ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 14 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 ,
встановила:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2011 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Києва, громадянина України, не працюючого, не одруженого, такого, що не має судимості,

- засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва 19 липня 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 скасовано, а кримінальну справу закрито на підставі п. 2 ст. 213 КПК (1960 року) за недоведеністю його участі у вчиненні злочину.
Як встановив суд, ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він, 26 лютого 2004 року, приблизно о 18 год. 00 хв., перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , під час сварки, діючи з прямим умислом, спрямованим на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, завдав своєму батькові ОСОБА_8 тілесні ушкодження, частина яких відноситься до категорії тяжких, від чого останній помер.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_8 з направленням справи на новий апеляційний розгляд.
Зокрема, прокурор вважає, що апеляційним судом безпідставно закрито кримінальну справу щодо ОСОБА_8 у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні злочину, не було перевірено всі доводи апеляційної скарги прокурора, не надано їм відповідну оцінку.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора потерпіла ОСОБА_6 та адвокат ОСОБА_5 просять залишити скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_8 без зміни, посилаючись на її законність та обґрунтованість, а також на те, що ОСОБА_8 під час досудового та судового слідства постійно перебував під вартою та повністю відбув покарання у виді позбавлення волі строком 7 років 6 місяців.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який не підтримав касаційну скаргу та просив залишити судові рішення без зміни, думку захисника, пояснення потерпілої, перевіривши матеріали справи і обговоривши наведені у скарзі та запереченнях доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Виправдовуючи ОСОБА_8 суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, оскільки стороною обвинувачення не було представлено необхідних доказів, що саме завдав тілесні ушкодження від яких настала смерть потерпілого.

Згідно з вимогами кримінально-процесуального закону, а саме відповідно до статті 213 КПК (1960 року), кримінальна справа закривається при наявності підстав, зазначених у статті 6 цього Кодексу та при недоведеності участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені цією статтею скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Частиною 3 ст. 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Як убачається з матеріалів кримінальної справи, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину судом обґрунтовувались показаннями самого засудженого, дані ним під час судового слідства, показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , висновки, що містяться у комісійно судово-медичній експертизі № 96 від 01.07.2011 та іншими доказами.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи захисника засудженого ОСОБА_17 щодо неповноти судового слідства та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, дав належну оцінку тим обставинам, що зміст наведених доказів суперечить висновкам суду.
Так, суд взяв до уваги та сприйняв як найбільш об`єктивні показання ОСОБА_7 , дані ним під час досудового слідства, в якості підозрюваного, не перевіривши при цьому, чи вони є допустимими.
Згідно зі статтею ст. 73 КПК 1960 року визнання підозрюваним своєї вини може бути покладено в основу обвинувачення лише при підтвердженні цього визнання сукупністю доказів, що є у справі. А частиною 2 статті 74 КПК України 1960 року передбачено, що показання обвинуваченого підлягають перевірці.
Так, згідно акту стаціонарної судово-психіатричної експертизи №128 від 13 квітня 2004 року у ОСОБА_8 після вчинення інкримінованого діяння виявлено тимчасовий розлад психічної діяльності, і за своїм психічним станом на момент проведення експертизи він не міг усвідомлювати свої дії і керувати ними, у зв`язку з чим потребував примусового лікування у психіатричній лікарні (т. 1 а.с. 47-49).
Згідно висновку амбулаторної психолого-психіатричної експертизи №609 від 05 червня 2008 року ОСОБА_7 за своїм психічним станом, зокрема 4 березня 2004 року, не міг правильно сприймати факти, що мали значення для справи, і давати по ним показання (т. 3 а.с. 133-138).
Крім того, апеляційний суд обґрунтовано поставив під сумнів висновки відтворення обстановки та обставин події за участю ОСОБА_7 , оскільки матеріали кримінальної справи свідчать про те, що відтворення події за участю ОСОБА_7 проведено у період коли він проявляв ознаки тимчасового розладу психічної діяльності (4 березня 2004 року) та за відсутності захисника (т. 1 а.с. 69).
При цьому, як слушно зазначено в ухвалі, не є підтвердженням вчинення ОСОБА_7 злочину і показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , оскільки безпосередніми свідками побиття потерпілого ОСОБА_8 вони не були, а їх свідчення стосуються лише зовнішнього стану потерпілого до того, як він зайшов у під`їзд будинку АДРЕСА_2 26 лютого 2004 року.
Як правильно зазначив апеляційний суд, що стосується висновків комісійної судово-медичної експертизи № 96 від 01.07.2011 в частині того, що після отримання всіх тілесних ушкоджень (особливо закритої травми грудної клітини) пересування пішком по вулиці, підняття сходами, зняття з себе одягу виключається, то вони не спростовують, а узгоджуються з доводами засудженого ОСОБА_7 , згідно яких батько, зайшовши в квартиру, не міг самостійно зняти з себе одяг та пересуватись, а коли, він залишив батька біля стіни, об яку той спирався, то батько, упав, як і надалі не зміг самостійно потрапити до ванної кімнати.
При цьому самі лише висновки цієї ж експертизи щодо локалізації та ступеню тяжкості виявлених у потерпілого тяжких тілесних ушкоджень, як і щодо часу їх заподіяння не можуть безспірно свідчити, що ці ушкодження були заподіяні потерпілому саме ОСОБА_7 .
Отже, докази невинуватості ОСОБА_7 судом апеляційної інстанції належним чином перевірені та згідно зі ст. 94 КПК відповідно оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.
На думку колегії суддів, суд апеляційної інстанції, встановивши відсутність достатніх доказів вчинення ОСОБА_7 інкримінованого злочину, правомірно скасував ухвалений щодо нього вирок суду першої інстанції та закрив кримінальне провадження.
При розгляді справи апеляційний суд, згрупувавши наведені в апеляціях доводи, за основними напрямками порушених питань, які стосувались однобічності й неповноти судового слідства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, порушень вимог кримінально-процесуального закону, навів у своєму рішенні суть зазначених доводів, ретельно їх перевірив, проаналізував і дав переконливу відповідь на кожен із них. Крім того, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення.
Враховуючи викладене, з огляду на те, що по справі були зібрані всі можливі докази і нові докази, враховуючи тривалий термін часу, що пройшов з моменту вчинення злочину, зібрати неможливо, а виходячи із конституційного принципу про те, що всякий сумнів слід розцінювати на користь засудженого, то за таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду є обґрунтованою та законною.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно й істотних порушень кримінально-процесуального закону, які є безумовною підставою для скасування судових рішень не допущено, касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 394-396 КПК України 1960 року,п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.
судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3