АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/1040/2017 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого слідчого управління фінансових розслідувань ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_9 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_10 , та накладено арешт на нерухоме майно, що на праві власності належить ОСОБА_11 (і.п.н. НОМЕР_1 ) та ОСОБА_8 (і.п.н. НОМЕР_2 ), а саме на нерухоме майно, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , заборонивши особам, у володінні яких може перебувати вищевказане майно, розпоряджатися ним будь-яким чином.

Відповідно до ухвали, слідчий суддя врахувавши обставини вчинення ймовірного кримінального правопорушення та правове обґрунтування клопотання, яке відповідає положенням ст.ст. 170, 171 КПК України, прийшов до висновку про наявність правових підстав для накладення арешту на нерухоме майно, з метою забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, що передбачена санкцією ч. 5 ст. 191 КК України, інкримінованої ОСОБА_11 в якості обов`язкового додаткового покарання.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що арештоване майно набуте ОСОБА_11 у 2003 році, тобто ще до можливості вчинення останнім дій, які йому інкримінують в рамках даного кримінального провадження, а намір подарувати арештоване майно ОСОБА_8 виник у підозрюваного ще до оголошення йому про підозру, що вказує, на думку апелянта, про порушенням при прийнятті оскаржуваної ухвали вимог ч. 4 ст. 170 КПК України та ч. 1 ст. 96-2 КК України.

Крім того, захисник зазначає про відсутність підстав для накладання арешту на майно ОСОБА_8 , оскільки накладення арешту на майно третіх осіб, з урахуванням мети арешту, не передбачено законом.

Одночасно, апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження. В обґрунтування пропуску такого строку зазначає, що при винесені оскаржуваної ухвали ОСОБА_8 присутньою не була, а з текстом ухвали ознайомилась 03.02.2017 року, а тому, останнім днем для подачі апеляційної скарги є 08.02.2017 року.

Заслухавши доповідь судді, поясненняпредставника власника майна, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженні слідчого управління фінансових розслідувань ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження № 0000077, відомості про яке 09.04.2015 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за підозрою ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Старший слідчий слідчого управління фінансових розслідувань ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_9 , за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_10 , звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на нерухоме майно, що на праві власності належить ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , а саме на нерухоме майно, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , яке ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06.10.2016 року задоволено та накладено арешт на майно зазначене у клопотанні слідчого.
Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання прокурора, слід визнати обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги щодо незаконності прийнято рішення такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів і не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.

Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.

Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Задовольняючи дане клопотання слідчого, внесене в межах кримінального провадження № 0000077, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення слідчого, та, дослідивши матеріали, додані до клопотання, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні слідчого з метою конфіскації майна як виду покарання, оскільки ОСОБА_11 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого корисливого злочину проти власності, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, санкція якого передбачає обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно зазначене в клопотанні, з метою конфіскації майна як виду покарання.

Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, яке належить ОСОБА_11 , діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апелянта стосовно незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді, слід визнати непереконливими.

Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.

Посилання апелянта на те, що намір подарувати арештоване майно виник у ОСОБА_11 до оголошення йому про підозру є необгрунтованими, з урахуванням того, що про підозру ОСОБА_11 повідомлено 22 вересня 2016 року (а.с. 6-10), а операції з відчуження майна вчинені ним 24 вересня 2016 року (а.с. 15-16), тобто після повідомлення останньому про підозру у вчиненні особливо тяжкого корисливого злочину проти власності, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, санкція якого передбачає обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.

Твердження автора апеляційної скарги про відсутність підстав для накладення арешту на майно ОСОБА_8 , оскільки накладення арешту на майно третіх осіб, з урахуванням мети арешту, не передбачено законом, слід визнати непереконливими, оскільки вони спростовуються матеріалами провадження. Так, відповідно до довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за № 3096/10/26-55-07 від 07.09.2015 року, квартира номер АДРЕСА_2 на праві власності зареєстрована зо ОСОБА_11 (а.с. 11-13). 22 вересня 2016 року ОСОБА_11 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. 24 вересня 2016 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва щодо ОСОБА_11 застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. В той же день, а саме 24 вересня 2016 року, підозрюваний ОСОБА_11 здійснив дії на відчуження майна, що йому належить, а саме уклав договір дарування на користь доньки ОСОБА_8 . Крім того, 26 вересня 2016 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва на квартиру, що належить підозрюваному ОСОБА_11 накладено арешт.

З урахуванням наведеного, вимоги апеляційної скарги захисника колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги та відмови у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна, зазначеного у клопотанні слідчого.

Більш того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуження, знищення чи пошкодження майна, що може перешкодити кримінальному провадженню.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого слідчого управління фінансових розслідувань ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_9 та накладено арешт на нерухоме майно, що на праві власності належить ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , а саме на нерухоме майно, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , заборонивши особам, у володінні яких може перебувати вищевказане майно, розпоряджатися ним будь-яким чином, залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4