Справа №473/1031/16-к 12.04.2017
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000, за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_10 , представника потерпілої ОСОБА_11 ОСОБА_12 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03.08.2016р., стосовно

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Переволочна, Прилуцького району, Чернігівської області, громадянина України, працюючого водієм ПП « ОСОБА_13 », зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_14
обвинувачений ОСОБА_8
захисники ОСОБА_15 , ОСОБА_16
потерпілий ОСОБА_9
представники потерпілого ОСОБА_10 , ОСОБА_17
потерпіла ОСОБА_11
представник потерпілої ОСОБА_12
встановив:
Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження на підставі ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3ст.286 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати і закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 . Призначити по даній справі часткове судове слідство і дослідити матеріали кримінального провадження, викладені в апеляційній скарзі.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду та ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_11 ОСОБА_12 просить вирок суду в частині призначення покарання та розгляду цивільного позову - скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 286 КК України покарання у виді 10 років позбавлення волі. Стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_11 моральну (немайнову) шкоду у сумі 100 000 грн, звернувши заставу, внесену обвинуваченим на виконання вироку в частині стягнення шкоди, завданої потерпілій.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Стягнуто з обвинуваченого на користь держави за проведення експертиз в особі Миколаївського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центра МВС - 6144 гривні; в особі Миколаївського відділення Одеського Науково-дослідного експертно - криміналістичного центра - 3072 грн, частково звернув заставу, розмір якої складає 55120 грн, на виконання вироку в частині стягнень за проведення експертиз, що складає в сумі 9216 гривень.

Цивільний позов ОСОБА_18 про стягнення з ОСОБА_8 110000 грн. морального та матеріальної шкоди залишено без розгляду.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 вказує , що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України ґрунтуються на припущеннях та на доказах які є недопустимими.

Вважає, що транспортно-трасологічна, автотехнічна та комплексна транспортно-трасологічна експертизи проведені з порушенням пунктів 4.14, 4.17 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень». Зазначає, що недотримання цих вимог тягне за собою визнання висновків експертиз недопустимим доказом. Вважає, що висновок експерта №4/71 від 31.07.2015 р. доводить невинуватість ОСОБА_8 в порушенні ПДР України, проте суд послався на нього як на доказ що підтверджує винуватість обвинуваченого і вказане свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Звертає увагу, що судом безпідставно не взято до уваги покази свідка ОСОБА_19 та протокол слідчого експерименту за його участю. Вважає, що суд необґрунтовано послався на покази свідка ОСОБА_20 , які є нелогічними, частково надані з чужих слів, та спростовуються висновками транспортно-трасологічної та автотехнічних експертиз.

Також, посилається на те, що судом безпідставно не долучено до матеріалів справи та не прийнято до уваги дані акту судово-токсилогічного дослідження, які свідчать про те, що потерпілий ОСОБА_21 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, зазначає, що судом також безпідставно частково звернуто на виконання вироку 9216 грн. на користь держави за проведення експертиз, оскільки застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою, обвинувачений ОСОБА_8 такої згоди не надавав, а тому в цій частині вирок також є незаконним.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 зазначає, що в основу обвинувачення покладено покази потерпілих, дані протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 25.06.2015 року, схеми до протоколу огляду місця ДТП, які саме підтверджують невинуватість у скоєнні даної дорожньо-транспортної пригоди водія ОСОБА_8 , оскільки п.п.4.5 схеми ДТП підтверджують свідчення обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що зіткнення сталось саме на смузі руху водія ОСОБА_8 , а не на розділювальній лінії горизонтальної дорожньої розмітки, як стверджує суд в своєму вироку.

Вказує, що суд зобов`язаний був не брати до уваги проведені під час досудового розслідування експертизи, оскільки всі вихідні дані в даних висновках взяті саме з проведених слідчих дій з ОСОБА_8 , який був на той час свідком. Тобто, всі докази, які суд визнав належними та допустимими є неналежними та недопустимими та не можуть бути покладені в основу обвинувачення ОСОБА_8 на підтвердження його винуватості.

Крім того, звертає увагу, що дані експертизи є такими, що не відповідають Закону, оскільки у висновках експертів відсутні дані про попередження експертів про кримінальну відповідальність.

Вважає, що всі висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.286 КК України ґрунтуються на припущеннях та на суперечливих доказах, а тому вирок суду, на переконання апелянта, є таким, що винесений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 вважає, що судом вірно кваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.3 ст. 286 КК України. Однак, апелянт не погоджується з призначеним ОСОБА_8 покаранням.

Вказує, що судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 не в достатній мірі враховано тяжкість вчиненого злочину та призначено занадто м`яке покарання. Після вчиненого злочину останній ніяким способом не спілкувався з родичами, не надавав жодної допомоги, навіть моральної.

