АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/8031/14-к Номер провадження 11-кп/786/8/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ст.128 КК України Н.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 січня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого, судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9
захисника обвинуваченого ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_11
потерпілої ОСОБА_12
представника потерпілої ОСОБА_13
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження № 0004293, за апеляційними скаргами прокурора прокуратури м. Кременчука,потерпілої ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 липня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука Полтавської області, українця, громадянина України, з середньо технічною освітою, одруженого, має на утриманні малолітню дитину, працюючого ПП « ОСОБА_14 », зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винним та засуджено за ст. 128 КК України на 1 рік обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 від відбування призначеного судом покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням відповідно до ст.76 КК України обов`язків: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої системи, повідомляти ці органи про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися на реєстраціюдо органу кримінально-виконавчої системи.

Цивільний позов заявлений прокурором прокуратури м. Кременчука про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину задоволено. Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави в особі фінансового управління виконавчого комітету Кременчуцької міської ради (р/р НОМЕР_1 в ГУДК м. Кременчука МФО 831019, код ЄДРПОУ 4698778, код платежу 24060300,) витрачені на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_12 кошти в сумі 4043 грн.69 коп.

Цивільний позов заявлений потерпілою ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_12 6711грн.06 коп. матеріальної шкоди, 30000 грн. моральної шкоди, 7886 грн.80 коп. судових витрат.

По справі вирішено долю речових доказів.

ОСОБА_11 визнаний винним та засуджений за вчинення злочину за наступних обставин.

07.12.2013 року приблизно о 18 год. ОСОБА_11 на легковому автомобілі марки «Тойота Лендкрузер» сірого кольору д.н.з. НОМЕР_2 приїхав в особових справах на майданчик для паркування автомобілів, розміщений неподалік від бару «Ахтамар» по вул. Першотравневій,16-а, в м. Кременчуці. В цей час до його автомобіля підійшла ОСОБА_12 разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_15 , які помилково сприйняли даний автомобіль за автомобіль служби таксі, та намагалися здійснити в нього посадку.

Не погоджуючись з даними діями ОСОБА_12 та її доньки, ОСОБА_11 , вийшовши з-за керма автомобіля, не пояснюючи причину своєї поведінки, підійшов до ОСОБА_12 та лівою рукою відштовхнув її від автомобіля. В результаті цього між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 виникла конфліктна ситуація, в ході якої ОСОБА_11 своєю правою рукою знову відштовхнув ОСОБА_12 в область лівого плеча, внаслідок чого ОСОБА_12 ледве втрималася від падіння, поточившись назад, відштовхнувши свою доньку.

Коли ОСОБА_12 знову приблизилася до автомобіля, ОСОБА_11 наніс їй удар долонею руки область обличчя, що призвело до падіння ОСОБА_12 на спину на асфальтове покриття. Коли ОСОБА_12 піднялася після падіння, відчуваючи образу за протиправні дії, вчинені відносно неї, обійшовши з іншого боку, вона долонею руки вдарила по корпусу автомобіля. В цей час ОСОБА_11 , підійшовши до ОСОБА_12 ззаду, схопив її обома руками за комір шуби, передбачаючи можливість настання шкідливих наслідків, які повинен був і міг їх передбачити, піддавши тілу прискорення, відштовхнув з силою ОСОБА_12 на асфальтове покриття, що призвело до її повторного падіння на спину та вдарення під час падіння правою потиличною частиною голови об асфальт та втрату свідомості.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №75 від 06.02.2014 року та повторної комісійної судово-медичної експертизи №81-014/о від 18.07.2014 року у ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку і раною в правій потиличній ділянці, які утворилися від дії тупого (тупих) предмету (предметів) та за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор прокуратури м. Кременчука в апеляційній скарзі ставить питання про скасування вироку суду у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить ухвалити новий вирок та визнати винним ОСОБА_11 за ч.1 ст. 122 КК України на 1 рік обмеження волі.

