Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
19 квітня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретарів судових засідань ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурора - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

законного представника неповнолітньої потерпілої - ОСОБА_10 ,

представника неповнолітньої потерпілої адвоката ОСОБА_11 ,

обвинуваченого - ОСОБА_12 ,

захисника - ОСОБА_13 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі апеляційного суду кримінальноме провадження за № 0000512 по обвинуваченню ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, працюючого сільським головою Жадківської сільської ради Корецького району Рівненської області, раніше не судимого, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.3 ст.153, ч.3 ст.120 КК України, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_14 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Гощанського районного суду Рівненської області від 04 липня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Гощанського районного суду Рівненської області від 04 липня 2014 року ОСОБА_12 визнаний невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.3 ст.153, ч.3 ст.120 КК України у зв`язку з недоведеністю його вини та виправдано.

Процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз, віднесено на рахунок держави.

Цивільний позов законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_10 до ОСОБА_12 про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

Судом вирішено питання щодо речових доказів по справі.

Органом досудового розслідування ОСОБА_12 обвинувачується в тому, що в період часу з червня по серпень 2012 року у денний час доби, перебуваючи в житловій кімнаті будинку, який розташований в АДРЕСА_1 , і належить на праві власності ОСОБА_15 , достовірно знаючи, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є малолітньою, усвідомлюючи, що остання перебуває в безпорадному стані, оскільки в силу свого віку (малоліття) не могла повною мірою розуміти характер і значення вчинюваних з нею дій та чинити опір, із використанням фізичної переваги вступив із нею у природні зносини проти її волі.

В цей же період часу з червня по серпень 2012 року в денний час доби ОСОБА_12 , перебуваючи в житловому будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 , і належить на праві власності його померлим батькам, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, схилив малолітню ОСОБА_9 до вживання спиртних напоїв і, усвідомлюючи, що остання перебуває у безпорадному стані, оскільки в силу свого віку не могла повною мірою розуміти характер та значення вчинюваних з нею дій і чинити опір, із використанням фізичної переваги повторно вступив із нею у природні статеві зносини проти її волі.

У листопаді 2012 року у вечірній час доби в приміщенні Жадківської сільської ради Корецького району, що розташоване в с. Жадківка по вул. Центральна, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_12 схилив малолітню ОСОБА_9 до вживання спиртних напоїв і, усвідомлюючи, що остання перебуває у безпорадному стані, оскільки в силу свого віку не могла повною мірою усвідомлювати характер вчинюваних з нею дій і чинити опір, із використанням фізичної переваги повторно вступив із нею у природні статеві зносини проти її волі.

В серпні 2013 року у денний час доби в приміщенні літньої кухні господарства ОСОБА_15 , що розташоване в АДРЕСА_1 , ОСОБА_12 всупереч волі потерпілої ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що остання перебуває у безпорадному стані, оскільки в силу свого віку не могла повною мірою розуміти характер і значення вчинюваних з нею дій та чинити опір, із використанням фізичної переваги повторно вступив із нею у природні статеві зносини.

Дії ОСОБА_12 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.4 ст.152 КК України, як зґвалтування малолітньої, тобто статеві зносини із застосуванням фізичного насильства та використанням безпорадного стану потерпілої.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_12 обвинувачується в тому, що в листопаді 2012 року у вечірній час доби в приміщенні Жадківської сільської ради Корецького району, що розташоване в с.Жадківка по вул. Центральна, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, схилив малолітню ОСОБА_9 до вживання спиртних напоїв і, усвідомлюючи, що остання перебуває у безпорадному стані, оскільки в силу свого віку не могла повною мірою розуміти характер і значення вчинюваних з нею дій та чинити опір, із використанням фізичної переваги повторно задовольнив свою статеву пристрасть неприродним способом шляхом орально-генітального контакту.

Дії ОСОБА_12 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.3 ст.153 КК України, як задоволення статевої пристрасті неприродним способом із використанням безпорадного стану малолітньої потерпілої.

Також ОСОБА_12 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що в результаті жорстокого поводження із малолітньою ОСОБА_9 , яке виразилось в завданні потерпілій фізичних і психічних страждань внаслідок вчинення відносно неї двох зґвалтувань в період з червня по серпень 2012 року, зґвалтування в листопаді 2012 року та в результаті систематичних його домагань з метою вступу в статеві зносини, довів потерпілу до замаху на самогубство, яке вона вчинила в липні 2013 року шляхом нанесення собі порізу ножем на нижню третину лівого передпліччя, чим спричинила тілесне ушкодження у вигляді різаної рани, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Дії ОСОБА_12 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.3 ст.120 КК України, як доведення неповнолітньої особи до замаху на самогубство, що є наслідком жорстокого з нею поводження та систематичного приниження її людської гідності.

За вироком суду, оцінюючи докази, досліджені в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що обвинувачення, які пред`явлені обвинуваченому ОСОБА_12 в скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.152, ч.3 ст.153, ч.3 ст.120 КК України, належним чином не доведені.

Відповідно до положень ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Зі змісту ст.92 КПК України вбачається, що обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається в судовому засіданні на прокурора.

Прокурором як державним обвинувачем не надано суду належних достатніх доказів того, що вказані злочини скоїв саме обвинувачений ОСОБА_12 та не розкрито механізм вчинення злочинів.

Посилання прокурора як на доказ вини ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих йому злочинів на показання неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 суд не може визнати достатніми доказами. Показання неповнолітньої потерпілої суд оцінює критично. В судовому засіданні потерпіла не змогла послідовно розповісти про обставини скоєних з нею злочинів, періодично свідомо ухилялася від дачі детальних пояснень по справі. Остання конкретно не змогла пояснити про кількість статевих зносин, вчинених з нею обвинуваченим, та про обставини, за яких вони були вчинені. З показань потерпілої ОСОБА_16 вбачається, що всі протиправні дії були скоєні відносно неї влітку, проте, на запитання психолога остання не змогла назвати літні та осінні місяці. Її показання, дані в судовому засіданні, є непослідовними та суперечливими. Суд враховує також те, що і при огляді її лікарем в Корецькій ЦРЛ потерпіла нічого не розповідала лікарю про факти вчинення відносно неї зґвалтувань.

Суд першої інстанції, дослідивши докази по справі, давши їм відповідну оцінку, зокрема, показанням потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , показанням педагога-психолога ОСОБА_18 , заяві потерпілої ОСОБА_9 на адресу начальника Корецького РВ УМВС про притягнення до відповідальності ОСОБА_12 , висновкам судово-медичної експертизи №134 від 16.09.-14.10.2013 року, висновкам судово-імунологічної експертизи від 26.09.2013 року №266, висновку експерта №166 від 28.10.2013 року, прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не надано доказів, які доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 та ч.3 ст.120 КК України, на підставі чого ОСОБА_12 визнаний невинуватим у пред"явленому обвинуваченні у скоєнні зазначених злочинів у зв`язку з недоведеністю його вини та виправданий.

В апеляційній скарзі з доповненнями прокурор вважає вирок суду першої інстанції незаконним у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням кримінального закону, істотним порушенням кримінального процесуального закону, оскільки під час судового слідства судом не надано належної оцінки дослідженим доказам, обставинам справи. Просить вирок Гощанського районного суду Рівненської області від 04 липня 2014 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винним та призначити покарання за ч.4 ст.152 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 років; за ч.3 ст.153 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 років; за ч.3 ст.120 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років. На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що при дослідженні доказів суд прийняв до уваги лише докази сторони захисту, не вмотивувавши рішення про неприйняття доказів сторони обвинувачення. Так, в основу виправдувального вироку судом взято висновок педагога-психолога ОСОБА_18 , проте цей висновок суперечить акту амбулаторної комплексної судово-медичної експертизи № 391/13 від 20.11.2013 року, який досліджувався в судовому засіданні, однак йому не надана відповідна оцінка. Разом з цим, у вироку не відображено показань законного представника потерпілої ОСОБА_10 , згідно яких після обстеження її дочки у лікаря-гінеколога вона хотіла звернутись до правоохоронних органів з відповідною заявою, однак її відмовила ОСОБА_17 .

Апелянт вважає, що винуватість ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих злочинів також підтверджується показаннями потерпілої, свідка ОСОБА_15 , законного представника ОСОБА_10 , лікаря-гінеколога Корецької ЦРЛ ОСОБА_17 , а також висновком експерта № 134 від 14.10.2013 року. На думку прокурора, покладені в основу виправдувального вироку показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_17 , ніяким чином не спростовують доведеності факту зґвалтування ОСОБА_12 потерпілої ОСОБА_9 , а тому є неналежними доказами. Також невмотивованою є відмова суду першої інстанції у задоволенні клопотання про витребування в якості доказів стенограми відеозапису телевізійного каналу «СТБ» програми «Один за всіх», у ході якої було підтверджено подію вказаного кримінального правопорушення, а також про виклик в судове засідання для допиту в якості свідків спеціаліста служби у справах дітей Корецької районної державної адміністрації, дільничного інспектора міліції Корецького районного відділу УМВС України в Рівненській області ОСОБА_27 .

Для підтвердження винуватості ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень прокурор в апеляційній скарзі просив дослідити покази потерпілої ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_15 , законного представника ОСОБА_10 , висновки експертів за № 134 від 14.10.2013 року та № 391/13 від 20.11.2013 року, а також допитати в якості свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , представника служби у справах дітей Корецької районної державної адміністрації ОСОБА_30 та дільничного інспектора міліції Корецького районного відділу УМВС України в Рівненській області ОСОБА_27 . Клопотання про витребування в якості доказів стенограми відеозапису телевізійного каналу «СТБ» програми «Один за всіх» прокурором в суді апеляційної інстанції не вносилось.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_13 зазначив, що апеляційні доводи прокурора є безпідставними, а тому вирок слід залишити без змін. Так, захисник покликався на те, що є надуманими твердження прокурора про урахування місцевим судом лише доказів сторони захисту і залишення без уваги доказів сторони обвинувачення, оскільки у вироку викладені показання свідків як сторони захисту, так і сторони обвинувачення. Крім того, у вироку надана оцінка доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємозв`язку. Вказав, що позиція прокурора ґрунтується виключно на показаннях малолітньої потерпілої. Разом з тим, суд першої інстанції у вироку обґрунтував з яких мотивів він визнав недостатнім доказом показання потерпілої та оцінив їх критично.

