АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/1063/16-к Номер провадження 11-кп/786/473/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 345 КК України З.С.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000196, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2017 року,-
ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Андріївка, Машівського району, Полтавської області, громадянина України, українця, з неповною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) 15.01.2002 року Машівським районним судом Полтавської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 2 роки; 2) 11.04.2002 року Машівським районним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст. 71 КК України приєднано 6 місяців позбавлення волі за вироком Машівського районного суду від 15.01.2002 року остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців; 3) 26.01.2006 року Машівським районним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, на підставі ст.71 КК України приєднано 1 рік позбавлення волі за вироком Машівського районного суду Полтавської області від 11.04.2002 року, призначено остаточне покарання 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік; 4) 04.07.2006 року Машівським районним судом Полтавської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 71 КК України приєднано 6 місяців позбавлення волі за вироком Машівського районного суду Полтавської області від 26.01.2006 року, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців; 5) 23.02.2010 року Машівським районним судом Полтавської області за ст.З95 , ст. 69 КК України до покарання у виді 240 годин громадських робіт; 06) 03.12.2010 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді арешту строком на 3 місяці, на підставі ст.ст. 71, 72 КК України, частково приєднано невідбутий строк 5 днів арешту за вироком Машівського районного суду Полтавської області від 23.02.2010 року, призначено остаточне покарання у виді 3 місяців 5 днів арешту; 7) 29.11.2011 року Машівським районним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, 19.02.2015 року, за рішенням Крюківського районного суду Полтавської області від 11.02.2015 року, на підставі ст. 81 КК України звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 5 місяців 29 днів, засуджено:
-за ч. 2 ст. 345 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців.

На підстав ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Машівського районного суду Полтавської області від 29.11.2011 року у вигляді 6 місяців позбавлення волі та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Згідно вироку суду, 16.02.2016 року, близько 09,00 години, між обвинуваченим ОСОБА_7 та громадянином ОСОБА_9 виник конфлікт з приводу крадіжки мобільного телефону «Nокіа», належного ОСОБА_9 в приміщенні станції «Полтава-Південна», за адресою м. Полтава, вул. Площа Слави, 1. В ході виниклого конфлікту ОСОБА_9 звернувся до старшого інспектора батальйону патрульної служби поліції особливого призначення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_10 , який виконував обов`язки по охороні громадського порядку на станції «Полтава-Південна». Після цього ОСОБА_10 запропонував обвинуваченому ОСОБА_7 та ОСОБА_9 пройти до приміщення пункту охорони громадського порядку. Після чого обвинувачений ОСОБА_7 , з прямим умислом, раптово наніс один удар кулаком в ділянку передньої черевної стінки потерпілому ОСОБА_10 .

В результаті вказаних дій, потерпілому ОСОБА_10 були спричинені тілесне ушкодження у вигляді синця передньої черевної стінки, яке кваліфікується як легке тілесне ушкодження (згідно висновку експерта № 273 від 19.02.2016 року).

Не погоджуючись з вироком, до апеляційного суду з апеляційною скаргою звернувся обвинувачений ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі просить змінити вирок та враховуючи пом`якшуючи обставини, його щире каяття, те, що він не бажав заподіяти шкоди, звільнити його від відбування покарання з випробуванням встановивши іспитовий строк.

Вважає, що таке покарання буде достатнім для його виправлення.

Інші учасники судового провадження вирок суду не оскаржували.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника в його інтересах ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи і ніким із учасників процесу не оспорюється.
Обираючи покарання за ч. 2 ст. 345 КК України суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого, його щире каяття, те, що він вчинив злочин середньої тяжкості в стані алкогольного сп`яніння, не займається суспільно-корисною працею, раніше судимий, даний злочин вчинив в період умовно-дострокового звільнення, тривалий час по даній справі перебував у розшуку, та з огляду на зазначене, не знайшов підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, а також щодо призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі.
Колегія суддів цілком погоджується з даними висновками суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Як вбачається з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_7 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив новий злочин будучи умовно-достроково звільненим від відбування покарання, призначеного вироком Машівського районного суду Полтавської області від 29.11.2011 року, ухилявся від суду у даному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим оголошувався його розшук ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 24.06.2016 року, що може свідчити про небажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення.
Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, виправлення ОСОБА_7 неможливе без ізоляції від суспільства, а призначене судом покарання відповідає його меті та необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, а тому, звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не може забезпечити його виправлення та запобігти вчиненню ним нових злочинів.
Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Так, суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку помилково послався як на докази, на пояснення та показання осіб, наданих під час досудового розслідування.
Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Таким чином, враховуючи, що як обвинуваченого, так і потерпілого та свідків, допитано судом безпосередньо під час судового засідання, суд помилково послався на їх пояснення та показання, надані під час досудового розслідування, тому підлягають виключенню з мотивувальної частини вироку посилання суду, як на докази, на пояснення та показання цих осіб, наданих ними під час досудового розслідування.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2017 року без змін.

В порядку ст. 404 КПК України виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду як на докази, на пояснення та показання осіб, допитаних під час досудового розслідування.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання, перебування його під вартою з 16.02.2017 року по 20.06.2017 року, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4