року, від 12 жовтня 2016 року та від 26 серпня 2016 року,

в с т а н о в и в:
Вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області від 15 липня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, з застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Не погоджуючись із цим вироком, захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_5 оскаржила його в апеляційному порядку з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону й невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, порушуючи питання про зміну вироку та виправдання обвинуваченого.
Апеляційний суд ухвалою від 26 серпня 2016 року подану скаргу залишив без руху як таку, що не відповідала вимогам п. 4 ч. 2 ст. 396 КПК України, і встановив строк для усунення недоліків. При цьому суд вказав, що сформульовані захисником апеляційні вимоги не узгоджуються з повноваженнями суду апеляційної інстанції, встановленими ч. 1 ст. 407 КПК України.

На виконання названої ухвали захисник ОСОБА_5 повторно подала апеляційну скаргу, в якій з цих же самих підстав просила скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий вирок.

Ухвалою апеляційного суду від 12 жовтня 2016 року апеляційну скаргу повернуто у зв`язку з неусуненням вказаних судом недоліків щодо змісту прохальної частини.
19 жовтня 2016 року захисник ОСОБА_5 повторно подала апеляційну скаргу на цей же вирок з клопотання про поновлення пропущеного строку на оскарження. Як на поважні причини його пропуску захисник посилалася на несвоєчасне направлення їй копії ухвали про залишення попередньої апеляційної скарги без руху та тривалість процедури вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у зв`язку зі звільненням судді-доповідача з посади та повторним автоматизованим розподілом справи.
Апеляційний суд ухвалою від 17 листопада 2016 року у поновленні строку відмовив та повернув апеляційну скаргу.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування ухвал апеляційного суду від 26 серпня, 12 жовтня та 17 листопада 2016 року з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. Мотивуючи свої вимоги, наводить доводи щодо незаконності й необґрунтованості вироку місцевого суду і стверджує, що порядку апеляційного оскарження нею не порушено. Зокрема, захисник зазначає, що і первинна, і вдруге подана апеляційні скарги відповідно до приписів п. 4 ч. 2 ст. 396 КПК України містили вимоги до суду з належним обґрунтуванням. Крім цього, на думку автора скарги, після звільнення з посади судді ОСОБА_8 , котрий приймав рішення про залишення скарги без руху, та повторного автоматизованого розподілу справи суддя-доповідач у разі виявлення недоліків другої апеляційної скарги мав на підставі ст. 398 КПК України залишити її без руху як первинно подану, а не повертати з урахуванням ухвали, постановленої іншим суддею. Оспорюючи законність і обґрунтованість ухвали від 17 листопада 2016 року, захисник вказує на поважність причин пропуску строку при третьому зверненні до суду з огляду на обставини, зазначені у клопотанні про його поновлення, а також на безпідставність залишення без руху й повернення апеляційних скарг, раніше поданих нею з дотриманням загального і спеціального термінів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримання доводів касаційної скарги, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд дійшов висновку про таке.

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 424 КПК України ухвала про залишення апеляційної скарги без руху не може бути предметом касаційного оскарження, оскільки не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню, і спеціальними нормами статті 399 цього Кодексу її оскарження не передбачено. З урахуванням викладеного ухвала апеляційного суду від 26 серпня 2016 року судом касаційної інстанції не перевіряється.
Разом із тим слушними є доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості рішення апеляційного суду про відмову у поновленні строку на апеляційне оскарження та повернення апеляційної скарги, викладеного в ухвалі від 17 листопада 2016 року.

Забезпечення права на апеляційне та касаційне оскарження згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 24 КПК України належить до конституційних засад судочинства та загальних засад кримінального провадження, є елементом права на доступ до правосуддя та однією з важливих гарантій ухвалення правосудного судового рішення.

Виходячи з вимог п. 2 ч. 1 ст. 395 КПК України строк подання апеляційної скарги на вирок місцевого суду становить тридцять днів і для захисника обчислюється з дня проголошення такого судового рішення.
Водночас статтею 117 вказаного Кодексу передбачено можливість поновлення пропущеного процесуального строку за умови пропуску його з поважних причин.
Конкретних критеріїв визнання таких причин поважними кримінальним процесуальним законом не встановлено, і вирішення цього питання перебуває у межах дискреційних повноважень суду. Однак ці повноваження не є безмежними, на чому наголосив Європейський Суд з прав людини (далі Суд) у Рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України».
Відповідно до правової позиції Суду, висловленої у Рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» повернення письмового звернення особи до суду без розгляду з формальних підстав слід розцінювати як відмову у реалізації гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права на розгляд справи судом (далі Конвенція).
Згідно з усталеною практикою Суду застосовані державою обмеження в доступі до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більш того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між поставленою метою та застосованими засобами (Рішення Суду: від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), від 18 лютого 1999 року у справі «Байт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), від 10 травня 2001 року у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччині (п. 45).
Відмовляючи захиснику ОСОБА_5 у поновленні строку на апеляційне оскарження, суд обмежився формальною вказівкою на відсутність правових підстав вважати поважною причиною пропуску такого строку не усунення в установлений термін недоліків раніше поданої апеляційної скарги.
Однак апеляційний суд не взяв до уваги, що вирок оскаржується з підстав недопустимості доказів, які становлять основу засудження ОСОБА_7 за тяжкий злочин, з посиланням на незаконність джерел їх одержання внаслідок грубого порушення норм Конвенції і вироблених практикою Суду стандартів доказування.
Жодних невідповідностей такого обґрунтування апеляційних вимог приписам закону при залишенні попередньої скарги без руху та її поверненні судом констатовано не було. Єдиною підставою для повернення апеляційної скарги ухвалою від 12 жовтня 2016 року було неправильне формулювання прохальної частини. Натомість доводи, що були викладені в обґрунтування апеляційних вимог в усіх трьох поданих до суду скаргах, підлягають перевірці з використанням законних повноважень суду апеляційної інстанції.
Більш того, виходячи з положень ч. 1 ст. 409 КПК України доводи щодо невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду можуть бути предметом перевірки виключно суду апеляційної інстанції, а обов`язковою умовою касаційного оскарження вироку згідно з ч. 1 ст. 424 цього Кодексу є його перегляд в апеляційному порядку.
Виходячи з наведеного, на переконання колегії суддів, викладене в ухвалі від 17 листопада 2016 року рішення апеляційного суду про повернення апеляційної скарги не може вважатися законним, обґрунтованим й вмотивованим. Таке рішення позбавляє засудженого всіх можливостей перегляду судом вищого рівня обвинувального вироку, яким його засуджено за тяжкий злочин до покарання у виді позбавлення волі. Зазначене за своїми правовими наслідками призводить до нівелювання самої суті права на доступ до правосуддя.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України обидві ухвали про повернення апеляційних скарг підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно з урахуванням викладеного прийняти рішення, яке б відповідало вимогам ст. 370 КПК України.

Керуючись статтями 433, 436, 438 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу захисника. задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2016 року про повернення апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 на вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 15 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3