Ухвала
іменем україни
06 червня 2017 року м. Київ
Вищийспеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складіколегії:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю засудженого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003326, за обвинуваченням

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК,

установив:

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Заперечуючи доведеність своєї винуватості, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. За твердженням засудженого його діяння слід кваліфікувати за ст. 124 КК. Крім того, ОСОБА_5 вважає, що апеляційний суд не навів достатніх мотивів, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги його захисника, а тому, на думку скаржника, ухвала суперечить положенням статей 370, 419 КПК.
За вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2014 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. На підставі ч. 1 ст. 71 КК до призначеного ОСОБА_5 покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2012 року та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 1 місяць. Стягнуто із засудженого на користь потерпілого ОСОБА_8 17 751,64 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 150 000 грн моральної. Вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 квітня 2016 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 18 травня 2013 року близько 05:00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на території автозаправної станції «Агроспецкомплект» по АДРЕСА_2 , в ході сварки, яка виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, скляною пляшкою умисно наніс потерпілому ОСОБА_8 один удар по голові, спричинивши йому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги немає з огляду на нижченаведене.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду чи невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі втручатись у рішення судів нижчих ланок, а виходить з обставин, установлених цими судами.

Наведені у скарзі засудженого доводи щодо власної оцінки доказів та версії подій по суті стосуються неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог ст. 438 КПК не належить до предмету перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, при перевірці судових рішень не було встановлено обставин, які би давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК вказані висновки суду ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Згідно ч. 5 ст. 36 ККне є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.
Таким чином, стан необхідної оборони існує лише протягом суспільно небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент, а також лише за умови необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільно небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, засуджений ОСОБА_5 не заперечував факту завдання потерпілому удару скляною пляшкою по голові, однак під час судового розгляду зазначав про заподіяння тілесного ушкодження в стані необхідної оборони.
Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що коли він побачив, як під час суперечки ОСОБА_5 , взявши в руку пляшку, намагався обійти потерпілого ОСОБА_8 , він крикнув останньому: «Обережно, ззаду!», після чого потерпілий отримав удар указаною пляшкою по голові. Аналогічні показання надав суду свідок ОСОБА_10 . При цьому вказаний свідок зазначав, що після того, як потерпілий знепритомнів внаслідок удару, ОСОБА_5 продовжував бійку з іншими учасниками конфлікту.
Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні теж стверджував, що бійку на автозаправній станції розпочав саме ОСОБА_5 .
Разом із цим, відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання від 26 вересня 2013 року свідок ОСОБА_12 , який також був безпосереднім очевидцем події, впізнав ОСОБА_5 як особу, котра завдала удару пляшкою по голові потерпілому.
Такі показання свідків узгоджуються з висновком експерта, за результатом судово-медичної експертизи від 20 вересня 2013 року, згідно з яким у потерпілого виявлена тяжка відкрита черепно-мозкова травма, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.
Твердження засудженого про те, що він завдав удару потерпілому після того, як ОСОБА_8 та його друзі почали агресивно себе поводити, що ОСОБА_5 сприйняв як загрозу нападу на нього, суд обґрунтовано визнав неспроможними, оскільки під час судового засідання було переглянуто відеозапис конфлікту між відвідувачами автозаправної станції «Агроспецкомплект» та встановлено, що одним із ініціатором бійки був саме ОСОБА_5 , який агресивно поводився по відношенню до інших учасників конфлікту.

Сукупність наведених обставин не свідчить про наявність реальної загрози з боку потерпілого, що потребувало б негайного відвернення чи припинення посягання, і не є такою, що викликала у ОСОБА_5 стан необхідної оборони.
З наведеного слідує, що характер умисного діяння засудженого та локалізація завданих потерпілому тілесних ушкоджень свідчать про те, що умислом засудженого охоплювалося спричинення ОСОБА_8 тяжкого тілесного ушкодження.

Зазначене свідчить про правильність висновків суду першої інстанції та надуманість доводів ОСОБА_5 про перебування його під час вчинення злочину у стані необхідної оборони, оскільки ці доводи суперечать дослідженим доказам та встановленим у провадженні фактичним обставинам.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши провадження за апеляційною скаргою захисника, належним чином перевірив викладені в ній доводи з приводу невинуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, визнав їх необґрунтованими і з дотриманням вимог ст. 419 КПК зазначив в ухвалі належні та достатні мотиви таких своїх висновків.
При цьому, апеляційний суд, із урахуванням правової позиції, зазначеної у постанові Верховного Суду України від 27 листопада 2014 року № 5-34кс14, повно з`ясував усі обставини справи та дав належну оцінку всім доказам по справі, зробив порівняльний аналіз та оцінив наявність чи відсутність акту суспільно-небезпечного посягання й акту захисту, встановив їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання, і вирок належним чином мотивував.
Посилання засудженого у скарзі про те, що суд апеляційної інстанції істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, оскільки лише частково дослідив докази в провадженні є також неспроможними.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно в разі, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в цьому суді або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 січня 2016 року № 5-249кс15, повноту дослідження апеляційним судом доказів щодо певного факту має бути забезпечено у випадках, коли під час апеляційного розгляду цей факт установлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.

Проте як убачається з матеріалів провадження, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК підстав для повторного допиту усіх свідків та проведення певних експертиз під час апеляційного провадження не було встановлено і сторона захисту не навела належного обґрунтування їх наявності, а тому апеляційний суд дотримався встановленого законом порядку апеляційного розгляду.
Враховуючи, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено об`єктивних даних протиправної поведінки потерпілого ОСОБА_8 відносно ОСОБА_5 , які б свідчили про перебування останнього в стані необхідної оборони, тому підстав для зміни або скасування судових рішень за доводами касаційної скарги засудженого колегія суддів не вбачає, оскільки сукупність зібраних у провадженні та досліджених судом доказів, а також їх всебічна, повна і об`єктивна оцінка судами першої і апеляційної інстанцій свідчать про правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та законність і обґрунтованість кваліфікації злочинних дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК.
Також слід зазначити, що всупереч доводів засудженого фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді апеляційної інстанції здійснювалось відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність судами першої та апеляційної інстанцій застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули безумовне скасування постановлених щодо ОСОБА_5 судових рішень у провадженні не допущено, тому підстав для скасування цих рішень колегія суддів не вбачає, у звязку з чим касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

постановив:

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3