Справа № 357/4580/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/949/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 29.08.2017

УХВАЛА
Іменем України
29 серпня 2017 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2017 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Любимівка Києво-Святошинського району Київської області, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працюючого, інваліда 2 групи, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Початок строку покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 08.06.2017 року.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк відбуття покарання ОСОБА_7 строк тримання його під вартою з 05 грудня 2016 року до 08 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 залишено попередній - тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000 грн.; на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000 грн.; на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування матеріальних збитків 1648 грн., моральної шкоди 15000 грн.; на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальних збитків 12230 грн., моральної шкоди 30000 грн.

Позов ОСОБА_10 про стягнення із ОСОБА_7 матеріальних збитків у розмірі 294240 грн., моральної шкоди 10000 грн., залишено без розгляду та роз`яснено ОСОБА_10 право звернення із позов в порядку цивільного судочинства.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 засуджено за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, вчиненого за наступних обставин.

19 квітня 2014 року близько 22 години 30 хвилин, на 0 км + 800 м автодороги Кременець Біла Церква Ржищів, поблизу м. Біла Церква Київської області, ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault Kango» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в попутному з автомобілем «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI» реєстраційний номер НОМЕР_2 напрямку, в суміжній смузі, праворуч від останнього, за наявності на місці пригоди дорожньої розмітки та дорожніх знаків, що регулюють рух на зазначеній ділянці дороги, перебуваючи в правій смузі у порушення вимог дорожнього знаку 4.1 «Рух прямо», який був встановлений по напрямку руху обох автомобілів та дозволяє виконання маневру повороту ліворуч лише на найближчому перехресті, не відмовившись від виконання маневру повороту ліворуч в місці пригоди, в порушення вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого: «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», невірно оцінив дорожні умови та дорожню обстановку, не пересвідчився у безпеці виконуваного маневру внаслідок чого допустив зіткнення передньою лівою частиною керованого ним автомобіля з передньою правою частиною автомобіля «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався в лівій смузі в напрямку м. Біла Церква Київської області.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля/мікроавтобуса «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження у вигляді: перелому 6 шийного хребця з розривом спинного мозку, крововилив в місцях ушкоджень хребта, переломи ребер справа та зліва груднини, крововиливи під м`якими мозковими оболонками та у шлуночки головного мозку, крововиливи в місцях переломів, рани, садна та синці на голові та обличчі, садна на кінцівках; ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження у вигляді: розтрощення голови з ушкодженням кісток склепіння та основи черепа, оболонок та тканин головного мозку, крововиливи у м`які покрови голови та у шлуночки головного мозку, перелом нижньої щелепи, закриті переломи обох кісток обох передпліч, перелом-вивих лівої ключиці, численні переломи ребер справа та зліва, ушкодження печінки та лівої нирки, крововилив в місцях переломів ушкоджень, в тканину правої легені та жирову клітковину навколо лівої нирки, крововиливи в підшкірно-жирову клітковину тулуба та кінцівок, малокров`я внутрішніх органів, набряк-набубнявіння головного мозку, крововилив під ендокардом стінки лівого шлуночка серця, садна та синці на голові, обличчі та нижніх кінцівках. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_14 , ОСОБА_15 загинули на місці пригоди.

Крім того, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажири мікроавтобуса «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_16 отримала тілесні ушкодження у вигляді: забійно-скальпованої рани правої тім`яної ділянки, часткової травматичної ампутації нігтьової фаланги 3-го пальця правої кісті та закритого перелому голівки 4-ї п`ясткової кістки праворуч, які утворились внаслідок контактування з частинами салону автомобіля і відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі що викликають тривалий (понад 21 добу) розлад здоров`я; ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді: забійно-скальпованої рани правої лобної ділянки, переломи тіла і шийки правої лопатки та 2-го ребра праворуч, які утворились внаслідок контактування з частинами салону автомобіля і відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що викликають тривалий (понад 21 добу) розлад здоров`я; ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді: забійно-скальпованої рани обличчя, голови та правої вушної мушлі з частковою ампутацією її верхньої частини та наявністю дрібних чужорідних тіл під шкірою правої лобно-тім`яної ділянки, підшкірні гематоми повік обох очей, закритий перелом основи 5-ї п`ясткової кістки лівої кісті, компресійні переломи тіл 4 і 5 грудних хребців без порушення функції спинного мозку, які утворилися внаслідок контактування з частинами салону автомобіля і відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що викликають тривалий (понад 21 добу) розлад здоров`я.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України та вимог дорожнього знаку 4.1 «Рух прямо» знаходиться в прямому причинному зв`язку із скоєною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками у вигляді смерті ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , заподіянні тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_7 , його захисником ОСОБА_8 та потерпілими ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 подано апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюючи правильність кваліфікації своїх дій та доведеності вини у вчиненні кримінального правопорушення просить пом`якшити призначене покарання із врахуванням його особи та обставин кримінального провадження.

Свої вимоги мотивує тим, що він позитивно характеризується, є інвалідом ІІ групи, пенсіонером, щиро розкаявся у вчиненому, має на утриманні неповнолітню дитину та батьків похилого віку, неодноразово просив вибачення у потерпілих, частково відшкодував і буде у подальшому відшкодовувати завдані збитки, раніше не притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, після ДТП 2 роки перебував на волі, сам зазнав тяжких тілесних ушкоджень та вимушений був тривалий час лікуватися.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не оспорюючи правильність кваліфікації дій останнього та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду від 08.06.2017 року скасувати, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги мотивує тим, що в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 визнав вину, не оспорював встановлені обставини кримінального правопорушення, що були викладені в обвинувальному акті від 24.04.2017 року. Із огляду на це, суд першої інстанції у відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України встановив скорочений порядок дослідження доказів, а саме визнав за необхідне допитати обвинуваченого, потерпілих в частині розгляду і обґрунтування їх цивільних позовів та дослідити матеріали, які характеризують особу обвинуваченого.

У порушення вимог ч.1 ст.338 КПК України прокурором, 24.05.2017 року, було складено новий обвинувальний акт, яким фактично розширено обсяг обвинувачення, однак в судовому засіданні не досліджувалися докази, жодні нові обставини кримінального правопорушення не встановлювалися, висновки судово-медичних експертиз, на які посилається прокурор при складанні нового обвинувального акту у судовому засіданні не досліджувалися та не долучалися до матеріалів справи.

Суд і прокурор кваліфікують дії обвинувачено ОСОБА_7 за ч.3 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили загибель кількох осіб. Разом з тим, згідно фабули пред`явленого обвинувачено, встановлено, що ОСОБА_16 , ОСОБА_9 та ОСОБА_13 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, вони визнані потерпілими у справі, але при кваліфікації дій ОСОБА_7 прокурором і судом, не зазначена така кваліфікуюча ознака: «що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження».

Судом першої інстанції визнано 7 обставин, які пом`якшують покарання обвинувачено ОСОБА_7 , обставин, які б обтяжували покарання не встановлено. Разом тим, суд призначив покарання майже у верхній межі санкції ч.3 ст.286 КК України та не врахував особу обвинуваченого, обставин, які пом`якшують покарання і значно знижують ступінь вчинено ним злочину, те, що ОСОБА_7 є інвалідом II групи, внаслідок ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження, потребує постійного лікування і щодня приймає знеболювальні препарати.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 не оспорюючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду 08 червня 2017 року змінити, стягнути з ОСОБА_7 на його користь матеріальні збитки у розмірі 294240 грн. та моральну шкоду у сумі 100 000 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції залишив його позов без розгляду у зв`язку з тим, що відсутні законні підстави вважати, що відносно нього вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.286 КК України, що йому завдано моральної, фізичної чи майнової шкоди. На думку суду, він не є потерпілим, оскільки йому не були спричинені тілесні ушкодження, зазначені у ч.ч.1,2,3 ст.286 КК України. Проте, апелянт вважає, що із такими висновками погодитися не можна, оскільки в результаті злочинних дій ОСОБА_7 загинули пасажири його автомобіля, який приведено в непридатний стан.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить скасувати вирок Білоцерківського міськрайонного суду 08 червня 2017 року, призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.286КК України у виді позбавлення волі на максимальний строк 10 років із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Свої вимоги мотивує тим, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що ОСОБА_7 на момент ДТП 19.04.2014 року перебував у службовому відрядженні від ГУМВС, інвалідність отримав всього через 3 місяці після ДТП, своїми протиправними діями завдав тяжких, непоправних наслідків, довгий час не визнавав свою вину, не вибачився перед потерпілими, допускав випадки неналежної процесуальної поведінки та затягування розгляду кримінального провадження, не відшкодував потерпілим завдану матеріальну та моральну шкоду.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_11 не оспорюючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення просить змінити вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2017 року в частині призначеного основного покарання, та призначити ОСОБА_7 основне покарання у вигляді 10 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в ході досудового розслідування та судового розгляду даного кримінального провадження ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнавав, змінив свою позицію лише після винесення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 05.12.2016 року обвинувального вироку, та заміни запобіжного заходу на тримання під вартою.