В обґрунтування апеляції прокурор вказує, що суд безпідставно перекваліфікував дії обвинуваченого з ч.1 ст. 122 на ст. 128 КК України, оскільки у ОСОБА_11 була відсутня спрямованість на спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесного ушкодження. Разом з цим, обвинувачений свідомо допускав його настання з урахуванням механізму спричинення тілесних ушкоджень, його фізичної переваги над потерпілою та силою ударів, від яких потерпіла не втримувалась на ногах та падала. При цьому, свідоме допущення виразилося в байдужому ставленні обвинуваченого до настання таких наслідків.

Також прокурор не погоджується з вироком суду в зв`язку з м`якістю призначеного покарання - необґрунтованим застосуванням положень ст.75 КК України.

На переконання прокурора, судом не враховано тяжкість вчиненого злочину, що відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, ОСОБА_11 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за злочини проти здоров`я особи, ставлення обвинуваченого до скоєного ним діяння.

Відносить до обтяжуючих обставин нанесення ОСОБА_11 ударів потерпілій на очах у малолітньої доньки, спричинивши останній моральні страждання, будучи очевидцем події.

Також прокурор ставить питання про дослідження всіх матеріалів кримінального провадження та речового доказу диск з камер відеоспостереження бару «Ахтамар» від 07.12.2014 року.

З аналогічними доводами та вимогами із апеляційної скаргою звернулася й потерпіла ОСОБА_12 .

Разом з цим, потерпіла ОСОБА_12 вказує на недопустимість як доказу висновок експерта №51, який проводився судово-медичною експертною комісією Обласного бюро СМЕ, оскільки висновок проводився комісією до складу якої входили лікарі-фахівці, без погодження на це особою, яка призначила експертизу, не атестованими судовими експертами та такими, що не включені до державного реєстру атестованих судових експертів.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду та кримінальне провадження закрити в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Суд при наявності в кримінальному провадженні трьох висновків судово-медичної експертизи, які констатували спричинені тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, у вироку не зазначив мотиви неврахування висновку №51, згідно якого потерпілій спричинені легкі тілесні ушкодження. Таке порушення, на думку обвинуваченого, призвело до ухвалення незаконного вироку.

Вказує, що висновок експертів Київського міського клінічного бюро СМЕ №81 та висновок судово-медичного експерта Кременчуцького бюро СМЕ №75 є неналежними доказами, експертиза була проведена з прямим порушенням ч.4 ст. 69 КПК України, оскільки експерт проявляв ініціативу в збиранні додаткових доказів. У висновку №75 не міститься обґрунтування щодо середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілої.

Вважає, що факт отримання потерпілою тілесних ушкоджень від дій обвинуваченого є недоведеним та спростовується показаннями свідків представлених обвинуваченим. Дії обвинуваченого були спрямовані лише на негайне припинення посягання потерпілої на його майно.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав апеляцію та просив перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч.2 ст.125 КК України та призначити покарання у межах санкції статті, потерпілу та в її інтересах захисника ОСОБА_13 , які просили задовольнити апеляцію потерпілої, обвинуваченого ОСОБА_11 та в його інтересах захисника ОСОБА_16 , які підтримали подану обвинуваченим апеляційну скаргу та просили її задовольнити, обговоривши доводи апеляційних скарг і дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суду вважає, що апеляційна скарга прокурора та потерпілої підлягають частковому задоволенню, а обвинуваченого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як зазначено в ч. 1ст. 409 КПК України , підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, зокрема є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Зокрема, суд першої інстанції, за наявності суперечливих доказів, а саме суперечливих висновків судово-медичних експертиз, що мають істотне значення для висновків суду, не усунув ці суперечності.

Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, зокрема висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Перекваліфіковуючи дії обвинуваченого на ст. 128 КК України, суд першої інстанції послався на те, що при допиті обвинуваченого та дослідженні інших доказів, судом не було доведено направленість умислу обвинуваченого на завдання потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень. При цьому, мотивуючи необережне спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень, судом допущено суперечності щодо умислу та необережності дій обвинуваченого.