Зазначає, що суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.3 ст. 286 КК України, на виконання вимог ст. 65 КК України не в достатній мірі врахував обставини, характер та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке потягло смерть двох людей і відповідно до вимог ст. 12 КК України є тяжким злочином, а також дані про особу обвинуваченого, обставини, що відповідно, пом`якшують і обтяжують покарання, та зовсім не прийняв до уваги думку потерпілих.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_11 ОСОБА_12 не оспорюючи висновків суду щодо фактичних обставин вчиненого ОСОБА_8 правопорушення та кваліфікацію дій засудженого, вважає, що вирок підлягає скасуванню, оскільки судом призначено занадто м`яке покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Посилається також на допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону в частині розгляду цивільного позову потерпілої.

Зазначає, що відповідно до ст. 129 КПК України при винесенні обвинувального вироку, вирішуючи цивільний позов суд вправі лише задовольнити його, або ж повністю чи частково відмовити. Залишення позову без розгляду допускається лише у випадках, передбачених ст. 326 КПК України, тобто в разі неявки цивільного позивача. В порушення вимог зазначених статей, констатувавши, що ОСОБА_8 перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_22 суд зазначив, що саме останній як особа, що володіє джерелом підвищеної небезпеки має нести відповідальність за завдану обвинуваченим шкоду, у тому числі і моральну та залишив позов без розгляду.

Вважає, що висновки суду про відсутність підстав у ОСОБА_8 нести цивільну відповідальність внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за завдану моральну шкоду не відповідають вимогам цивільного матеріального права.
Обставини встановлені судом першої інстанції.
Згідно вироку суду, 25 червня 2015 року близько 00 годин 05 хвилин, обвинувачений ОСОБА_8 керуючи автомобілем "DAF 95 ХF", реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом «ПП SCHWARZMULLER SPA", реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по сухій асфальтованій проїзній частині вулиці Кольчака в с. Раково Вознесенського району Миколаївської області з порушенням вимог п.п. 12,4 Правил дорожнього руху України, зі швидкістю більше 60 км/год., з боку Нова Одеса у напрямку міста Вознесенська. В цей час у зустрічному напрямку з боку міста Вознесенська у напрямку міста Нова Одеса Миколаївської області, рухався автомобіль «ВАЗ 21013», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_21 , в салоні якого знаходилась пасажир ОСОБА_23 .

Під час руху водії ОСОБА_8 та ОСОБА_21 грубо порушили вимоги п.п. 2,3 «б», 13.1, та 13.3 Правил дорожнього руху України, а саме: проявили неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її змін, під час зустрічного роз`їзду не дотримались безпечного інтервалу та зіткнулись на розділювальній лінії горизонтальної дорожньої розмітки 1.6 розділу 34 Правил дорожнього руху України, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, неподалік будинку №1.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди вищевказані транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень, а водій ОСОБА_21 та пасажир його автомобіля ОСОБА_23 від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці пригоди.

Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок злочинного порушення обвинуваченим ОСОБА_8 п.п. 2,3 «б», п.п. 12.4, 13.1, та 13.3 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Дії ОСОБА_8 судом кваліфіковані за ч.3 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох людей.
Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисників на підтримку апеляційних скарг захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , потерпілих та їх представників, які заперечували проти апеляційних скарг захисників обвинуваченого та підтримали свої апеляційні скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, яке ухвалюється судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Аналізуючи матеріали кримінального провадження, та заслухавши технічні засоби фіксування, апеляційний суд зазначає, що розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, було проведено судом першої інстанції з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку із чим він підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції за наступних обставин.

З аналізу оскаржуваного вироку випливає, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 не узгоджуються з фактичними обставинами кримінального провадження та наведеними у вироку доказами. Суд першої інстанції висунуте обвинувачення в повному обсязі не перевірив, не дав належної оцінки доказам по справі та не навів у вироку належні та достатні мотиви ухваленого ним вироку.

За змістом ч.3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчинені кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог п.2 ч. 3 ст. 374 КПК України та п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Проте, з вироку суду першої інстанції вбачається, що ці вимоги кримінального процесуального закону та роз`яснень Верховного Суду України судом не дотримані. Перевіркою матеріалів справи встановлено, що суд в порушення вимог ст. 94 КПК України оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він відкинув одні докази та прийняв до уваги інші докази, а тому висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним даним, дослідженим судом в ході розгляду справи.

Визнавши доведеною винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, суд першої інстанції, обмежився лише викладенням показань обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , перерахував, надані стороною обвинувачення письмові докази, не навівши аналіз вказаних доказів, послався у вироку на суперечливі докази.