Із моменту вчинення ДТП до 05.12.2016 року він не відшкодовував завданої шкоди потерпілим, на момент вчинення ДТП був чинним працівником міліції, та виконував своїх функціональні обов`язки, що вимагало від нього додаткової уваги до отримання законів, зокрема і правил дорожнього руху, порушення яких стало причиною ДТП.
У своїх запереченнях потерпіла ОСОБА_9 просить змінити оскаржуваний вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та обрати йому покарання у вигляді позбавлення волі на максимальний строк 10 років; апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 задовольнити у повному обсязі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що обвинувачений ОСОБА_7 отримав інвалідність у серпні 2014 року, а на лікуванні перебував із 19.04.2014 року по 05.12.2016 року, у ході судового розгляду надавав суперечливі показання, допускав неналежну процесуальну поведінку, штучно затягував розгляд кримінального провадження, намагався відшкодувати завдані збитки лише 07.03.2017 року, тобто майже через 3 роки. Доводи захисника про невідповідність обвинувального акту вимогам ст.291 КПК України, на думку потерпілої, є лише затягуванням часу.

У запереченнях прокурор ОСОБА_6 просить апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Свої вимоги мотивує тим, що обвинувачений ОСОБА_7 посилається на визнання своєї вини та щире каяття. Однак, що вину в інкримінованому йому діянні він визнав тільки після усвідомлення невідворотності покарання та обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вибачення у потерпілих попросив тільки через три роки після дорожньо-транспортної пригоди.

На думку прокурора, не підлягає задоволенню і апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 , адже обвинувальному акті від 24.05.2017 року прокурором в обґрунтування підстав для зміни обвинувачення зазначено, що аналізом даних здобутих під час судового розгляду вказаного кримінального провадження виникла необхідність в уточненні формулюванні обвинувачення за відсутності необхідності висунення додаткового обвинувачення. Таким чином, прокурором не розширювався обсяг обвинувачення і, як наслідок, не було потреби у дослідженні нових обставин вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, судом у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким, у тому числі і стороною захисту, не оспорювались. Так, відповідно до записів судових засідань, що містяться на технічних носіях, під час судового засідання 07.06.2017 року усі учасники судового провадження погодились з обставинами, викладеними у новому обвинувальному акті. Саме тому висновки судово-медичних експертиз, зазначені в обвинувальному акті від 24.05.2017 року, не досліджувались у судовому засіданні.

Крім того, захисником не взято до уваги положення п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», де зазначено, що порушення особою правил безпеки дорожнього руху чи експлуатації транспорту, яке спричинило наслідки, передбачені різними частинами ст.286 КК, слід кваліфікувати як один злочин за тією частиною цієї статті, яка передбачає більш тяжкі наслідки.

В запереченнях захисник ОСОБА_8 просить апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 зашити без задоволення.

Зазначає, що потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_11 просять призначити ОСОБА_7 покарання у виді 10 років позбавлення волі. Проте, враховуючи вимоги ст.ст.416,421 КПК України суд не може погіршити правове становище обвинуваченого. Крім того, потерпілі підтримали прокурора у дебатах, який просив призначити ОСОБА_7 покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки.

Судом першої інстанції визнано 7 обставин, які пом`якшують покарання обвинувачено ОСОБА_7 , обставин, які б обтяжували покарання не встановлено. ОСОБА_7 є інвалідом II групи, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав тяжкі тілесні ушкодження, наслідки потребує постійного лікування і щодня приймає знеболювальні препарати.

Враховуючи вищевикладене, підстави для призначення більш суворого покарання ОСОБА_7 відсутні.

Щодо розгляду цивільних позовів потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 то суд першої інстанції належним чином застосував норми матеріального і процесуального права, врахував глибину і тривалість фізичних та душевних страждань потерпілої ОСОБА_9 , тривалість вимушеного для відновлення здоров`я лікування, матеріальне становище обвинуваченого, вимоги розумності та справедливості і стягнуто на її користь 12230 гривень матеріальної шкоди та 30000 гривень моральної.

При розгляді цивільного позову ОСОБА_10 суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. У ході досудового розслідування ОСОБА_10 визнаний потерпілим, однак слідчим в ході досудового розслідування не було здобуто достатніх даних, які б вказували на наявність об`єктивних підстав для визнання ОСОБА_10 потерпілим, зокрема даних, які б свідчили, що вказаним кримінальним правопорушенням ОСОБА_10 завдана матеріальна та моральна шкода, оскільки звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу проведений лише 26.12.2016 року, ОСОБА_10 про визнання його потерпілим до суду з відповідною заявою не звертався. Таким чином, цивільний позов ОСОБА_10 вірно залишено без розгляду, оскільки в результаті ДТП було пошкоджено належний йому транспортний засіб, і саме відшкодування матеріального збитку і моральної шкоди, як власнику пошкодженого транспортного засобу було предметом позову, у зв`язку з чим вказаний позов мав розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали власні апеляційні скарги та заперечували проти задоволення апеляційних скарг потерпілих, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, при вирішенні питання щодо апеляційних скарг потерпілих покладався на розсуд суду, позицію потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтримали подані апеляційні скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно ст.409 КПК України, підставою для скасування чи зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, крім іншого, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановления вироку» від 29.06.1990 року при здійсненні правосуддя в кримінальних справах необхідність суворого додержання кримінально-процесуального законодавства незалежно від характеру і тяжкості вчиненого злочину, недопустимість будь-яких відхилень від вимог закону, маючи на увазі, що неухильне додержання передбаченої законом процесуальної форми є неодмінною умовою всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, встановлення істини і прийняття по ній законного, обґрунтованого і справедливого рішення.

Керуючись ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вищезазначених вимог кримінального процесуального закону.

Суд першої інстанції розглянув дане кримінальне провадження відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд першої інстанції з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Згідно з ч.1 ст.338 КПК України із метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що 24 травня 2017 року прокурором було складено новий обвинувальний акт, яким фактично розширено обсяг обвинувачення, однак суд першої інстанції розглянув дане кримінальне провадження у порядку ч.3 ст.349 КПК України, при цьому жодним чином не дослідивши матеріали кримінального провадження, наявні в ньому докази, нові обставини, висновки судово-медичних експертиз, на які посилається прокурор при складанні нового обвинувального.

Крім того, визнаючи вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, обвинувачений ОСОБА_7 не визнав цивільні позови потерпілих у повному обсязі.

При цьому, суд першої інстанції не дослідивши усі обставини обґрунтованості позовних вимог потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , без вивчення та оцінки доказів, що містяться у матеріалах кримінального провадження, провів судовий розгляд у порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Суд і прокурор кваліфікують дії обвинувачено ОСОБА_7 за ч.3 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили загибель кількох осіб. Разом з тим, згідно фабули пред`явленого обвинувачено, встановлено, що ОСОБА_16 , ОСОБА_9 та ОСОБА_13 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, вони визнані потерпілими у справі, але при кваліфікації дій ОСОБА_7 прокурором і судом, не зазначена така кваліфікуюча ознака: «що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження».

Зазначені порушення судом першої інстанції норм кримінального процесуального закону є істотними, в розумінні ч.1 ст.412 КПК України, так як перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому оскаржуваний вирок підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.2 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції зі стадії судового розгляду з особливостями, встановленими ст.416 КПК України, в тому числі частиною другою зазначеної статті.

При новому судовому розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 суду першої інстанції необхідно ретельно перевірити зібрані у кримінальному провадженні докази, призначити обвинуваченому покарання згідно положень ст.65 КК України, розглянути цивільні позови потерпілих та в результаті ухвалити відповідно до норм КПК України законне, вмотивоване та обґрунтоване рішення.

Разом з тим, враховуючи тяжкість діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , відомості про особу обвинуваченого та обставини кримінального правопорушення, із метою запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 днів, до 28 жовтня 2017 року, включно.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2017 року відносно ОСОБА_7 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_7 у суді першої інстанції.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , строк тримання під вартою терміном на 60 днів, до 28 жовтня 2017 року, включно.
Головуючий:
Судді :