Так у вироку зазначено, що відчуваючи образу за протиправні дії обвинуваченого, потерпіла підійшла до автомобіля обвинуваченого та вдарила по корпусу. В цей час ОСОБА_11 підійшовши до ОСОБА_12 з тильного боку, схопив її обома руками за комір шуби, піддавши тілу прискорення, відштовхнув з силою ОСОБА_12 на асфальтове покриття.

Отже із самого формулювання судом обвинувачення вбачається, що обвинувачений не просто відштовхнув потерпілу в сторону від автомобіля, а обома руками, придавши їй прискорення, з великою силою кинув на асфальтове покриття.
Допитана в судовому засіданні як першої так і апеляційної інстанції, потерпіла дала показання про те, що після того як обвинувачений її двічі штовхнув від чого вона падала, будучи ображеною такою неправомірною його поведінкою, щоб виразити своє відношення до його дій, вона підійшла до автомобіля та вдарила долонею по боковому склу. В цей момент до неї підбіг обвинувачений, схопив двома руками за комір шуби та з великою силою жбурнув її об асфальтове покриття майданчику, після чого вона знепритомніла і прийшла до тями тільки в лікарні.

Аналогічні показання дали в суді першої інстанції свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_15 .

Крім цього, із переглянутого в судовому засіданні відеозапису із камери відеоспостереження з бару «Ахтамар», видно, як обвинувачений перший раз штовхнув потерпілу, від чого та поточилася та збила дитину, потім другий раз обвинувачений рукою штовхнув в обличчя потерпілу, від чого та впала. Потім піднявшись, за допомогою невідомого чоловіка, вона підійшла до лівого боку автомобіля та долонею стукнула у вікно. В цей час обвинувачений підбіг до потерпілої ззаду, схопив двома руками за комір та придаючи велике прискорення жбурнув на землю. При цьому, при уповільненому перегляді видно, що обвинувачений супроводжував падіння потерпілої, тримаючи руками аж поки та не впала на землю та не знепритомніла.

Отже з огляду на те, що обвинувачений є чоловіком міцної статури, набагато сильніший від потерпілої, двома руками схопивши потерпілу за комір шуби та придаючи їй велике прискорення, жбурнув її на асфальтне покриття майданчика, при цьому супроводжуючи її падіння руками, не міг не усвідомлювати, що при такому падінні потерпіла отримає тілесні ушкодження.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про те, що дії обвинуваченого носили умисний цілеспрямований характер, направлений на заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень, при цьому до наслідків він відносився байдуже.

Вказане охоплюється ч.3 ст. 24 КК України, згідно якої непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Згідно висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи від 19.05.2016 року №423/15, проведеної експертами Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України, тілесне ушкодження виявлене у потерпілої відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (більше 6 та менше 21 дня).

Суд бере до уваги висновки зазначеної експертизи та висновки експертизи проведеної судово-медичною експертною комісією Полтавського обласного бюро СМЕ, а інші висновки експертів не можуть братися до уваги в якості доказів з наступних підстав.

Так, у кримінальному провадженні було проведено дві комісійні судово-медичні експертизи, висновки яких суперечили одна одній. За наявності двох суперечливих висновків, суд першої інстанції мав би призначити іще одну експертизу, або належним чином мотивувати, чому він бере до уваги висновки однієї експертизи і відкидає висновки іншої. Цього судом не було зроблено.

Колегією суддів апеляційного суду усунуто протиріччя, шляхом призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи проведення якої доручено експертам Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України, тобто установі, яка має право робити висновок про правильність висновків інших комісійних судово-медичних експертиз.

Як зазначено у висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи від 19.05.2016 року №423/15, проведеної експертами Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України, висновки комісійної експертизи №51 від 07.04.2014 року Полтавського обласного бюро судово-медичної експертизи є обґрунтованими, а висновки повторної комісійної експертизи №81/2014/0 від 18.07.2014 року, що складені комісією Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи є необґрунтованими в частині механізму утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_12 та оцінки ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Крім цього, суд не бере до уваги висновок повторної комісійної експертизи №81/2014/0 від 18.07.2014 року, що складені комісією Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи і тому, що висновок обґрунтований відеозаписом епізоду, коли обвинувачений штовхнув у обличчя потерпілу і та впала на землю, але при цьому не отримала тілесних ушкоджень. Отже висновок такої експертизи є сумнівним.