Так, суд послався у вироку на підтвердження винуватості ОСОБА_8 , як на показання свідка ОСОБА_20 так і на показання свідка ОСОБА_19 , незважаючи на те, що показання вказаних свідків суперечать один одному. Так, свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні показала, що ДТП сталася в зв`язку з тим, що вантажний автомобіль, під керуванням обвинуваченого ОСОБА_8 , частково виїхав на зустрічну смугу руху, що й призвело до зіткнення транспортних засобів, тоді як свідок ОСОБА_19 давав протилежні покази та стверджував, що зіткнення автомобілів сталося на смузі руху вантажного автомобіля, оскільки, на зустрічну смугу руху виїхав автомобіль «ВАЗ» під керуванням водія ОСОБА_21 . Між тим, суд не звернув на це увагу та не дав оцінку тому факту, що в показаннях свідків маються протиріччя відносно обставин та місця зіткнення автомобілів. Проте, визначення місця зіткнення транспортних засобів та механізму ДТП, має суттєве значення для встановлення доведеності чи спростування винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у висунутому йому обвинуваченні. В той же час, суд зазначив, що він не сприймає до уваги покази свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 в частині визначення місця зіткнення транспортних засобів, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам ДТП і спростовуються висновками експертиз.
Таким чином, суд допустився суперечностей в наведені та оцінці вказаних доказів, неоднозначного їх тлумачення, що викликає сумніви з приводу достовірності наведених у вироку доказів.
Крім того, на підтвердження винуватості ОСОБА_8 , суд у вироку послався на ряд висновків експерта, які суперечать один одному щодо визначення експертами місця зіткнення транспортних засобів. Разом з тим, пославшись, як на доказ підтвердження винуватості ОСОБА_8 в порушені правил безпеки дорожнього руху, на висновок експерта №4/71 від 31.07.2015 року, суд в мотивувальній частині вироку зазначив, що зазначений висновок експерта в частині виводів експерта, що зіткнення транспортних засобів відбулося в межах смуги руху в напрямку міста Вознесенська ( рух автомобіля ДАФ) він визнає недопустимим доказом. При цьому, суд не навів мотивів прийняття такого рішення.
Між тим, відповідно до вимог ч.1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку встановленому кримінальним процесуальним законом. Проте, суд не зазначив, які ж порушення вимог закону, при отриманні даного доказу, були допущені слідчим, і чому саме суд визнає даний доказ недопустимим в частині, зазначеній у вироку.
Таким чином, суд першої інстанції, у вироку жодний доказ по справі не піддав конкретному і категоричному аналізу і оцінці, з порівнянням із іншими доказами на суперечливість чи узгодженість, з викладанням своїх міркувань з приводу прийняття доказів в основу обвинувачення чи їх відкидання, як недостатніх і недопустимих, та на яких підставах дійшов висновку про відкидання доказів сторони захисту на спростування висунутого ОСОБА_8 обвинувачення.

Крім того, із технічного запису та журналу судового засідання вбачається, що фактично всі клопотання сторони захисту судом відхиленні без наведення переконливих мотивів прийняття такого рішення, що позбавило можливості сторони захисту належним чином надати правову допомогу обвинуваченому, забезпечити його ефективний захист та свідчить про односторонність та необ`єктивність судового розгляду.
Таким чином, судом, при розгляді даного кримінального провадження, не дотримано загальних засад кримінального провадження, визначених в п.п.10,13,15 ст.7 КПК України, а саме: презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, оскільки особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку передбаченому кримінальним процесуальним законом; забезпечення права на захист; змагальність сторін та свобода в поданні ними судових доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань.
Тому доводи апеляційних скарг захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо оцінки доказів односторонньо, неповно, невірно, не в їх сукупності є обґрунтованими.

Вказані вище порушення кримінального процесуального закону є істотними, а апеляційний суд з огляду на його повноваження, не може їх усунути під час апеляційного розгляду та позбавлений можливості ухвалити остаточне рішення.

За таких обставин вирок суду не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону та є обґрунтованим. Судом першої інстанції не дотримані вимоги ст. 370 КПК України про ухвалення законного та обґрунтованого вироку, що відповідно до положень ч.1 ст. 412 КПК України є істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке тягне скасування судового рішення.

Тому, виходячи з системного аналізу положень ст. ст. 404, 407, 412, 415 КПК України, застосовуючи положення ч.6 ст. 9 КПК України, апеляційний суд вважає необхідним задовольнити частково апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , як такі, що містять вимогу про скасування вироку та, скасувавши вирок, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

У зв`язку із скасуванням вироку з процесуальних підстав, доводи апеляційних скарг захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 по суті ухваленого судового рішення та доводи апеляційних скарг представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_24 щодо призначення обвинуваченому занадто м`якого покарання, та представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 щодо призначення обвинуваченому занадто м`якого покарання та неправильного вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди апеляційним судом не перевіряються, відповідно до приписів ч.2 ст. 415 КПК України.

Під час нового судового розгляду справи, суду необхідно усунути вказані порушення закону, повно і об`єктивно дослідити всі фактичні обставини справи, дати їм правильну юридичну оцінку, постановити законне і обґрунтоване рішення у відповідності до вимог кримінального процесуального та кримінального законів.

В зв`язку зі скасуванням вироку з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції підлягає зміні запобіжний захід застосований ОСОБА_8 у виді тримання під вартою на раніше застосований до нього запобіжний захід у виді застави в сумі 55120 грн., оскільки, запобіжний захід був змінений судом при постановленні вироку.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 412,415, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив :

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Апеляційні скарги представника потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_10 , представника потерпілої ОСОБА_11 ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03.08.2016р. стосовно ОСОБА_8 скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді 1 інстанції в іншому складі суду.

Запобіжний захід ОСОБА_8 у виді тримання під вартою змінити на заставу в сумі 55120 грн.

Звільнити ОСОБА_8 з під варти із зали суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:
Судді: