Категорія:ч.2 ст.149 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 січня 2017 року місто Луцьк
Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілих ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 ,

перекладачів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2014 року, яким
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, яка народилась та зареєстрована в АДРЕСА_1 , фактично проживає в АДРЕСА_2 , одружена, має на утриманні неповнолітню дитину 2000 року народження, з середньою освітою, працює приватним підприємцем в РП «ПФ «Еко клуб», несудима,
- засуджена за ч.2 ст.149 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного їй на праві власності майна в дохід держави.
Виправдано ОСОБА_11 в частині пред`явленого обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.149 КК України за епізодом вербування ОСОБА_14 на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з тим, що не доведено вчинення кримінального правопорушення, в якому вона обвинувачується;
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин Республіки Польща, який народився та проживає в АДРЕСА_2 , одружений, має на утриманні одну неповнолітню дитину 2000 року народження та двох повнолітніх дітей-інвалідів з народження 1990 та 1991 років народження, з середньою- спеціальною освітою, не працює, несудимий,
- засуджений за ч.2 ст.149 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна в дохід держави.
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 до обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди задоволені частково.
Стягнуто з обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 солідарно моральну шкоду на користь потерпілих:
ОСОБА_15 та ОСОБА_16 по 10000 гривень кожній;
ОСОБА_17 та ОСОБА_18 по 5000 гривень кожній.
У решті позовних вимог відмовлено.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_14 до обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду.
Запобіжні заходи щодо обвинувачених залишено попередні тримання під вартою.
Початок строку відбуття покарання обвинуваченим визначено рахувати з14 березня 2014 року, тобто з моменту їх затримання.
Вироком вирішено питання про речові докази та майно, на яке накладено арешт.

В С Т А Н О В И В
Згідно вироку суду, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 визнані винними в тому, що останні не бажаючи чесно працювати та займатися суспільно-корисною справою, діючи умисно та з корисливих мотивів, маючи на меті одержувати стабільні кримінальні прибутки, зайнялись злочинною діяльністю, пов`язаною із вербуванням та переміщенням через державний кордон України на територію Республіки Польща, у місто Вроцлав, молодих осіб жіночої статті, з метою їх сексуальної експлуатації, з використанням обману та уразливого стану вказаних осіб.
З цією метою, для досягнення бажаного злочинного результату, ОСОБА_11 вступила у злочинну змову із громадянином Республіки Польща ОСОБА_10 , з яким домовилися займатися спільною злочинною діяльністю, та в період з березня 2010 року по 14 березня 2014 року вчинили вербування, переміщення, з метою сексуальної експлуатації, на території Республіки Польща, з використанням обману та уразливого стану потерпілих, повторно, за попередньою змовою групою осіб, від яких останні були у матеріальній залежності та щодо кількох осіб, а саме: ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , при цьому 50% заробітку який потерпілі отримували від надання платних сексуальних послуг, вони привласнювали та обертали на свою користь.
Крім цього, обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 за таких же обставин вчинили вербування ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а також здійснили аналогічні дії щодо ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , котру намагалися вивезти до Республіки Польща для зайняття проституцією, однак були затриманими працівниками міліції при перетині державного кордону України у пункті пропуску Ягодин Волинської області.
Обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 протиправні дії вчинили при наступних обставинах:
1). Так, в березні 2010 року ОСОБА_11 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , та невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, дізнавшись про те, що ОСОБА_19 ніде не працює і не має постійного джерела отримання доходів для належного існування, перебуває у пошуках заробітку, тобто була матеріально незабезпеченою, та обрали її предметом злочинного посягання.
Після цього, реалізовуючи свої злочинні наміри, невстановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, за попередньою змовою групою осіб, з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , шляхом умовляння та переконання у вигідності пропозиції виїзду за межі України для надання сексуальних послуг за грошову винагороду, повідомленні останній неправдивих відомостей про те, що працюючи повією, вона отримає високі заробітки, а також про вигідні умови праці та проживання, сприяння в оформленні документів для виїзду за кордон за їхні кошти, запропонували ОСОБА_19 поїздку до Республіки Польща, створюючи, при цьому, хибне уявлення про отримання високих заробітків, та, використовуючи тяжке матеріальне становище останньої, домоглися її добровільної згоди, чим здійснили вербування з використанням обману та уразливого стану громадянки ОСОБА_19 з метою сексуальної експлуатації.
Схиливши ОСОБА_19 до поїздки в Республіку Польща, невстановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, за попередньою змовою групою осіб, з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , за власні кошти, забезпечили виготовлення для неї проїзної візи, при цьому, витрачені для цього власні кошти зарахували в борг, тим самим ввели останню в матеріальну залежність (боргову кабалу) і в подальшому використовували це, як гарантію поїздки до Республіки Польща для сексуальної експлуатації.
Продовжуючи свої злочинні дії, невстановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, за попередньою змовою групою осіб, з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , 29 квітня 2010 року о 08 годині 53 хвилини, громадським транспортом громадським за власні кошти перемістили ОСОБА_19 на пункті пропуску «Мостиська», через державний кордон України, на територію Республіки Польща, а саме до міста Вроцлав, зарахувавши витрачені на неї кошти в борг, де, в подальшому, забезпечили з 30 квітня 2010 року по 23 липня 2010 року надання нею оплатних сексуальних послуг, при цьому, значну частину грошей, отриманих від її діяльності, привласнили та розподілили між собою, отримавши значні прибутки від такої протиправної діяльності.
2). Крім того, ОСОБА_11 , діючи повторно, 19-20 листопада 2013 року, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , дізнавшись про те, що ОСОБА_16 ніде не працює і не має постійного джерела отримання доходів для належного існування, перебуває у пошуках заробітку, тобто була матеріально незабезпеченою, обрали її предметом злочинного посягання.
Так, реалізовуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_11 , за попередньою змовою групою осіб, з відома ОСОБА_10 , перебуваючи на території Республіки Польща, при неодноразових розмовах в телефонному режимі з ОСОБА_16 , шляхом умовляння та переконання у вигідності пропозиції виїзду за межі України для надання сексуальних послуг за грошову винагороду, повідомленні неправдивих відомостей про те, що працюючи повією, вона отримає високі заробітки, а також про вигідні умови праці та проживання, сприяння ними в оформленні документів для виїзду за кордон за їхні кошти, запропонували ОСОБА_16 поїздку до Республіки Польща, створюючи при цьому хибне уявлення про отримання високих заробітків, та, використовуючи тяжке матеріальне становище останньої, домоглися її добровільної згоди, чим здійснили вербування з використанням обману та уразливого стану громадянки ОСОБА_16 , з метою сексуальної експлуатації.
Схиливши ОСОБА_16 до поїздки в Республіку Польща, ОСОБА_11 за попередньою змовою групою осіб, з ОСОБА_10 , за власні кошти, забезпечили виготовлення для неї проїзної візи, при цьому, витрачені власні кошти, зарахували в борг, тим самим ввели останню в матеріальну залежність (боргову кабалу) і в подальшому використовували це, як гарантію поїздки до Республіки Польща для сексуальної експлуатації.
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_11 за попередньою змовою групою осіб, з ОСОБА_10 , за власні кошти 11 грудня 2013 року, о 19 годині 09 хвилин, власним транспортним засобом «Тойота Ленд Крузер», н.з. НОМЕР_1 , перемістили ОСОБА_16 через пункт пропуску «Краківець» з України на територію Республіки Польща до м.Вроцлав, зарахувавши витрачені на неї кошти в борг, де, в подальшому, в період з 26 грудня 2013 року по 13 лютого 2014 року забезпечили надання нею оплатних сексуальних послуг, при цьому, значну частину грошей, отриманих від її діяльності, привласнили та розподілили між собою, отримавши значні прибутки від такої протиправної діяльності.
3). Вона ж, діючи повторно, 19-20 листопада 2013 року, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , дізнавшись про те, що ОСОБА_15 ніде не працює і не має постійного джерела отримання доходів для належного існування, перебуває у пошуках заробітку, тобто була матеріально незабезпеченою, обрали її предметом злочинного посягання.
Реалізовуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_11 , за попередньою змовою групою осіб, з відома ОСОБА_10 , перебуваючи на території Республіки Польща, при неодноразових розмовах в телефонному режимі з ОСОБА_15 , шляхом умовляння та переконання останньої у вигідності пропозиції виїзду за межі України для надання сексуальних послуг за грошову винагороду, повідомленні неправдивих відомостей про те, що працюючи повією, вона отримає високі заробітки, а також про вигідні умови праці та проживання, сприяння в оформленні ними документів для виїзду за кордон за їхні кошти, запропонували ОСОБА_15 поїздку до Республіки Польща, створюючи, при цьому, хибне уявлення про отримання високих заробітків, та, використовуючи тяжке матеріальне становище останньої, домоглися її добровільної згоди, чим здійснили вербування з використанням обману та уразливого стану громадянки ОСОБА_15 з метою сексуальної експлуатації.
Схиливши ОСОБА_15 до поїздки в Республіку Польща, ОСОБА_11 , за попередньою змовою групою осіб, з ОСОБА_10 , за власні кошти, забезпечили виготовлення для неї паспорта громадянина України для виїзду за кордон та проїзної візи, при цьому, витрачені з цією метою, власні кошти зарахували в борг, тим самим ввели останню в матеріальну залежність (боргову кабалу), а в подальшому використовували це як гарантію поїздки до Республіки Польща для сексуальної експлуатації.
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_11 , за попередньою змовою групою осіб, з ОСОБА_10 , за власні кошти, 28 грудня 2013 року, о 04 годині 29 хвилин, перемістили громадським транспортом ОСОБА_15 через митний пункт пропуску «Ягодин» Ягодинської митниці з території України на територію Республіки Польща до м. Вроцлав, зарахувавши витрачені на неї кошти в борг, де, в подальшому, забезпечили в період з 28 грудня 2013 року по 04 січня 2014 року надання нею оплатних сексуальних послуг, при цьому, значну частину грошей, отриманих від її діяльності, привласнили та розподілили між собою, отримавши значні прибутки від такої протиправної діяльності.
4). Вона ж, діючи повторно, в лютому 2014 року, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , дізнавшись про те, що ОСОБА_18 ніде не працює і не має постійного джерела отримання доходів для належного існування, перебуває у пошуках заробітку, тобто була матеріально незабезпеченою, обрали її предметом злочинного посягання.
Після цього, реалізовуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_11 за попередньою змовою групою осіб, з відома ОСОБА_10 , перебуваючи на території Республіки Польща, при неодноразових розмовах в телефонному режимі з ОСОБА_18 , шляхом умовляння та переконання останньої у вигідності пропозиції виїзду за межі України для надання сексуальних послуг за грошову винагороду, повідомленні неправдивих відомостей про те, що працюючи повією, вона отримає високі заробітки, а також про вигідні умови праці та проживання, сприяння в оформленні ними документів для виїзду за кордон за їхні кошти, запропонували ОСОБА_18 поїздку до Республіки Польща, створюючи, при цьому, хибне уявлення про отримання високих заробітків, та, використовуючи тяжке матеріальне становище останньої, домоглися її добровільної згоди, чим здійснили вербування з використанням обману та уразливого стану громадянки ОСОБА_18 з метою сексуальної експлуатації.
Схиливши ОСОБА_18 до поїздки в Республіку Польща, ОСОБА_11 за попередньою змовою групою осіб, з ОСОБА_10 , надали потерпілій власні кошти для виготовлення проїзної візи, при цьому, витрачені для цього власні кошти зарахувати в борг, тим самим ввели останню в матеріальну залежність (боргову кабалу) і в подальшому використовувати це, як гарантію поїздки до Республіки Польща для сексуальної експлуатації. Однак, дізнавшись від ОСОБА_16 про справжні умови праці та проживання в Республіці Польща у подружжя ОСОБА_20 , категорично ОСОБА_18 відмовилася від такої поїздки з метою надання оплатних сексуальних послуг.
5). Вона ж, діючи повторно, 05 лютого 2014 року, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , дізнавшись про те, що ОСОБА_17 ніде не працює і не має постійного джерела отримання доходів для належного існування, перебуває у пошуках заробітку, тобто була матеріально незабезпеченою, обрали її предметом злочинного посягання.
Так, реалізовуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_11 за попередньою змовою групою осіб, з відома ОСОБА_10 , перебуваючи на території Республіки Польща, при неодноразових розмовах в телефонному режимі з ОСОБА_17 , шляхом умовляння та переконання останньої у вигідності пропозиції виїзду за межі України для надання сексуальних послуг за грошову винагороду, повідомленні неправдивих відомостей про те, що працюючи повією, вона отримає високі заробітки, а також про вигідні умови праці та проживання, сприяння в оформленні ними документів для виїзду за кордон за їхні кошти, запропонували ОСОБА_17 поїздку до Республіки Польща, створюючи, при цьому, хибне уявлення про отримання високих заробітків, та, використовуючи тяжке матеріальне становище останньої, домоглися її добровільної згоди, чим здійснили вербування з використанням обману та уразливого стану громадянки ОСОБА_17 з метою сексуальної експлуатації.
Схиливши ОСОБА_17 до поїздки в Республіку Польща, ОСОБА_11 за попередньою змовою групою осіб, з ОСОБА_10 , за власні кошти, забезпечили виготовлення для неї паспорта громадянина України для виїзду за кордон та проїзної візи, при цьому, витрачені для цього власні кошти, зарахували в борг, тим самим ввели останню в матеріальну залежність (боргову кабалу) і в подальшому використовували це, як гарантію поїздки до Республіки Польща для сексуальної експлуатації.
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_11 , за попередньою змовою групою осіб, з ОСОБА_10 , 14 березня 2014 року, за власні кошти та власним транспортним засобом автомобілем марки «Тойота Ленд Крузер», н.з. НОМЕР_1 , перемістили ОСОБА_17 до пункту пропуску «Ягодин» Ягодинської митниці, для подальшого перевезення у місто Вроцлав Республіки Польща, для її сексуальної експлуатації та отримання внаслідок цього кримінальних прибутків, однак на митному посту були затриманими працівниками міліції.
Захисник ОСОБА_8 у поданій в інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 апеляційній скарзі вказує на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та не підтвердження інкримінованого органом досудового розслідування ОСОБА_11 обвинувачення належними і допустимими доказами. Посилається на те, що ОСОБА_11 не володіє українською мовою, однак в порушення ст.52 КПК України затримання ОСОБА_11 було проведено без участі захисника та перекладача, а перекладач до справи був залучений лише через два місяці після її затримання. Слідчий ОСОБА_21 не виконав ухвали слідчого судді від 15.05.2014р. про переклад процесуальних документів на мову, якою володіє ОСОБА_11 , чим було порушено право обвинуваченої на захист. Зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог ч.4 ст.95, ст.225 КПК України, безпідставно поклав в основу вироку показання потерпілої ОСОБА_19 , які вона давала не в судовому засіданні, а на досудовому слідстві. Показання потерпілої ОСОБА_16 є сумнівними, оскільки вона раніше притягувалась до кримінальної відповідальності, а також до адміністративної відповідальності за зайняття проституцією, раніше була знайома з оперуповноваженим ОСОБА_22 . Потерпілі ОСОБА_17 , ОСОБА_23 ( ОСОБА_24 ), ОСОБА_14 , ОСОБА_15 в суді першої інстанції підтвердили, що ОСОБА_11 повідомляла їх про умови роботи, які полягали у наданні сексуальних послуг, а тому будь-якого обману потерпілих зі сторони обвинувачених не було. Про те, що потерпілі перебували у важкому матеріальному стані обвинуваченим також відомо не було. Судом першої інстанції не взято до уваги і тих обставин, що потерпілі з власної ініціативи до правоохоронних органів не звертались. Про вчинення правопорушень працівники міліції дізнались з телефонних розмов ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які ними прослуховувались. Однак в матеріалах провадження відсутнє рішення апеляційного суду про надання такого дозволу, що свідчить про незаконне прослуховування цих розмов та недопустимість вказаних доказів. Вказує, що технічні носії флеш картки з проведення негласних слідчих дій не були належним чином оформлені, що ставить під сумнів їх цілісність і достовірність. Протокол спостереження за особою від 06.03.2014р. є також неналежним доказом, оскільки таке спостереження проводилось 11.12.2013р., а відомості у ЄРДР внесені лише у січні 2014 року. Окрім того, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи сторони захисту про неналежність і недопустимість зазначених доказів, а також не вирішив питання про притягнення потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_16 до кримінальної відповідальності за дачу неправдивих показів. У зв`язку з чим, просить вирок суду першої інстанції скасувати та виправдати ОСОБА_11 за відсутністю в її діях події та складу кримінального правопорушення.
Захисник ОСОБА_9 у поданій в інтересах ОСОБА_10 апеляції посилається на те, що ні в обвинувальному акті, а ні у вироку суду не вказано способу вчинення його підзахисним кримінальних правопорушень. Суд першої інстанції не дав оцінки показанням потерпілих з точки зору їх належності і допустимості. Зокрема, не врахував, що потерпілі ОСОБА_16 та ОСОБА_15 давали неправдиві показання щодо даних, які характеризують їх як осіб, а також заперечували факт знайомства з працівником міліції капітаном ОСОБА_22 , який приймав у потерпілих заяви про вчинення злочинів. При ознайомлені з матеріалами провадження стороною захисту було виявлено неналежне зберігання речових доказів (флеш карток) на що вказувалось у суді першої інстанції, однак суд першої інстанції доводів сторони захисту безпідставно до уваги не взяв та необґрунтовано поклав дані, що містились на флеш картках в основу обвинувального вироку. В ході судового розгляду було встановлено, що слідчий ОСОБА_25 фактично в один і той же час проводив дві окремі процесуальні дії, а саме 24.04.2014 року у м. Київ проводив доступ до речей і документів, а також надавав адвокату ОСОБА_8 матеріали досудового розслідування для ознайомлення. Однак вказані докази судом недопустимими також не визнані. Вважає, що інформація на технічних носіях про одночасне візуальне спостереження за обвинуваченими та потерпілими зібрана всупереч вимогам Закону, оскільки після складання обвинувального акта про проведення такої слідчої дії прокурором чи слідчим його та його підзахисного як вимагає ст. 253 КПК України не повідомлялось. Потерпіла ОСОБА_26 не була допитана в суді першої інстанції, а жодних інших доказів про вербування і переміщенні її за кордон для зайняття проституцією немає. Просить вирок щодо ОСОБА_10 скасувати, а обвинуваченого виправдати.
Обвинувачена ОСОБА_11 у поданій апеляції вказує на те, що всі потерпілі були підіслані до них працівниками правоохоронних органів для провокації і підбурювання вчинення злочину. Потерпілі ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_17 та ОСОБА_24 самі їй телефонували та напрошувались на роботу, що підтверджується стенограмами телефонних розмов. В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_17 визнала, що провокувала її для того щоб було більше доказів. Вказує, що завдання нею потерпілим моральної шкоди жодними доказами не підтверджується, оскільки останні самі звертались до неї з приводу роботи. Потерпілі ОСОБА_27 та ОСОБА_28 в суді під присягою давали неправдиві покази щодо знайомства з капітаном міліції ОСОБА_29 , а ОСОБА_28 також про те, що була потерпілою у аналогічній справі, проте суд цього не врахував і поклав неправдиві показання потерпілих в основу обвинувального вироку. Також в апеляції ОСОБА_11 заперечує будь-яку участь свого чоловіка ОСОБА_10 в діяльності її законно зареєстрованої фірми Еко-клуб на території Республіки Польща. Вказує, що на її прохання він лише привозив її до м. Луцька. Також вказує, що прослуховування телефонних розмов проводилось без відповідного дозволу, та свідчить про сплановану щодо неї провокацію. Просить вирок щодо неї скасувати та постановити новий вирок, яким за ч. 2 ст. 149 КК України її виправдати.
У поданій апеляції обвинувачений ОСОБА_10 не погоджується з висунутим обвинуваченням також вважає, що вирок підлягає скасуванню, оскільки щодо нього та дружини ОСОБА_11 працівниками досудового розслідування була спланована провокація для вчинення злочину. Капітан міліції ОСОБА_29 і прокурор Косік, які і влаштували провокацію, заздалегідь були знайомі з потерпілими ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , які міліцією були використані як джерело інформації. Потерпілі ОСОБА_30 та ОСОБА_31 також були частиною запланованого та проведеного міліцією експерименту. Вважає, що судом було незаконно відмовлено у задоволенні його клопотання щодо витребування та приєднання до матеріалів справи техніко-криміналістичної експертизи щодо підробки документів працівниками міліції. Вказує, що суд постановив вирок на основі незаконно здобутих матеріалів відеоспостереження, роздруківок телефонних розмов та матеріалів, які не були належним чином опечатані, тобто на основі недостовірної інформації та припущень. Просить вирок суду першої інстанції скасувати та визнати його невинним у пред`явленому обвинуваченні.
Заслухавши доповідача який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, міркування захисників та обвинувачених, які, кожен зокрема, підтримали апеляційні скарги з викладених у них підстав, прокурора, який заперечив скарги та просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Перш за все, враховуючи те, що стороною захисту оспорюється допустимість доказів результатів ОТЗ, а сторона обвинувачення не надала доказів на підтвердження їх допустимості, апеляційний суд визнає матеріали ОТЗ на підставі ухвали від 10.12.2013р. недопустимими доказами у відповідності до вимог ст.89 КПК України.

В силу ст.23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Потерпіла ОСОБА_19 не була безпосередньо допитана в суді, оскільки сторона обвинувачення не забезпечила прибуття потерпілої в суд для допиту, а тому апеляційний суд виправдовує ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за недоведеністю їх участі у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, по епізоду щодо вказаної потерпілої.
Згідно ст.1 «Конвенції ООН про боротьбу з торгівлею людьми і експлуатацією проституції третіми особами» від 02.12.1949р., ратифікованої Україною 17.07.1997р., Сторони в цій Конвенції зобов`язуються накладати кару на кожного, хто зводить, умовляє, спокушає з метою проституції іншу особу, або експлуатує проституцію іншої особи, навіть за згодою цієї особи.
Відповідно до підпункту а) статті 3 «Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї, що доповнює Конвенцію ООН проти транснаціональної організованої злочинності», прийнятого резолюцією 55/25 Генеральної Асамблеї від 15.11.2000р., ратифікованого Україною 04.02.2004р., торгівля людьми означає здійснювання з метою експлуатації вербування, перевезення, передачу, приховування або одержання людей шляхом загрози силою або її застосування або інших форм примусу, в тому числі і використання уразливого положення. Експлуатація означає експлуатацію проституції інших осіб або інші форми сексуальної експлуатації.
Згідно з підпунктом б) цієї статті згода жертви торгівлі людьми на заплановану експлуатацію, про яку йдеться в підпункті а), не береться до уваги, якщо було використано будь-який із заходів впливу, зазначених у підпункті а).
Відповідно до статті 2 Конвенції ООН «Про боротьбу з торгівлею людьми і експлуатацією проституції третіми особами» від 02.12.1949 року кримінальному покаранню підлягає кожна особа, яка здає в оренду або орендує будинок або інше місце знаючи, що вони будуть використані з метою проституції третіми особами.
Дії обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 судом першої інстанції кваліфіковані за ч.2 ст.149 КК України, тобто як вербування, переміщення з метою експлуатації, з використанням обману та уразливого стану потерпілих, вчинених щодо кількох осіб, повторно, за попередньою змовою групою осіб та особою, від якої потерпілий був у матеріальній залежності, і така кваліфікація є правильною на глибоке переконання апеляційного суду.
Так, допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_16 пояснила, що наприкінці 2013 року у неї склалось важке матеріальне становище, а тому разом зі своєю знайомою ОСОБА_15 шукала роботу. В мережі Інтернет знайшла оголошення від ОСОБА_11 про високооплачувану роботу у Республіці Польща. Від останньої дізналась, що робота полягає у наданні платних сексуальних послуг. Піддавшись переконанням ОСОБА_11 , яка обіцяла високі заробітки та достойні умови праці та проживання, не маючи засобів до існування, змушена була погодилась на таку роботу. Але для виїзду закордон у неї не було візи, а у ОСОБА_15 і закордонного паспорта. ОСОБА_11 пообіцяла вислати гроші, які пізніше необхідно було відробити. Через тиждень часу на її ім`я від ОСОБА_32 прийшло запрошення на роботу. Після оформлення візи ОСОБА_11 разом з чоловіком приїхали до м.Луцька, де вона та ОСОБА_28 зустрілись з обвинуваченими в кафе і після уточнення умов праці вона поїхала з ними автомобілем до Республіки Польща. В Польщі перебувала з 11 грудня 2013 року до середини лютого 2014 року. Весь цей час займалася проституцією під керівництвом обвинувачених, яким і віддавала половину зароблених грошей. При цьому, останні обмежували її щодо виходу в місто, графік роботи не відповідав тому, про що вони домовлялися, крім того її безпідставно штрафували, забирали значну частину отриманих коштів, таким чином її обманули щодо усіх умов роботи. Самостійно поїхати із Республіки Польща не могла, бо не мала грошей.
Потерпіла ОСОБА_18 в суді підтвердила, що на початку лютого 2014 року на її мобільний телефон зателефонувала незнайома жінка, яка представилась ОСОБА_11 та запитала чи не потрібна їй робота і, чи готова вона поїхати на заробітки в Польщу. Вона повідомила ОСОБА_11 , що проживає лише на соціальні виплати, а тому потребує додаткових грошей. В одній із розмов також зрозуміла, що у неї працює її знайома ОСОБА_16 . Щодо роботи, то ОСОБА_11 пояснила, що вона полягає у наданні сексуальних послуг, описала хороші умови, заробіток на місяць мав складати не менше 5000 доларів США, проживання та харчування безкоштовне, а при необхідності можна буде відмовлятись від клієнтів, вказувала, що з поліцією проблем також не буде. В силу обставин, що склались, вона змушена була погодитись на такі умови роботи. Згодом ОСОБА_11 прислала запрошення на роботу та гроші в сумі 200 доларів США для виготовлення документів. В цей час в Україну повернулась її знайома ОСОБА_16 , яка розповіла, що запропоновані ОСОБА_11 умови роботи та розмір зарплати не відповідають раніше узгодженими з ОСОБА_11 домовленостями, необхідність проведення оплати за проживання, харчування, а також застосування обвинуваченими до працівниць значних штрафів, тощо. Зрозумівши, що ОСОБА_11 обманює, вона відмовилась їхати до неї на заробітки.
З показань потерпілої ОСОБА_17 встановлено, що на початку 2014 року її сім`я перебувала в тяжкому матеріальному становищі, а вона шукала роботу за кордоном. В телефонній розмові з ОСОБА_11 дізналась, що остання підшукує на території України жінок, які би на території Республіка Польща надавали платні сексуальні послуги. На цьому їхня телефонна розмова перервалась. Вона хотіла піти в міліцію і повідомити про цю розмову. Але працівники правоохоронних органів випередили її і самі передзвонили та повідомили, що запропоновані ОСОБА_11 умови роботи не відповідають дійсності і запропонували співпрацювати у затриманні ОСОБА_11 та її чоловіка, на що вона добровільно дала свою згоду. Після чого продовжила телефонні розмови з ОСОБА_11 , яка через систему Вестерн-Юніон вислала їй гроші на візу та документи. В березні 2014 року, ОСОБА_11 приїхала в Луцьк. Вони зустрілись в кафе, де остання підтвердила суть роботи надання сексуальних послуг в Польщі, пропонувала хороші умови роботи та високий заробіток. Вона погодилась на такі умови і на автомобілі Лічнерскі Кшиштофа разом з ОСОБА_11 поїхали до державного кордону, де останніх і було затримано.
Згідно показань потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 безпосередньо досліджених судом першої інстанції, які є логічними, послідовними та підтверджуються іншими доказами у справі, які характеризують матеріальне становище сімей потерпілих встановлено, що усі потерпілі на моменті їх вербування перебували в уразливому матеріальному становищі і погодилися на запропоновану обвинуваченими роботу по наданні платних сексуальних послуг лише через відсутність постійної роботи, уразливий стан та тяжке матеріальне становище їх сімей.
Окрім того, показання потерпілих про спричинення моральної шкоди стверджується і висновками лікарів медико-реабілітаційного центру міжнародної організації з міграції, які обстежували потерпілих (т.6 а.с. 120-140).
Також скрутне матеріальне становище та уразливий стан потерпілих підтверджується доказами: протоколом огляду помешкань потерпілих, інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно яких, у всіх потерпілих, крім ОСОБА_15 , будь-яке майно відсутнє. Про відсутність у потерпілих у даний період доходів підтверджується і довідками Луцької ОДПІ.
Враховуючи зазначені обставини справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що згода потерпілих на зайняття проституцією була не добровільною, а вимушеною, зумовленою уразливим становищем внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, що істотно обмежувало їх у можливості вільного вибору роботи, а запропонована обвинуваченими робота не відповідала їх справжнім інтересам. Сукупність таких обставин була використана ОСОБА_11 та ОСОБА_10 для впливу на волю вказаних осіб з метою їх сексуальної експлуатації.
Усі потерпілі будучи в уразливому стані та без достатніх засобів до проживання, шукаючи роботу змушені були телефонувати до ОСОБА_11 про надання роботи та цікавились її умовами. Не здогадуючись про обман обвинувачених та дійсні умови роботи погоджувались на її виконання.
Матеріалами кримінального провадження також встановлено, що в подальшому обвинувачені домовленостей щодо умов роботи та розміру грошової платні не виконували, до потерпілих застосовували різного виду штрафи, всупереч домовленостям проводили з потерпілих відрахування за проживання та харчування, тобто використовуючи обман, перемістили потерпілих з України та територію Республіки Польща для зайняття ними проституцією.
Тому твердження обвинуваченої ОСОБА_11 у своїй апеляції на те, що потерпілих ОСОБА_27 та ОСОБА_28 до надання платних сексуальних послуг не примушувала, а потерпілі виконували вказану роботу з власної волі, не виключають кримінальну караність діяння.
Та обставина, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 діяли спільно за єдиним умислом направленим на отримання прибутку від сексуальної експлуатації потерпілих вказує і встановлений ними порядок пошуку та відбору потерпілих, які були приблизно однакового віку та перебували в уразливому стані, надання ними потерпілим попередньої грошової допомоги для оформлення документів на виїзд закордон, з метою їх подальшого закабалення, способів переміщення через державний кордон України, підготовленість обвинуваченими на території Республіки Польща спеціально пристосованої житлової площі для на надання потерпілими платних сексуальних послуг та спеціального житла для утримання потерпілих, встановлений чіткий порядок експлуатації потерпілих у сфері проституції.
Будучи допитаною в суді першої інстанції ОСОБА_11 пояснила, що на території Республіки Польща вона має законно зареєстровану фірму «Еко-клуб», діяльність якої пов`язана зі здачею в оренду житла. Потерпілих ОСОБА_17 ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 не вербувала і до зайняття проституцією не примушувала, а лише здавала їм житло, де останні надавали клієнтам платні сексуальні послуги. Від потерпілих отримувала кошти у виді плати за погодинну оренду житла. Стверджує, що ініціатором приїзду потерпілих до Польщі не була. Потерпілі самі їй телефонували, розпитували щодо умов роботи та плати за неї, просили прислати запрошення і гроші для вироблення віз для виїзду закордон.
В суді першої інстанції не заперечила того, що вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_10 за власні кошти забезпечили виготовлення запрошення та проїзної візи потерпілій ОСОБА_33 . Ствердила, що разом з чоловіком приїздили до м. Луцька, де зустрічались в барі «Українські страви» з ОСОБА_16 . На зустріч також прийшла ОСОБА_28 , проте, оскільки вона не мала закордонного паспорта, то їй запрошення не привезли. Після цього вона з чоловіком відвезли ОСОБА_16 до Республіки Польща, де остання займалася проституцією. Стверджує, що ОСОБА_27 мала телефон і постійно спілкувалась зі своєю подругою ОСОБА_15 , яка оформивши необхідні документи приїхала до них, де також займалась наданням сексуальних послуг. Також ОСОБА_11 не заперечувала свого знайомства із ОСОБА_19 і підтвердила, що вона сама, в період визначений в обвинувальному акті час, приїжджала до в Республіку Польща та займалась наданням сексуальних послуг, сплачуючи їй кошти у виді орендної плати. Щодо ОСОБА_17 , то обвинувачена ОСОБА_11 пояснила, що та сама передзвонила їй з приводу роботи, вона пояснила їй умови роботи. При цьому ОСОБА_17 попросили перерахувати кошти для оформлення документів. Після виготовлення останньою необхідних документів вона разом з чоловіком ОСОБА_10 приїхали в м. Луцьк, щоб перевезти ОСОБА_17 на територію Польщі, але при перетині кордону їх затримали працівники міліції. Також не заперечує, що ОСОБА_18 також спілкувалась з нею по телефону щодо роботи в Республіці Польща. Вона їй пояснила умови роботи. На прохання ОСОБА_23 ( ОСОБА_24 ) вислала необхідні кошти для оформлення документів, але ОСОБА_34 до Польщі не приїхала.
Вказує, що її чоловік ОСОБА_10 не має жодного відношення до діяльності її фірми. Він лише оформляв потерпілим необхідні для виїзду до Республіки Польща документи. Підтвердила у суді, що разом з ОСОБА_10 на своєму автомобілі перевезли через держаний кордон України до Республікою Польща у м. Вроцлав ОСОБА_16 та намагався перевезти ОСОБА_17 .
Обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України також не визнав. Однак, в суді першої інстанції не заперечив, що разом з дружиною ОСОБА_11 власним автомобілем перевіз з України в Республіку Польща потерпілу ОСОБА_27 , яка орендувала належне їм житло, і разом з потерпілою ОСОБА_28 , яка пізніше приїхала самостійно, надавали платні сексуальні послуги. Також в судовому засіданні ОСОБА_10 пояснив, що прибутку від діяльності дружини він не отримував, а лише надавав їй допомогу у оформленні для потерпілих документів для виїзду до Республіки Польща, оскільки дружина не вміє писати польською мовою. Про умови співпраці потерпілих та його дружини йому нічого не відомо, проте підтвердив, що від свого імені надавав запрошення на роботу в Республіці Польща для ОСОБА_27 і ОСОБА_28 , а про всі умови оренди житла та роботи потерпілі спілкувалися з його дружиною. Вважає, що кримінальна справа є сфабрикована працівниками міліції, оскільки потерпілі з України самі телефонували його дружині щодо роботи, а потерпілі ОСОБА_27 та ОСОБА_28 особисто знали слідчого ОСОБА_29 , який проводив у їх справі слідчі дії.
Крім показань потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , винуватість ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у вчинених кримінальних правопорушеннь, за винятком епізоду з потерпілою ОСОБА_19 , повністю стверджується зібраними і перевіреними судом першої інстанції доказами, яким суд дав правильну юридичну оцінку. А саме такими доказами протоколами заяв потерпілих про вчинене кримінальне правопорушення, в яких потерпілі чітко вказали, що саме обвинувачені використовуючи обман та їх уразливий стан здійснили вербування та переміщення їх в Республіку Польща для сексуальної експлуатації; показаннями потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , які в суді першої інстанції в повній мірі підтвердили вчинення обвинуваченими щодо них протиправних дій; приєднаними до матеріалів кримінального провадження письмовими документами, які свідчать, що на час вербування потерпілих і переміщення їх з України на територію Республіки Польща останні знаходились у стані скрутного матеріального становища та уразливого стану; приєднаними до матеріалів справи запрошеннями (а.с. 62-63, 127-129, 197-198 т.1, а.с.248 т.2), які обвинувачений ОСОБА_10 надав потерпілим, відповідно до яких потерпілі при приїзді в Республіку Польща, мали працювати опікунами, хоча така робота останнім обвинуваченими надана не була, а потерпілі за вказівкою обвинувачених надавали платні сексуальні послуги.
Факт переміщення обвинуваченими потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_15 з території України у Республіку Польща крім показань потерпілих та обвинувачених об`єктивно підтверджується витягами з бази даних щодо відомостей про осіб, які перетнули державний кордон України, (т. 1 а.с.169-172; т. 2 а.с.207; т .4 а.с.118-119, 121-125).
Намагання обвинувачених перемістити в Республіку Польща потерпілу ОСОБА_17 підтверджується протоколом огляду місця події від 14 березня 2014 року відповідно до якого в салоні автомобіля «Тойота Ленд Крузер», р.н. НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_10 перебували обвинувачені ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та потерпіла ОСОБА_17 . При огляді даного автомобіля також було виявлено та вилучено документи і предмети, зокрема, мобільні телефони із контактними номерами обвинувачених з наявною перепискою за допомогою СМС-повідомлень між абонентськими номерами обвинувачених та потерпілих (т. 2 а.с.2-6, 7-10).
Та обставина, що обвинувачені неодноразово спілкувались в телефонному режимі з потерпілими підтверджуються розшифровкою таких з`єднань ( т. 3 а.с. 219-247), факт таких спілкувань не заперечувався у судовому засіданні і самими обвинуваченими. Вказаний доказ є належним і допустимим, оскільки отриманий на підставі ухвал слідчого судді (т.3 а.с. 94, 104, 114, 123, 133, 152-153, 162-163, 170-171).
Доводи апелянтів про те, що викладені у вироку висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а обвинувальний вирок побудований на неналежних і недопустимих доказах, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки вони суперечать встановленим у кримінальному провадженні обставинам.
Матеріалами кримінального провадження доведено, що саме обвинувачена ОСОБА_11 розмістила в мережі Інтернет оголошення про надання особам жіночої статті високооплачуваної роботи на території Республіки Польща. Цих обставин ОСОБА_11 не заперечувала на досудовому слідстві та у суді першої інстанції. Запрошення потерпілим на роботу, яка не відповідала дійсній, надавав ОСОБА_10 , що вказує на узгодженість їх дій та спільність умислу.
Хоча обвинувачені в ході вербування потерпілих розповідали їм про характер роботи, однак розуміючи, що їх дії є протиправними і не відповідають вимогам закону, а також з метою унеможливлення забезпечення викриття своїх протиправних дій в запрошенні на роботу не вказували дійсний характер роботи на яку запрошували потерпілих, а вказували, що останні мали виконувати обов`язки опікунів. Ця обставина підтверджується приєднаними до матеріалів провадження запрошеннями, які обвинувачений ОСОБА_10 від свого імені надавав потерпілим.
В ході вербування потерпілих обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 обіцяли останнім високу заробітну плату, безоплатне проживання, харчування та безперешкодний виїзд, чого в подальшому не виконали, чим вчинили обман потерпілих.
Та обставина, що обвинуваченні не дотримувались своїх домовленостей, тобто вчинили обманні дії свідчить і те, що потерпілі при першій нагоді залишали запропоновану роботу і повертались в Україну.
Тому доводи обвинувачених та їх захисників, що ОСОБА_11 та ОСОБА_10 обманних дій щодо потерпілих не вчиняли є безпідставними і повністю спростовані сукупністю наведений у вироку доказів.
Факт вчинення обвинуваченими інкримінованих їм кримінальних правопорушень, також підтверджується і показаннями самого ОСОБА_10 , який не заперечив, що саме він та від свого імені надавав потерпілим запрошення на роботу, своїм власним автотранспортом перевозив їх через кордон, знав чим насправді вони займаються. Також в ході проведення досудового слідства та у суді першої інстанції ОСОБА_11 та ОСОБА_10 підтвердили факт здачі потерпілим в оренду належного їм житла, де останні надавали платні сексуальні послуги від чого обвинувачені мали матеріальну вигоду.
Звертає апеляційний суд при цьому увагу на той факт, що заняття проституцією, створення або утримання місць розпусти і звідництво, сутенерство або втягнення особи в заняття проституцією (ст.181-1 КУпАП, ст.ст. 302, 303 КК України) заборонені національним законодавством України.
В обвинувальному акті та вироку суду вказані час, місце, мотив та спосіб вчинення кримінальних правопорушень та інші дані, які характеризують об`єктивну та суб`єктивну сторону злочинів, інші обставини правопорушень та їх правова кваліфікація, а тому посилання захисника ОСОБА_9 в апеляції про не наведення судом першої інстанції у вироку способу вчинення ОСОБА_10 злочину, форми вини та мотиву його вчинення не ґрунтується на фактичних обставинах справи.
Показання потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_15 на досудовому слідстві та у суді першої інстанції щодо обставин вчинення обвинуваченими злочинів є логічними, послідовними і такими, що узгоджуються між собою та іншими доказами у справі. Потерпіла ОСОБА_15 в суді не заперечувала свого знайомства з ОСОБА_35 , оскільки виконувала у нього домашню роботу, однак, що він працює в прокуратурі не знала. Останні також не заперечували свого знайомства з ОСОБА_22 , а сам свідок ОСОБА_22 підтвердив, що працює в правоохоронних органах, а з потерпілими ОСОБА_15 та ОСОБА_16 перебуває у дружніх стосунках, де працює їх не повідомляв. Пояснив, що у даному кримінальному провадженні проводив відповідні оперативні заходи в рамках оперетавно-розшукової справи, про що не повідомляв ні ОСОБА_15 , а ні ОСОБА_16 .
Потерпіла ОСОБА_17 в суді першої інстанції пояснила, що на добровільній основі співпрацювала з працівниками міліції по викритті злочинної діяльності обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . Жодних достовірних та об`єктивних доказів, які би вказували на фальсифікацію потерпілими, працівниками міліції та працівниками прокуратури вказаної кримінальної справи в матеріалах справи немає. Таких доказів обвинувачені та їх захисники не надали і суду апеляційної інстанції.
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що затримання обвинувачених було здійснено 14 березня 2014 року з дотриманням чинного кримінального процесуального законодавства (т.1 а.с.31-35, а.с.60, т.2 а.с.67, а.с.252, а.с. 106, 254, т.4 а.с.74-76, 174), в ході провадження досудового слідства за клопотанням обвинувачених процесуальні документи вручались їм на мові якою вони володіють, тому посилання обвинувачених та їх захисників про порушення їх права на захист не відповідають фактичним обставинам справи, а тому до уваги не приймаються.
Також судом першої інстанції у вироку чітко зазначено у чому конкретно полягає завдана потерпілим моральна шкода та відповідно до вимог ст. 167 ЦК України визначено її розмір, а тому посилання обвинуваченої ОСОБА_11 про відсутність у справі доказів, які би вказували на спричинення потерпілим моральної шкоди є також необґрунтованими.
Суд першої інстанції зібрані у справі докази оцінив в їх сукупності, а кожен доказ окремо оцінив з точки зору належності, допустимості та достовірності, та прийшов до висновку, що сукупність зібраних доказів в достатній мірі підтверджує винуватість обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 149 КК України, тобто у вербуванні, переміщенні, з метою сексуальної експлуатації, з використанням обману та уразливого стану потерпілих, щодо кількох осіб, а саме потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Інші доводи скаржників, які наведені в апеляційних скаргах, фактично враховані і правильно оцінені судом першої інстанції при постановленні вироку та призначенні покарання, а тому до уваги не беруться.

Відповідно до ст. 65 КК України призначаючи покарання суд має враховувати суспільну небезпечність та ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
ОСОБА_11 та ОСОБА_10 вчинили умисне кримінальне правопорушення, яке відноситься до особливо тяжких.
Обтяжуючі покарання обставини відсутні, а до пом`якшуючих обставин щодо ОСОБА_10 суд першої інстанції відніс те, що на утриманні він має одну неповнолітню доньку та двох дорослих дітей інвалідів з народження, матір пенсійного віку, а щодо обвинуваченої ОСОБА_11 те, що вона має неповнолітню дитину, з чим погоджується і апеляційний суд.
По відношенню до обвинувачених суд також врахував, що вони вчинили кримінальні правопорушення, які становлять підвищену суспільну небезпечність, тривалий час їх протиправної діяльності, кількість епізодів злочинної діяльності, суб`єктивне ставлення обвинувачених до вчиненого, які вини не визнали, думку потерпілих, які наполягали на суворому покаранні.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання обвинувачених можливе лише у місцях позбавлення волі, а враховуючи наявність пом`якшуючих обставин та їх сімейний стан призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.149 КК України.
Разом з тим, враховуючи навіть і зменшення обсягу обвинувачення, апеляційний суд не вбачає підстав для пом`якшення призначеного покарання обвинуваченим чи звільнення їх від його відбування.
Апеляційний суд приходить до висновку, що призначене покарання відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів.
У відповідності до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В силу ст.72 ч.5 КК України, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Тому апеляційний суд здійснює відповідне зарахування.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд Волинської області,

У Х В А Л И В
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_11 , ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2014 року щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_10 по епізоду щодо потерпілої ОСОБА_19 скасувати та виправдати обвинувачених за недоведеністю їх участі у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.149 КК України.
В решті вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2014 року залишити без змін.

В силу ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк відбуття покарання термін перебування ОСОБА_10 під вартою з 14.03.2014р. по 31.03.2015р. включно, з 06.12.2015р. по 03.02.2016р. включно та з 17.03.2016р. по 11.01.2017р. включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В силу ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк відбуття покарання термін перебування ОСОБА_11 під вартою з 14.03.2014р. по 31.03.2015р. включно, з 18.11.2015р. по 03.02.2016р. включно та з 07.04.2016р. по 11.01.2017р. включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Головуючий

Судді