Отже дії обвинуваченого повністю охоплюються ч. 2 ст. 125 КК України і він має нести відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, перекваліфіковуючи дії обвинуваченого з ч.1 ст. 122 КК України на ст. 128 КК України, допустився помилки та застосував закон який не підлягає застосуванню.

В судовому засідання не здобуто доказів того, що обвинувачений діяв з особливою жорстокістю, оскільки будь яких даних, які б свідчили, що обвинувачений усвідомлював той факт, що спричиняє тілесні ушкодження в присутності малолітньої дитини потерпілої.

Із відеозапису із камери спостереження бару «Ахтамар», видно, що після того як обвинувачений перший раз штовхнув потерпілу, дитина відбігла від місця події на значну відстань та знаходилася осторонь.

У зв`язку з цим, стверджувати, що обвинувачений усвідомлював факт нанесення тілесних ушкоджень потерпілій у присутності її малолітньої дитини, у суду немає підстав.

Тому апеляційні скарги прокурора та потерпілої в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо належності доказів, суд зазначив, що одним з прав потерпілого, передбачених ст.56 КПК України є надана потерпілому можливість надавати в ході досудового розслідування та при судовому розгляді докази. Одним з таких доказів, наданих потерпілою був наданий диск з камер відеоспостереження бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 07.12. 2013 року, який був оглянутий протокольно слідчим, та визнаний постановою слідчого речовим доказом.

Тому суд вважає дані докази - відеозапис з камери відеоспотереження з бару «Ахтамар» від 07.12.2013 року допустимими, проведеними відповідно до діючого законодавства, належним чином оформленими.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, оскільки порушень чинного законодавства при проведенні відеозапису з камер відеоспостереження бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 » не встановлено.

Переглядом у судовому засіданні відеозапису з камер відеоспостереження бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 », встановлено, що події, які відтворені на ньому повністю узгоджуються із іншими доказами у справі, зокрема і показаннями самої потерпілої, свідків та частково і самого обвинуваченого, тому зазначене в апеляційній скарзі обвинуваченого щодо змонтованого приватного відеозапису є безпідставним.

Отже заперечення обвинуваченого з приводу неналежності такого доказу як відеозапису з камер відеоспостереження бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 » є необґрунтованими.

Необґрунтованими є посилання обвинуваченого на те, що він не причетний до нанесення тілесних ушкоджень потерпілій.

Те, що саме обвинувачений наніс потерпілій тілесні ушкодження, доведено показаннями самої потерпілої, свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , переглянутим у судовому засіданні відеозапису з камер відеоспостереження бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та іншими доказами в їх сукупності.

Посилання на те, що потерпіла падала, перебуваючи в кафе, а також падала із кушетки в лікарні, що ніби то підтверджено свідками, суд першої інстанції оцінив правильно та віднісся до них критично і не врахував при ухваленні вироку.

Крім цього, тільки після того як обвинувачений з великою силою кинув потерпілу на землю вона знепритомніла та в такому стані була доставлена швидкою допомогою в лікарню де в неї було виявлено рану на голові та закриту черепно-мозкову травму.

Варто зазначити, що свідки ОСОБА_18 , які нібито бачили як потерпіла декілька разів падала із кушетки в лікарні є батьками дружини обвинуваченого, а отже заінтересованими особами, що ставить під сумнів їх показання, тому суд першої інстанції правомірно віднісся до них критично. До того ж сам приїзд цих свідків до лікарні на прохання дружини обвинуваченого дає підстави вважати, що обвинувачений був стурбований вчиненим щодо потерпілої.

Так згідно висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи від 19.05.2016 року №423/15, проведеної експертами Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України, враховуючи характер та розташування тілесного ушкодження у ОСОБА_12 не виключається можливість утворення вказаного тілесного ушкодження «від падіння з висоти власного зросту без надання тілу прискорення на асфальтну поверхню», а також «від падіння з висоти власного зросту з наданням тілу прискорення на асфальтну поверхню», але «утворитись в результаті вільного падіння із медичної кушетки» малоймовірно.
Крім цього дії обвинуваченого не мають ознак необхідної оборони, як він про це зазначає в своїй апеляційній скарзі, оскільки в діях потерпілої не було суспільно небезпечного посягання.