Також захисник вказав на безпідставність доводів прокурора про те, що у вироку не відображено висновків акту амбулаторної комплексної судово-медичної експертизи № 391/13 від 20.11.2013 року, які суперечать висновку педагога-психолога ОСОБА_18 , який був покладений в основу вироку, адже зазначений акт був оголошений під час судового засідання 12.05.2014 року та психолог ОСОБА_18 при допиті у судовому засіданні покликалась на даний акт. Спростовує захисник і покликання прокурора на те, що доказами вчиненого кримінального правопорушення є показання потерпілої, свідка ОСОБА_15 , законного представника ОСОБА_10 , лікаря-гінеколога ОСОБА_17 , та висновок експерта №134 від 14.10.2013 року. Так, будучи допитаною у судовому засіданні 05.02.2014 року потерпіла не змогла послідовно розповісти про обставини злочинів, не змогла відтворити послідовність викладених в обвинувальному акті епізодів кримінального правопорушення. Законний представник ОСОБА_31 не була приведена до присяги, крім того її показання про факт вчиненого злочину є показаннями з чужих слів. Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні показала, що вона не довіряла словам онуки, очевидцем зґвалтування не була.

Захисник ОСОБА_13 вказав на безпідставність клопотання прокурора про допит в якості свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , оскільки після зменшення обсягу обвинувачення прокурор не заявляв такого клопотання. Крім того, прокурором не зазначено, які обставини вони повинні підтвердити.

Невмотивованим, на думку захисника, також є і клопотання про витребування в якості доказів стенограми відеозапису телеканалу «СТБ» програми «Один за всіх», а також про виклик в судове засідання для допиту в якості свідків спеціаліста служби у справах дітей Корецької районної державної адміністрації та дільничного інспектора міліції Корецького районного відділу УМВС України в Рівненській області, оскільки дані клопотання були заявлені і під час судового розгляду, і суд законно відмовив у їх задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги, думку представника неповнолітньої потерпілої адвоката ОСОБА_11 , законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_9 про підтримання апеляційної скарги прокурора, доводи обвинуваченого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_13 про законність виправдувального вироку суду і безпідставність апеляційних доводів, дослідивши обставини і матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З положень статті 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження істотних порушень вимог КПК України та закону про кримінальну відповідальність, які могли б вплинути на правильність висновків суду про визнання ОСОБА_12 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні в скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 та ч.3 ст.120 КК України, у зв`язку з недоведеністю вини та його виправдання, не встановлено.

З вироку суду і матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд в достатній мірі, повно, всебічно і об`єктивно дослідив всі необхідні докази і обставини справи, дав їм належну правову оцінку і обгрунтовано прийшов до висновку про визнання ОСОБА_12 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні в скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 та ч.3 ст.120 КК України, у зв`язку з недоведеністю вини та його виправдання.

Судом першої інстанції при судовому розгляді кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 та ч.3 ст.120 КК України, було досліджено такі докази, як показання обвинуваченого ОСОБА_12 , показання потерпілої ОСОБА_9 , показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_32 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_12 , ОСОБА_26 , ОСОБА_17 , показання педагога-психолога ОСОБА_18 , висновок судово-медичної експертизи №134 від 16.09.-14.10.2013 року, висновок судово-імунологічної експертизи №266 від 26.09.2013 року, висновок експерта №166 від 28.10.2013 року.

З показань обвинуваченого ОСОБА_12 в суді першої інстанції вбачається, що він вини у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 та ч.3 ст.120 КК України, не визнає, та заперечує вчинення ним зазначених злочинів.

З показань потерпілої ОСОБА_9 в суді першої інстанції вбачається, що влітку 2012 року, коли вона знаходилася у літній кухні в господарстві, яке розташоване в с. Жадківка Корецького району, де вона проживає разом із мамою ОСОБА_35 , бабою ОСОБА_15 , її чоловіком ОСОБА_12 та їхнім сином ОСОБА_36 , в приміщення зайшов обвинувачений ОСОБА_12 і почав до неї приставати, зняв з неї одяг та вступив з нею у статеві стосунки, після чого вона одяглася та пішла в будинок. Про те, що відбулося між ними, наказав нікому не розповідати. Приблизно через тиждень вони знов мали статеві стосунки за ініціативою обвинуваченого. Цього разу вони вступали у статеві відносини в кімнаті житлового будинку. ОСОБА_12 зайшов в кімнату, де вона знаходилася, наказав роздягнутися, сам включив телевізор. В цей час до неї прийшли її подружки, але ОСОБА_12 вийшов із кімнати і сказав їм, що її вдома немає, після чого вони пішли із будинку. Обвинувачений повернувся в кімнату та вчинив з нею статевий акт. На той час баби вдома не було, оскільки вона була на роботі, а де була мама, вона не пам`ятає. Через деякий час після цього влітку 2012 року ОСОБА_12 зателефонував їй на мобільний телефон і запропонував прийти до нього на роботу у сільську раду. Близько 17-ї години вона прийшла до ОСОБА_12 в сільську раду, зайшла в його службовий кабінет, де він пригостив її коньяком, а потім, закривши двері кабінету на замок, почав приставати до неї, нагнув її та вступив з нею в статеві стосунки неприродним способом. При цьому вона загубила в його кабінеті одну сережку. Потім вона пішла додому. В цей час вдома була мама, яка помітила, що вона перебуває в нетверезому стані, але на питання останньої вона відповіла, що знаходилася у подружки, де і вживала спиртні напої. Приблизно в листопаді 2012 року о другій половині дня вона прийшла на ФАП до медсестри, щоб проколоти вуха для сережок. Медсестри на робочому місці не було і її покликав до себе ОСОБА_12 , який в той час знаходився на роботі, оскільки ФАП знаходиться в одному приміщенні із сільською радою. Коли вона зайшла до нього в кабінет, то він пригостив її коньяком, а потім вступив з нею у статеві зносини. На той час нікого із працівників сільської ради у приміщенні не було. Про те, що вона має статеві стосунки з ОСОБА_12 , нікому з рідних не розповідала, так як боялася його. Крім того, останній обіцяв їй дати гроші, купити ноутбук або велосипед. Про свої відносини з обвинуваченим вона спочатку розповіла своїй подрузі ОСОБА_37 та тітці ОСОБА_38 , а вже пізніше розповіла про все бабі. Про свої інтимні стосунки з ОСОБА_12 вона говорила бабі декілька разів, але та їй спочатку не вірила. Тільки після чергової її розповіді, коли вона поскаржилася на болі в животі, приблизно в жовтні 2012 року баба ОСОБА_15 повела її до лікаря. В лікарні її оглянув лікар, але що він говорив бабі та мамі, які були з нею на прийомі, не знає. Востаннє вона мала інтимні стосунки з обвинуваченим влітку 2013 року. Восени 2013 року, коли вона була в школі, до неї прийшли 2 чи 3 працівники міліції, забрали її в кабінет директора, запитували її про дядька ОСОБА_39 . Там же в кабінеті директора школи вона з їх допомогою написала заяву про те, що ОСОБА_12 її зґвалтував. При цьому були присутні тільки працівники міліції та директор школи. Ні баба, ні мама під час написання нею заяви до міліції присутні не були. Про обставини заподіяння собі тілесних ушкоджень пояснила, що влітку 2013 року вона намагалася порізати собі вени, бо їй надоїло так жити, при цьому не змогла детально пояснити причини заподіяння собі тілесних ушкоджень.

З показань свідка ОСОБА_15 в суді першої інстанції вбачається, що в кінці жовтня 2012 року до неї на роботу в магазин, де вона працює продавцем, прийшла її онука ОСОБА_40 і поскаржилася на болі в животі. Походження болі пояснила тим, що вона спала з дядьком ОСОБА_41 (її чоловіком) і тому можливо вагітна. Але вона онуці не повірила, і вирішила поговорити з чоловіком. Наступного дня ОСОБА_42 знов прийшла до неї і знову розповіла про свої стосунки з ОСОБА_12 . Вона намагалася вияснити про все у чоловіка, але той заперечив факт статевих зносин із ОСОБА_43 . Тоді вона зателефонувала до рідної сестри ОСОБА_12 . ОСОБА_44 , яка працює медсестрою у Корецькій ЦРЛ, і домовилася, щоб та допомогла пройти ОСОБА_45 огляд у лікаря-гінеколога, на що та погодилася. Через декілька днів, приблизно в жовтні 2012 року, вони приїхали в лікарню в м.Корець і пішли на прийом до лікаря. Після огляду лікар-гінеколог ОСОБА_17 їй сказала, що у дівчинки порушена дівоча пліва, але вона не вагітна і причини болю не пов`язані з гінекологією, та порекомендувала звернутися до лікаря-терапевта. Після цього вона намагалася вияснити про стосунки чоловіка з дівчинкою, внаслідок чого вони посварилися і він пішов проживати в будинок своїх батьків, який розташований поруч з її будинком. З жовтня 2012 року до 08 березня 2013 року вони спільно не проживали. 08 березня 2013 року за її ініціативи вони примирилися і стали проживати знову разом в одному будинку. Після цього ОСОБА_42 стала часто йти з дому, говорила, що вона не може бачити ОСОБА_39 . За цей час чоловік часто приходив додому у нетверезому стані, займався в основному домашнім господарством, але стосунки між ними були неприязні, вони часто сварилися, тому після того, як посадили город, він їх залишив і знову пішов проживати у будинок, що залишився після смерті його батьків. Вона ще неодноразово пропонувала йому помиритися, переїхати проживати в інше місце, але він категорично їй в цьому відмовив, посилаючись на те, що в нього вже є інша жінка. В серпні 2013 року вона з дітьми (сином ОСОБА_36 та онукою ОСОБА_46 ) поїхали на море, де дівчинка їй неодноразово розповідала про свої стосунки з її чоловіком. Коли вони повернулися з відпочинку, то по селу уже поширилися чутки про відносини її чоловіка з онукою. Потім їй зателефонували з міліції і запропонували приїхати в ОСОБА_47 райвідділ поговорити за ОСОБА_48 , оскільки міліції якимось чином також стало відомо про ці події. В райвідділі міліції вона розповіла, що про відносини між чоловіком і онукою вона вперше дізналася в жовтні 2012 року, але не наважувалася про це комусь говорити, так як не зовсім довіряла ОСОБА_49 і не вірила в правдивість її розповідей. В міліції підписувала якісь папери, але які саме, не пам`ятає. Потім вона за направленням працівників міліції возила ОСОБА_48 в смт.Гощу на огляд до судмедексперта. В поведінці чоловіка ніколи ніяких відхилень не спостерігала. Що стосується факту заподіяння її онукою ОСОБА_50 собі тілесних ушкоджень, то пригадує, що влітку 2013 року бачила на її руці подряпину, але на її запитання ОСОБА_42 відповіла, що вона десь подряпалася і нічого їй з цього приводу, зокрема, про свій намір покінчити життя самогубством, не розповідала. За наданням медичної допомоги не зверталися. Крім того, свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні показала, що вона не в повній мірі довіряє показанням своєї онуки ОСОБА_51 , оскільки не виключає елементів обмови. Через це вона сама тривалий час не наважувалася комусь говорити про стосунки онуки і чоловіка, так як не довіряє дівчинці і не вірить в правдивість її розповідей.

З показань свідка ОСОБА_17 в суді першої інстанції вбачається, що приблизно у листопаді 2012 року вона, працюючи лікарем-гінекологом Корецької ЦРЛ, оглядала ОСОБА_52 в присутності її рідних. Під час огляду будь-якої інформації про факт зґвалтування ні від дівчинки, ні від її бабусі чи мами вона не отримувала. На тілі дівчинки не було виявлено ніяких слідів насилля (подряпин, тріщин, розривів, крововиливів, саден та ін.). Оскільки при огляді було встановлено, що дівчинка вже жила статевим життям і цілісність дівочої пліви у неї порушена, то вона оглядала потерпілу на гінекологічному кріслі як жінку і про результати огляду зробила відповідні записи у медичній картці.

З показань педагога-психолога ОСОБА_18 в суді першої інстанції вбачається, що показання потерпілої заслуговують критичної оцінки, оскільки остання має низький рівень інтелекту, характеризується такими індивідуально-психологічними особливостями як недостатність зрілості суджень, елементами навіювання. Її показання в суді містять в собі елементи механічного запам`ятовування, а не довільної розповіді. Про обставини вчинених відносно неї злочинів потерпіла розповідає охоче, з натхненням, особливо на початку судового засідання, що, як правило, непритаманно особі, яка стала жертвою насильницьких дій.

Також суд першої інстанції дав оцінку посиланням прокурора на висновки судово-медичної експертизи №134 від 16.09-14.10.2013 року в частині, де вказано, що у неповнолітньої ОСОБА_9 виявлено порушення цілісності дівочої пліви, як на доказ вини обвинуваченого ОСОБА_12 в скоєнні злочинів, то суд вважає, що даний доказ є недостатнім для доведення вини обвинуваченого в скоєнні злочинів, оскільки ні в ході розслідування даного кримінального провадження, ні під час розгляду справи в суді стороною обвинувачення не надано доказів того, що порушення цілісності дівочої пліви у потерпілої виникли саме в результаті протиправних дій обвинуваченого.

Крім того, посилання сторони обвинувачення (прокурора та представника потерпілої) як на доказ вини обвинуваченого на показання свідка ОСОБА_17 , яка підтвердила той факт, що потерпіла мала статеві зносини, суд визнав недостатнім доказом на підтвердження винуватості ОСОБА_12 , оскільки зазначений факт ніяким чином не підтверджує, що ці статеві зносини мали місце саме за участю обвинуваченого.

Також судом першої інстанції враховано висновки судово-імунологічної експертизи від 26 вересня 2013 року № 266, з яких вбачається, що на представлених на експертизу фрагменті килимового покриття, фрагменті ковдри, двох дитячих трусах та футболці, які були вилучені в господарстві ОСОБА_15 , і в які, за поясненнями потерпілої, вона була одягнута на момент вчинення зґвалтувань, сперми обвинуваченого чи її слідів не виявлено.

Крім того, покликання сторони обвинувачення на висновок експерта № 166 від 28 жовтня 2013 року про наявність на передньо-зовнішній поверхні нижньої третини лівого передпліччя неповнолітньої ОСОБА_9 одного лінійного шкірного рубця, який є наслідком загоєння різаної рани, і відноситься до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, що виник від однієї травматичної дії ріжучого предмету, яким міг бути ніж, і утворився в термін від півроку до року з моменту огляду, суд першої інстанції вважає недостатнім доказом вини обвинуваченого в скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.120 КК України.

Судом апеляційної інстанції при апеляційному розгляді за клопотанням сторони обвинувачення та сторони захисту були допитані обвинувачений ОСОБА_12 , неповнолітня потерпіла ОСОБА_9 , законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_31 , експерт ОСОБА_53 , свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_20 , ОСОБА_54 , ОСОБА_19 , ОСОБА_33 , ОСОБА_23 , ОСОБА_29 , ОСОБА_55 , ОСОБА_30 , ОСОБА_56 , ОСОБА_22 , ОСОБА_28 , досліджені висновок експерта №134 від 14.10.2013 року (т.1 а.к.п.208), висновок експерта №391/13 від 20.11.2013 року (т.1 а.к.п.245), висновок експерта №266 від 26.09.2013 року (т.1 а.к.п.215).

Обвинувачений ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції вини у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 та ч.3 ст.120 КК України, не визнав, та заперечує вчинення ним зазначених злочинів.

Потерпіла ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції підтвердила факти природних статевих стосунків з ОСОБА_12 . Про дані стосунки з ОСОБА_12 вона розповідала своїй подружці ОСОБА_57 . Через деякий час, приблизно через півроку, уже взимку наступного року, вона розповіла про стосунки з ОСОБА_12 своїй бабі ОСОБА_15 . Відразу бабі про це не розповідала, оскільки вважала, що та їй не повірить. Перший раз статеві стосунки у неї з ОСОБА_12 були влітку в літній кухні. В той же день вона про це нікому не розповідала. Своїй мамі ОСОБА_10 про стосунки з ОСОБА_58 вона взагалі не розповідала. Також пояснила, що поріз на руці вона зробила через постійні домагання ОСОБА_12 . Також пояснила, що коли працівники міліції в школі в кабінеті директора школи почали запитувати її про обставини стосунків з ОСОБА_12 , то її це здивувало, оскільки до цього часу вона про стосунки з ОСОБА_12 нікому не розказувала. Зазначила, що ОСОБА_12 ніколи її не бив і ніколи не погрожував. Крім того, потерпіла ОСОБА_9 заперечила факт інтимних стосунків з ОСОБА_12 неприродним способом.

З показань законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_10 в суді апеляційної інстанції вбачається, що в той час, коли відбувалися зазначені у справі події, вона випивала, і у зв`язку з цим мало уваги приділяла доньці ОСОБА_59 . Особисто вона не бачила, щоб ОСОБА_12 приставав до ОСОБА_49 . ОСОБА_12 у її присутності ОСОБА_49 не бив і не ображав. Про статеві стосунки ОСОБА_12 з ОСОБА_43 в міліцію вона не заявляла, бо не хотіла ганьби.

З показань свідка ОСОБА_29 в суді апеляційної інстанції вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 розповідала їй про свої стосунки з ОСОБА_12 , який з нею спав. Це було в літній кухні, і у ОСОБА_9 була кров, а також в сільській раді. Повідомила, що це було в літній період, однак якого року не назвала. Вона порадила ОСОБА_9 розповісти про це бабусі.

З показань свідка ОСОБА_28 при апеляційному розгляді вбачається, що ОСОБА_9 розповідала їй про інтимні стосунки з ОСОБА_12 . Це було кілька років тому назад, коли саме вона не пам`ятає, не може назвати навіть рік.

З показань свідка ОСОБА_30 в суді апеляційної інстанції вбачається, що вона працює начальником служби у справах дітей Корецької районної державної адміністрації. Пригадує, що було повідомлення про нібито насилля над дитиною. Однак перевірку по даному повідомленню проводив інший спеціаліст, і детальних подробиць цього особисто вона не знає. Про ОСОБА_12 нічого поганого сказати не може, знає його як відповідальну людину. ОСОБА_9 особисто їй про згвалтування нічого не розповідала.

Показання свідка ОСОБА_15 в суді апеляційної інстанції відповідають її показанням в суді першої інстанції. Крім того, свідок пояснила, що вона не бачила, щоб ОСОБА_12 бив чи ображав ОСОБА_48 . Вона вважала, що ОСОБА_42 могла збрехати, тому не зверталась в міліцію. Про статеві стосунки ОСОБА_12 та ОСОБА_49 їй стало відомо зі слів останньої. Безпосереднім свідком статевих стосунків ОСОБА_12 і ОСОБА_49 вона не була.

З показань судового експерта психолога ОСОБА_53 в суді апеляційної інстанції вбачається, що показання неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 , які вона давала спочатку, згодом могли мінятися під впливом навіюваності, або навпаки. Зазначає наявність у потерпілої елементів навіюваності емоційної незрілості, схильності підпадати під вплив оточуючих. З показаннями психолога ОСОБА_18 , які є у вироку, вона погоджується частково.

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 та ч.3 ст.120 КК України, грунтується на показаннях неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 та на показаннях свідків з чужих слів, а саме зі слів самої неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 .

З матеріалів кримінального провадження, на думку колегії суддів, вбачається, що показання неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 є недостатньо повними, конкретними, детальними та послідовними. Так, неповнолітня потерпіла ОСОБА_9 не змогла назвати суду більш-менш точного часу вчинення ОСОБА_12 стосовно неї інкримінованих йому кримінальних правопорушень, назвала лише пору року, а саме, літо, або осінь. Є розбіжності у її поясненнях суду щодо того, коли саме вона розповіла про свої статеві стосунки з ОСОБА_12 своїй бабі ОСОБА_15 . Зокрема, в одних поясненнях вона стверджувала, що про зазначені стосунки вона розповіла своїй бабі ОСОБА_15 в жовтні 2012 року, а в інших поясненнях зазначала, що коли у неї брали пояснення працівники міліції у вересні 2013 року про її стосунки з ОСОБА_12 , то вона запитала їх, звідки про це їм стало відомо, оскільки на той час вона нікому про це не розповідала. У її показаннях відсутні деталі вчинення стосовно неї кримінальних правопорушень. Непослідовність її показань проявляється в тому, що в суді першої інстанції вона стверджувала про те, що ОСОБА_12 вчиняв щодо неї статевий акт неприродним способом шляхом орально-генітального контакту, а в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 24 лютого 2016 року вона даний факт заперечила та пояснила, що неприродних статевих стосунків з ОСОБА_12 у неї не було. Крім того, свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні показала, що вона не в повній мірі довіряє показанням своєї онуки ОСОБА_51 , оскільки не виключає елементів обмови. Через це вона сама тривалий час не наважувалася комусь говорити про стосунки онуки і чоловіка, так як не довіряє дівчинці і не вірить в правдивість її розповідей. Також з показань педагога-психолога ОСОБА_18 в суді першої інстанції вбачається, що показання потерпілої ОСОБА_9 заслуговують критичної оцінки, оскільки остання має низький рівень інтелекту, характеризується такими індивідуально-психологічними особливостями як недостатність зрілості суджень, елементами навіювання. Її показання в суді містять в собі елементи механічного запам`ятовування, а не довільної розповіді. Про обставини вчинених відносно неї злочинів потерпіла розповідає охоче, з натхненням, особливо на початку судового засідання, що, як правило, непритаманно особі, яка стала жертвою насильницьких дій.

Тому колегія суддів вважає показання неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 недостатніми для доведення винуватості поза розумним сумнівом обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 та ч.3 ст.120 КК України.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає недостатніми і показання свідків з чужих слів, а саме, зі слів самої неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 , для доведення винуватості поза розумним сумнівом обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 та ч.3 ст.120 КК України.

Разом з тим, будь-яких інших доказів, які б не грунтувалися на показаннях неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 , на доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні ним інкримінованих йому кримінальних правопорушень, стороною обвинувачення суду не наведено.

Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України та ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а всі сумніви щодо доведеності вини особи, згідно положень ч.3 ст.62 Конституції України та ч.4 ст.17 КПК України, тлумачаться на її користь.

Згідно з приписами ч.1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що: 1) було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений; 3) у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За вимогами ч.3 ст.373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, про що наголошується і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку».

Сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, а всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст.62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі Луценко проти України зазначено, що достовірність доказів дуже сумнівна, якщо вони отримані з порушенням права не давати показань або не свідчити проти себе, та що право не свідчити проти себе, зокрема, передбачає, що сторона обвинувачення у кримінальній справі намагається довести вину обвинуваченого, не наводячи доказів, отриманих усупереч волі останнього із застосуванням методів примусу або пригнічення. Якщо виникають сумніви в достовірності певного джерела доказів, то відповідно його необхідно підтвердити доказами, отриманими з інших джерел.

Разом з тим, стороною обвинувачення доказів на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 та ч.3 ст.120 КК України, отриманими з інших джерел, суду апеляційної інстанції не надано.

Практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення ЄС у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення ЄС у справі «Веренцов проти України» - п.86, «Яллох проти Німеччини»).

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 та ч.3 ст.120 КК України, стороною обвинувачення не доведена поза розумним сумнівом.

При цьому колегія суддів враховує те, що всі клопотання сторони обвинувачення щодо дослідження доказів в суді апеляційної інстанції були задоволені та досліджені. Будь-яких нових клопотань прокурором в суді апеляційної інстанції щодо дослідження інших доказів заявлено не було. Тому колегія суддів вважає, що зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, а всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані. Досліджені докази в суді апеляційної інстанції підтвердили, на думку колегії суддів, обгрунтованість рішення суду першої інстанції про визнання ОСОБА_12 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні в скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 та ч.3 ст.120 КК України, у зв`язку з недоведеністю вини та його виправдання.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про виправдання ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст.152, ч.3 ст.153 та ч.3 ст.120 КК України, у зв`язку з недоведеністю його вини ґрунтується на досліджених в судовому засіданні доказах, перевірених судом, які є належними і не викликають сумнівів в своїй достовірності.

Доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неналежну оцінку зібраних доказів, що у своїй сукупності призвело до необґрунтованого виправдання ОСОБА_12 за ч. 4 ст.152, ч.3 ст.153 та ч.3 ст.120 КК України, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, та не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді даного кримінального провадження.

Покликання прокурора в апеляційній скарзі на те, що при дослідженні доказів суд прийняв до уваги лише докази сторони захисту, не вмотивувавши рішення про неприйняття доказів сторони обвинувачення, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді, оскільки судом апеляційної інстанції були досліджені всі докази, про які клопотав прокурор, та їм надана відповідна правова оцінка. Колегія суддів вважає необгрунтованим твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що в основу виправдувального вироку судом взято висновок педагога-психолога ОСОБА_18 , і що цей висновок суперечить акту амбулаторної комплексної судово-медичної експертизи № 391/13 від 20.11.2013 року, оскільки в основу вироку місцевого суду покладено і ряд інших доказів, і суттєвих суперечностей між зазначеними доказами, які б могли вплинути на правильність висновків суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає. Покликання апелянта на те, що у вироку не відображено показань законного представника потерпілої ОСОБА_10 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_31 давала показання в суді апеляційної інстанції, і її показання жодним чином не вплинули на правильність висновків суду першої інстанції. Покликання прокурора на те, що покладені в основу виправдувального вироку показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_17 є неналежними доказами, на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки були отримані в законний спосіб у відповідності до положень КПК України. Покликання прокурора в апеляційній скарзі на те, що невмотивованою є відмова суду першої інстанції у задоволенні клопотання про витребування в якості доказів стенограми відеозапису телевізійного каналу «СТБ» програми «Один за всіх», а також про виклик в судове засідання для допиту в якості свідків спеціаліста служби у справах дітей Корецької районної державної адміністрації, дільничного інспектора міліції Корецького районного відділу УМВС України в Рівненській області ОСОБА_27 , колегія суддів вважає безпідставним, оскільки клопотання про витребування в якості доказів стенограми відеозапису телевізійного каналу «СТБ» програми «Один за всіх» прокурором в суді апеляційної інстанції не заявлялось у зв`язку з відсутністю такої необхідності, а спеціаліст служби у справах дітей Корецької районної державної адміністрації та дільничний інспектор міліції Корецького районного відділу УМВС України в Рівненській області ОСОБА_27 були допитані в судовому засіданні апеляційного суду, однак їх показання жодним чином не вплинули на правильність висновків суду першої інстанції.

Покликання прокурора на доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст.152, ч.3 ст.153 та ч.3 ст.120 КК України, спростовуються в тому числі і показаннями самої потерпілої ОСОБА_9 . Так, обвинувачення ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.153 КК України, як задоволення статевої пристрасті неприродним способом із використанням безпорадного стану малолітньої потерпілої, яке грунтувалося на показаннях потерпілої, спростовується її ж показаннями в судовому засіданні апеляційного суду 24 лютого 2016 року, де вона повідомила суду про те, що неприродних статевих стосунків у неї з ОСОБА_12 не було. Крім того, обвинувачення ОСОБА_12 органом досудового розслідування за ч.3 ст.120 КК України, як доведення неповнолітньої особи до замаху на самогубство, що є наслідком жорстокого з нею поводження, спростовуються, крім іншого, і показаннями потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_10 , які заперечили факти жорстокого поводження ОСОБА_12 з ОСОБА_9 .

Судом першої інстанції при ухваленні виправдувального вироку обгрунтовано враховано послідовні та незмінні показання самого ОСОБА_12 , який, як під час досудового розслідування, так і в судовому засіданні в суді першої інстанції та апеляційної інстанції, вину не визнав та надав пояснення, в яких заперечив вчинення інкримінованих йому злочинів; протокол огляду місця події - житлового будинку ОСОБА_15 в с. Жадківка Корецького району (т.1 а.к.п.19-20); висновок судової імунологічної експертизи від 26.09.2013 року №266 (т.1 а.к.п.215-217); висновок судово-медичної експертизи №134 від 14.10.2013 р. (т.1 а.к.п.208-209); показання свідка ОСОБА_17 в суді першої інстанції, які узгоджуються з висновком судово-медичної експертизи №134 від 14.10.2013; висновок судово-медичної експертизи №166 від 28.10.2013 (т.1 а.к.п.224), з якого вбачається, що поріз у потерпілої виник не пізніше 28.04.2013, а не в липні 2013 року, як зазначено в обвинувальному акті.

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.3 ст.153 та ч.3 ст.120 КК України, матеріалами кримінального провадження не підтверджуються, а стороною обвинувачення його винуватість у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень не доведена поза розумним сумнівом.

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження будь-яких порушень вимог КПК України та закону про кримінальну відповідальність в суді першої інстанції, які б слугували підставою для скасування вироку суду, колегія суддів не вбачає, а тому не знаходить підстав для скасування вироку з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі прокурора, а вирок суду вважає законним та обгрунтованим.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Вирок Гощанського районного суду Рівненської області від 04 липня 2014 року щодо ОСОБА_12 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_14 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції без задоволення.

Ухвалу колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року про забезпечення заходів безпеки щодо свідка ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає по АДРЕСА_1 (т.4 а.к.п.82) скасувати.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий: ____________________ ОСОБА_1

Судді:________________О. ОСОБА_60 ОСОБА_3