Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 2-41/97
Провадження № 1-о/711/11/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ України
08 грудня 2016 року Придніпровський районний суд м.Черкаси у складі :

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5

адвоката ОСОБА_6

розглянувши заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд постанови Черкаського обласного суду від 01.06.2000 року за нововиявленими обставинами, -
ВСТАНОВИВ:

До Придніпровського районного суду м.Черкаси звернувся засуджений ОСОБА_7 з заявами про перегляд постанови Черкаського обласного суду від 01.06.2000 року за нововиявленими обставинами, в яких просить суд застосувати зворотну дію закону, що пом`якшує покарання, зазначаючи, що вироком Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р. його засуджено до смертної кари з конфіскацією всього майна, постановою цього ж суду від 01.06.2000 р. вирок приведено у відповідність до закону, який пом`якшує покарання, і йому призначене покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Засуджений вважає, що закон про кримінальну відповідальність декілька разів змінювався і у відповідності до положень ч.4 ст. 5 КК України до нього повинен бути застосований закон, який пом`якшує покарання, тому ставить питання про заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний термін.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 свої заяв підтримав та просив суд задовольнити клопотання.

Адвокат ОСОБА_5 підтримав заяви засудженого ОСОБА_7 та просив суд їх задовольнити.

Прокурор просив відмовити в задоволенні заяв, з тих підстав, що засудженому на законній підставі замінене покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі, тобто відносно останнього вже застосовано закон, який пом`якшує покарання, на який засуджений посилається.

Заслухавши думку учасників процесу, зокрема засудженого ОСОБА_7 , який наполягав на задоволенні заяв, адвоката ОСОБА_6 , який підтримав думку засудженого та просив суд задовольнити його заяви, прокурора ОСОБА_5 , яка заперечила щодо задоволення вказаних заяв, суд приходить до наступного.

Як встановлено в судовому, згідно вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р. ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.17, 81 ч.2, 17, 117 ч.2, 196-1 ч.2, 142 ч.2 і ч.3, 208, 93 п.п. «а», «е», «з» та 42 КК України (1960), та засуджено до смертної кари з конфіскацією всього майна.

Відповідно до ухвали Верховною Суду України від 03.03.1998 р. цей вирок залишений без зміни і він набрав законної сили.

Постановою Черкаського обласного суду від 01.06.2000 р. на підставі Закону України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового Кодексів України» (Закон N 1483) вирок приведено у відповідність з цим Законом шляхом пом`якшення ОСОБА_7 покарання із смертної кари на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
Дані обставинами не заперечують ні сторона обвинувачення, ні сторона захисту і вважаються встановленими.

Відповідно до ч.4 ст. 5 КК України, на що посилається засуджений ОСОБА_7 , якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Для правильного вирішення клопотання ОСОБА_7 суд дає аналіз законодавства, яке передбачало кримінальну відповідальність за вчинені ним злочини.

Кримінальний кодекс України 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання, в тому числі й за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (зокрема, ст. 93 КК).
Конституційний Суд України у Рішенні від 29 грудня 1999 року визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Кодексу 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання.
Верховна Рада України шляхом прийняття Закону N 1483 привела Кодекс 1960 року у відповідність із вказаним Рішенням Конституційного Суду України. У цьому Законі комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні № 1-рп/2011 від 26 січня 2011 року дійшов до наступних висновків.

З дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом N 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом N 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари.
Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК 1960 року). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).
За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Як зазначив Конституційний Суд України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004).
Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним
(рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року).
Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.
Конституційний Суд України виходить з того, що в частині четвертій статті 5 Кодексу 2001 року йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну
відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Такі ж висновки містяться в п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2000 від 19.04.2000 р.
В даному конкретному випадку призначене ОСОБА_7 покарання у вигляді смертної кари замінене більш м`яким - довічним позбавлення волі і законні підстави для заміни цього покарання позбавленням волі на певний строк відсутні.
В рішенні ЄСПЛ «Ласло Маг`яр проти Угорщини» від 20 серпня 2014 року, на яке також посилається засуджений ОСОБА_7 , йдеться про те, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що їм потрібно робити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Таким чином, вказане Рішення не стосується клопотання ОСОБА_7 , яке розглядається в даний час.
Суд не бере до уваги рішення Верховного Суду України, на які посилається засуджений, тому що ці рішення стосуються злочинів, вчинених в період між оприлюдненням рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 р. і набранням чинності Законом України N 1483 (04 квітня 2000 року). В даному випадку ОСОБА_7 засуджений за злочини, вчинені до 1997 року.
Думки, висловлювання та консультативні висновки окремих науковців не превалюють над рішеннями Конституційного Суду України, які є остаточними і обов`язковими до виконання на всій території України.
Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИЛА:

Заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд постанови Черкаського обласного суду від 01.06.2000 року за нововиявленими обставинами залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Черкаської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий:

Судді:

Головуючий: ОСОБА_1