Справа №127/4929/17
Провадження №1-кс/127/1947/17
09 березня 2017 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області
слідчого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
представників заінтересованої особи ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в залі суду клопотання прокурора військової прокуратури Вінницького гарнізону старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_3 про арешт майна, -
07.03.2017 року до Вінницького міського суду прокурор військової прокуратури Вінницького гарнізону Центрального регіону України старший лейтенант юстиції ОСОБА_3 про арешт майна.
Згідно клопотання, Відповідно до пунктів 7 та 10 рішення виконавчого комітету міської ради від 12.08.2003 № 1277 «Про заселення 117 квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 та часткові зміни в рішенні виконкому міської ради від 14.01.2003 № 21» на квартиру АДРЕСА_2 оформлено право державної власності за державою в особі Верховної ради України, а також дану квартиру визнано службовою і надано УСБУ у Вінницькій області (далі - УСБУ).
24 липня 2003 року капітан ОСОБА_6 подав начальнику УСБУ рапорт з проханням надати йому службове житло.
За клопотанням УСБУ, виконавчий комітет Вінницької міської ради 15 серпня 2003 року видав ордер на службове жиле приміщення № 0240 співробітнику УСБУ ОСОБА_6 на право заняття службового жилого приміщення жилою площею 15,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 .
Наказом Служби безпеки України від 13.10.2004 № 084 ОСОБА_6 зарахований в розпорядження до іншого військового формування.
Колишній співробітник УСБУ ОСОБА_6 достовірно знаючи, що надане йому житло є службовим і йому не належить, а також усвідомлюючи особливості найму службового житла, умови проживання в ньому та поселення в займане приміщення інших осіб (пункт 11 рапорту ОСОБА_6 від 24.07.2003), 02 вересня 2005 року, навмисно подав до органу приватизації заяву з проханням оформити йому в приватну власність квартиру АДРЕСА_2 .
Відповідно до п. 24 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 №56 (яке було чинне на момент приватизації квартири) орган приватизації перевірку на достовірність інформації вказану в заяві та документах не здійснював, оскількивідповідальність за достовірність та повноту інформації несе заявник.
Однак, з документів, що подав ОСОБА_6 не вбачалося, що дана квартира на момент приватизації мала статус службової, а сам заявник цього не повідомив, хоча мав би це зробити.
Будучи введеним в оману, не знаючи, що вказане в заяві житло є службовим, виконавчий комітет Вінницької міської ради, в порушення вимог частини 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», пунктом 1.48 Рішення від 15 вересня 2005 року № 2005 «Про приватизацію державного житлового фонду м. Вінниці», оформив право приватної власності та безоплатно передав у власність вказану квартиру ОСОБА_6 .
На підставі вищезазначеного рішення виконавчий комітет Вінницької міської ради видав свідоцтво на право власності на житло на службову квартиру.
03 липня 2013 року, Вінницький міський суд Вінницької області скасував «Свідоцтво на право власності на житло» - квартиру по АДРЕСА_3 , видане виконкомом Вінницької міської ради і 5.09.2005 р. на ім`я ОСОБА_6 (справа № 127/8971 /13-ц).
18 серпня 2014 року, під час перевірки використання фонду службового житла УСБУ, стало відомо, що службова квартира, яка є власністю держави, на даний момент знаходиться у приватній власності громадянина ОСОБА_7 .
03.03.2017 прокурор військової прокуратури Вінницького гарнізону ОСОБА_8 на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду від 21.02.2017 здійснив тимчасовий доступ до документів Вінницького міського БТІ, а саме виявив, оглянув та вилучив інвентаризаційну справу на квартиру АДРЕСА_2 .
Вінницьке міське БТІ, розглянувши даний лист відмовило у наданні оригіналу вказаної вище інвентаризаційної справи, зіславшись на ст. 159 КПК України.
Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав.
Представники КП «ВМБТІ» в судовому засіданні заперечували щодо задоволення клопотання та просили в задоволенні клопотання відмовити.
Відповідно до ст. 107 ч. 1 КПК України рішення про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час досудового розслідування, в тому числі під час розгляду питань слідчим суддею, приймає особа, яка проводить відповідну процесуальну дію. За клопотанням учасників процесуальної дії застосування технічних засобів фіксування є обов`язковим.
Враховуючи те, що від учасників процесуальної дії не надійшло клопотання про застосування технічних засобів фіксування розгляду клопотання про накладення арешту, тому слідчий суддя вважає за можливим розглянути дане клопотання без застосування технічних засобів фіксування.
Згідно ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч.3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Таким чином, слідчий суддя вважає, що відсутні підстави для накладення арешту на вищевказану інвентаризаційну справу, а тому в задоволенні клопотання слідчого необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 100, 131, 132, 170-172 КПК України, суд,-
В задоволенні клопотання прокурора військової прокуратури Вінницького гарнізону старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_3 про арешт майна, а саме інвентаризаційної справи на квартиру АДРЕСА_2 , яка знаходиться у володінні КП «ВМБТІ» - відмовити.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до апеляційного суду Вінницької області протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя