АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 636/687/15-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/790/1244/17 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
6 липня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченої - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,
потерпілого - ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні, ОСОБА_10 на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 07.03.2017 року, стосовно ОСОБА_7 ,-
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 7 березня 2017 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Прилуки, Чернігівської області, громадянка України, офіційно не працює, не одружена, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,
визнана винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України з призначенням покарання у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням, відповідно до ст. 76 КК України, обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
За цивільним позовом з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 стягнуто 32539,94 грн. у відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Вироком встановлено, що 07.09.2014 близько 22:30 год. у ОСОБА_7 , яка перебувала у квартирі АДРЕСА_2 , на ґрунті виниклої сварки зі співмешканцем ОСОБА_9 , маючи умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень останньому, з метою реалізації якого, вона, знаходячись на кухні вищевказаної квартири, схопила рукою з поруч розташованого кухонного столу ніж, яким умисно нанесла один удар в передню черевну стінку у праву клубову область, чим спричинила, тілесні ушкодження у виді колото-різаного поранення передньої черевної стінки у правій клубовій області (5-7см нижче і правіше пупкового кільця), проникаюче в черевну порожнину, з ушкодженням брижі клубової кишки, що супроводжувалось внутрішньочеревною кровотечею і розвитком геморагічного шоку 1 ступеню, що по критерію небезпечності для життя відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.
Прокурор в апеляційній скарзі просить повторно дослідити докази, що зібрані в матеріалах кримінального провадження, вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 07.03.2017 року скасувати. Постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 15-ч.1 ст.115 КК України, призначивши ОСОБА_7 покарання у виді 8 років позбавлення волі.

В обгрунтування вимог вказує на те, що органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 кваліфіквані за ч.2 ст.15-ч.1 ст. 115 КК України, однак судом змінено правову кваліфікацію дій обвинуваченої на ч.1 ст. 121 КК України. Підставою для перекваліфікації дій обвинуваченої стали висновки суду, що ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_9 були знайомі між собою, жили разом цивільним шлюбом, неприязнених відносин у них між собою не було, час від часу виникали конфлікти на побутовому грунті, однак удар ножем з боку ОСОБА_7 був одиночний, завданий в життєво важливий орган, після завдання удару ОСОБА_7 більше не наносила ударів потерпілому, хоча мала можливість.

Прокурор посилається на те, що стороною обвинувачення в судових засіданнях було доведено наявність умислу в діях обвинуваченої на спричинення смерті потерпілому. На думку прокурора це підтверджується тою обставиною, що після нанесення удару ОСОБА_7 не допомогла потерпілому, не викликала швидку допомогу, не покликала сусідів. В свою чергу сам потерпілий залишив квартиру з метою врятуватися. Дані факти підтверджуються і показами свідка ОСОБА_11 .

Окрім того прокурор вказує, що судом не правильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, оскільки судом не в повному обсязі враховано, що ОСОБА_7 провину у вчиненому злочині не визнала, вчинила злочин у стані алкогольного сп`яніння, ніде не працює отже суспільно корисною працею не займається, судом не враховано ступінь тяжкості скоєного обвинуваченою кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення.

Окрім того прокурор зазначає, що при розгляді кримінального провадження суд, в порушення вимог ст. 337 КПК України, вийшов за межі пред`явленого обвинувачення без зміни прокурором обвинувачення , а також порушив вимоги ст.374 КПК України , оскільки не зазначив у вироку формулювання обвинувачення , яке пред`явлено особі та визнане судом доведеним.

Потерпілий ОСОБА_9 від апеляційної скарги відмовився, подав письмову заяву в якій просив залишити вирок без змін та зазначив , що претензій до ОСОБА_12 не має.

Вислухавши доповідь судді; пояснення прокурора , який підтримав апеляційну скаргу, пояснення потерпілого , який відмовився від своєї апеляційної скарги та просив вирок залишити без змін ; пояснення захисника та обвинуваченої , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги ; вивчивши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції шляхом допиту обвинуваченої ; потерпілого ОСОБА_9 ; свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 ОСОБА_16 ; вивченням письмових доказів, які містяться в матеріалах справи, у тому числі: протоколу огляду місця події, протоколу слідчого експерименту, об`єктивних висновків судово-медичних експертиз потерпілого та за результатами слідчого експерименту з потерпілим, судово-цитологічних експертиз, повно та всебічно встановив фактичні обставини справи і винність ОСОБА_7 в умисному спричиненні ОСОБА_9 тяжко тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження , небезпечного для життя в момент його заподіяння.

В мотивувальній частині вироку суд навів переконливі докази вини ОСОБА_7 в умисному спричиненні ОСОБА_9 тяжко тілесного ушкодження, розкрив їх зміст та дав їм належну оцінку, з якою колегія суддів погоджується і наводити зміст доказів в повному обсязі вдруге вважає недоцільним (а.с.209 -210).

Порушень вимог КПК України при допиті свідків та вивченні інших доказів або будь-якої неповноти при вивченні доказів, судом першої інстанції допущено не було , а тому підстав для повторного дослідження доказів , як це просить прокурор в апеляційній скарзі , колегія суддів на підставі ч.3 ст. 404 КПК України не вбачає.

Суд дійшов висновку про відсутність у ОСОБА_7 умислу на умисне вбивство потерпілого на підставі комплексного аналізу пояснень обвинуваченої , потерпілого та свідків , які стосувались особистих відносин потерпілого та обвинуваченої ; обставин за яких було спричинено ножове поранення ; поведінки обвинуваченої безпосередньо після скоєння злочину.

При цьому суд взяв до уваги пояснення самого потерпілого, наведені у вироку , що до скоєння злочину , вони тривалий час мешкали разом однією родиною між ними іноді траплялися сварки, але взагалі відносини були нормальні.

Потерпілий пояснював , що увечері 7 вересня 2014 року між ним та обвинуваченою в кафе виникла зварка через ревнощі обвинуваченої , вона намагалась піти від нього по дорозі додому , але вій зупинив ОСОБА_7 . Вдома ОСОБА_9 спочатку дивися телевізор, а потім пішов до обвинуваченої на кухню , де побачив останню з ножем у руках. Хоча ОСОБА_7 просила його не підходити до неї та попереджала , що вдарить ножем , потерпілий наполягав , щоб вона поклала ніж, після чого ОСОБА_7 нанесла йому удар.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (сусіди потерпілого) пояснили , що за час спільного мешкання ОСОБА_9 з ОСОБА_7 сварок чи конфліктів між ними не помічали.

Таким чином суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відносини між обвинуваченою та потерпілим , які склались до спричинення поранення, не дають достатніх підстав для того , щоб зробити висновок про наявність у обвинуваченої причин для прямого умислу на вбивство потерпілого та бажання спричинити йому смерть. Самі пояснення потерпілого , що ОСОБА_7 попереджала його не підходити до неї, бо в іншому разі вона застосує ніж , свідчать про відсутність у обвинуваченої бажання спричинити смерть потерпілому. При цьому колегія суддів враховує, що замах на вмисне вбивство може бути скоєний лише з прямим умислом.

Дії обвинуваченої та потерпілого безпосередньо після спричинення поранення, також не свідчать про наявність у ОСОБА_7 умислу на вбивство ОСОБА_9 . При цьому суд виходить с того, що , як вбачається з пояснень обвинуваченої та потерпілого, після нанесення поранення обвинувачена не була обмежена в можливості продовжити свої дії та наносити ще удари потерпілому. Це випливає з того, що усвідомивши скоєне, остання намагалась домовитись з потерпілим , що він буде розповідати про те, що сам спричинив собі ушкодження. Як вбачається з пояснень потерпілого в суді першої інстанції останній цього не заперечував і пояснив, що після цього закривши рану рукою пішов до сусідів, щоб попросити допомоги. В апеляційному суді потерпілий також повідомив , що пішов до сусідів , оскільки знає їх тривалий час , вони допомагали йому в складних ситуаціях і він розраховував на їх допомогу.

Свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_14 , непрямо підтвердили ці обставини, пояснивши, що ОСОБА_9 , коли прийшов до них за допомогою , тримався за живіт та просив викликати швидку. При цьому не повідомляв хто спричинив йому поранення та повернувся разом з свідками до своєї квартири , де знаходилась обвинувачена , закрив рану рушником та знаходився на дивані до приїзду швидкої допомоги. Вдома потерпілий також не повідомив про спричинення йому поранення обвинуваченою , а ОСОБА_7 наполягала на тому що він порізався з необережності.

Таким чином посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_7 не довела свій умисел на вбивство до кінця , оскільки потерпілий побіг від неї до сусідів є перекрученими. Та обставина, що ОСОБА_7 не намагалась надати потерпілому допомогу , оскільки останній звернувся до сусідів , які і викликали «швидку», не свідчить, що остання бажала настання смерті останньому . Ніяких дій щодо перешкоджання ОСОБА_17 звернутись до сусідів, або перешкоджання сусідам в наданні допомоги ОСОБА_7 не робила.

За таких обставин, на думку колегії суддів, само по собі спричинення ножового поранення в життєво важливий орган не може вважатись єдиною та достатньою підставою для висновку про те, що умисел ОСОБА_18 було направлено саме на спричинення смерті потерпілому.

Доводи апеляції прокурора щодо порушення судом вимог ст. 374 КПК України в частині відсутності у мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення , яке пред`явлено особі та визнане судом доведеним не відповідає дійсності , оскільки таке формулювання зазначено в третьому абзаці мотивувальної частини вироку.

Відповідно до ч. 3 ст.337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод , суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення , зазначеного в обвинувальному акті , лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення , якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. Таким чином доводи апеляції прокурора щодо порушення судом вимог ст. 337 КПК України стосовно виходу за межі обвинувачення є безпідставними.

Даючи оцінку доводам апеляції прокурора щодо безпідставного звільнення ОСОБА_18 від відбування покарання з випробуванням колегія суддів зазначає наступне.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст.75 КК України суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи.

Так ОСОБА_7 вчинила тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи, наслідком якого могла бути смерть потерпілого, оскільки тілесне ушкодження було небезпечним для життя. Зазначене свідчить про досить зневажливе відношення обвинуваченої до життя та здоров`я інших осіб. ОСОБА_7 офіційно не працює та не має власної родини, за місцем мешкання характеризувалась посередньо, отже в неї відсутні міцні соціальні зв`язки , які б могли допомогти її виправленню без ізоляції від суспільства та запобігти скоєнню нових злочинів.

Отже вказані районним судом підстави для застосування щодо обвинуваченої вимог ст.75 КК України, з врахуванням тяжкості злочину та даних про особу обвинуваченої , навіть за умови щирого каяття останньої та добровільного часткового відшкодування завданої шкоди , не є достатньою підставою для звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням.

Тому, доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного звільнення обвинуваченої від відбування покарання на підставі ст.75 КК України є обґрунтованими.

Згідно ч.1 ст.420 КПК України неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання є підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.

В той же час колегія суддів враховує , що обвинувачена на обліках у нарколога та психіатра не перебуває , злочин вчинено обвинуваченою в молодому віці , раніше вона до кримінальної відповідальності не притягалась, тривалий час після скоєного злочину, знаходячись на волі, не вчинила нових злочинів, не допускала скоєння адміністративних правопорушень або іншої антигромадської поведінки.

Також колегія суддів враховує заяву потерпілого, відповідно до якої він не має претензій до обвинуваченої та просить не позбавляти її волі.

Обставинами , що пом`якшують покарання обвинуваченої відповідно до ст.66 КК України є часткове відшкодування шкоди та щире каяття у скоєному.

Обставин, що обтяжують покарання судом першої інстанції не встановлено. Посилання прокурора , що обвинувачена вчинила злочин в стані алкогольного сп`яніння колегія суддів не може прийняти до уваги оскільки відповідно до обвинувального акту ця обставина органом досудового слідства встановлена не була.

Враховуючи зазначені дані щодо особи обвинуваченої , позицію потерпілого , наявність двох обставин що пом`якшують покарання , які у сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину , колегія суддів вважає можливим призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на певний строк з застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі санкції ч.1 ст. 121 КК України.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 420, 371, 373, 374 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області задовольнити частково.

Вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 7 березня 2017 року у відношенні ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.121 КК України, з застосуванням ст. 69 КК України, у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання засудженій ОСОБА_7 рахувати з дня фактичного звернення вироку до виконання.

В іншій частині вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 7 березня 2017 року залишити без змін.

Вирок набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий
Судді -