Як видно із переглянутого у судовому засіданні відеозапису з камер відеоспостереження бару «Ахтамар», потерпіла рукою вдарила по корпусу автомобіля. При цьому обвинувачений бачив, що будь яких предметів у неї в руках не було. Автомобілю не заподіяно і не могло бути заподіяно від таких дій потерпілої будь яких пошкоджень, а отже і стану необхідної оборони у обвинуваченого не виникло.

Вирішуючи цивільний позов потерпілої, суд врахував глибину моральних страждань потерпілої їх тривалість та присудив суму адекватну її стражданням, тому підстав для її зменшення немає.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни вироку в частині кваліфікації дій обвинуваченого з ч.1 ст. 122 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому за злочин передбачений ч.2 ст.125 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також вимоги ч.2 ст. 65 КК України, відповідно якої, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

У вироку судом першої інстанції як пом`якшуючі покарання обставини зазначено вчинення злочину вперше та перебування на утриманні обвинуваченого двох малолітніх дітей.

Зазначені обставини не передбачені ст. 66 КК України. Визнаючи ці обставини як пом`якшуючі покарання суд не навів мотивів такого рішення та не зазначив, яким чином ці обставини впливають на призначення покарання. Зазначені судом обставини є обставинами, які характеризують особу обвинуваченого та не є обставинами які пом`якшують покарання обвинуваченому.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений вини у вчиненні злочину не визнав, не розкаявся у вчиненому, збитків потерпілій не відшкодував. Тому колегія суддів не знаходить обставин які б пом`якшували покарання обвинуваченому.

Відсутні, також і обставини які б обтяжували покарання обвинуваченого.

При призначенні покарання, суд також враховує особу обвинуваченого, який характеризується позитивно та на утриманні має двох малолітніх дітей та вважає можливим призначити обвинуваченому покарання у виді арешту.

Колегія суддів відхиляє клопотання представника потерпілої щодо визнання висновків повторної комісійної судово-медичної експертизи від 19.05.2016 року №423/15, проведеної експертами Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України та висновки комісійної експертизи №51 від 07.04.2014 року Полтавського обласного бюро судово-медичної експертизи, оскільки вони призначалися судом у відповідності до вимог КПК, є обґрунтованими і будь яких сумнівів у правильності та об`єктивності їх висновків не має. Вказані експертизи призначалися з метою з`ясування обставин справи, які потребують спеціальних знань в галузі медицини.

Крім того, для роз`яснення висновку, судом як першої інстанції так і апеляційної, допитувалися експерти, які проводили вказані експертизи, і які з посиланням на відповідні нормативні акти, дали вичерпні відповіді на поставлені представником потерпілої питання.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки, зокрема, три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Частиною 5 ст.74 КК України, передбачено, що особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Санкція ч. 2 ст. 125 КК України передбачає найсуворіше покарання у виді обмеження волі, а тому відноситься до злочину невеликої тяжкості.

Керуючись ст.ст. 49, 74 КК України, ст.ст. 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_11 , залишити без задоволення.

Апеляційні скарги прокурора прокуратури м. Кременчука та потерпілої ОСОБА_12 , задовольнити частково.

Вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 липня 2015 року щодо ОСОБА_11 в частині кваліфікації його дій за ст. 128 КК України та призначення покарання, змінити.

Перекваліфікувати його дії з ч.1 ст. 122 КК України на ч.2 ст. 125 КК України і визнати ОСОБА_11 винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді двох місяців арешту.

На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України, звільнити ОСОБА_11 від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності.

Виключити із мотивувальної частини вироку посилання на наявність у обвинуваченого пом`якшуючих покарання обставин - вчинення злочину вперше та перебування на утриманні обвинуваченого двох малолітніх дітей.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_2
Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4