Дата документу Справа № 335/7300/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 335/7300/16-к Головуючий в 1 ін. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/247/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.185, ч.1 ст.303 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Запоріжжя, громадянки України, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої, обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.1 ст.303 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:
заступник прокурора Запорізької області ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 21 жовтня 2016 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі; за ч.1 ст.303 КК України до 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання повністю приєднано не відбуте покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2016 року - у виді громадських робіт на строк 80 годин, які відповідно до ст.72 КК України, відповідають 10 дням позбавлення волі, та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 10 днів.
На підставі ч.1 ст.79 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного судом покарання з випробуванням на 2 роки та з покладенням не неї обов`язків, передбачених п.п.2, 3, 4 ч.1 ст.76 КК України.
Застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання залишений без змін до набрання вироком законної сили. Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію дій ОСОБА_6 , просить вищевказаний вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.1 ст.70 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст.71 КК України повністю приєднати не відбуте покарання за вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 06 травня 2016 року та остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 10 днів, а в іншій частині вирок суду залишити без змін. Апелянт зазначив, що ОСОБА_6 ніде не працює, після вчинення крадіжки, в період не відбутого покарання, висновків для себе не зробила і знову вчинила умисні злочини, що свідчить про її підвищену суспільну небезпеку, попереднім вироком Жовтневим районним судом м. Запоріжжя від 05 червня 2016 року засуджена за ч.1 ст.185 КК України до 80 годин громадських робіт, тобто до такого покарання, яке належить відбувати реально, і до такого покарання застосування вимог ст.79 КК України не передбачене. Також вважає, що виходячи з того, що не відбуту частину покарання за попереднім вироком становили громадські роботи, призначені для реального відбуття, суд при призначенні покарання за сукупністю вироків, безпідставно і всупереч вимогам ч. 4 ст. 71 КК України застосував ст. 79 КК України, тобто фактично звільнив обвинувачену від відбування покарання з випробуванням і від громадських робіт. Крім того, у порушення положень ч.2 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», не врахована при призначенні покарання така обтяжуюча обставина, передбачена ч.1 п.1 ст.67 КК України, як рецидив злочинів, в той час як ОСОБА_6 вчинила злочин проти моральності (ч.1 ст.303 КК України), будучи раніше судимою за злочин проти власності (ст.185 КК України), судимість за який не знята і не погашена у встановленому законом порядку.

На думку апелянта, вказане неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність ст.79 КК України, та неврахування обтяжуючої обставини рецидиву злочинів, потягло за собою призначення покарання, яке за своїм видом не відповідає особі обвинуваченої та тяжкості вчинених злочинів, оскільки суд в достатній мірі не врахував, що ОСОБА_6 має непогашену судимість за вчинення умисного злочину, в період не відбутого покарання вчинила 2 різних злочини середнього ступеню тяжкості, ніде не працює, а наявність неповнолітньої дитини будь-яким чином не завадила їй вчиняти нові умисні злочини, отже, обвинувачена є схильною до вчинення злочинів, в тому числі і проти власності.

За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винною та засуджено за те, що вона 06 червня 2016 року, приблизно о 00-45 год., маючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись біля зупинки громадського транспорту «Технікум» по вул.Парамонова у м.Запоріжжя, перебуваючи в салоні автомобіля «таксі», скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_9 вийшов з салону автомобіля, залишивши свій ноутбук, шляхом вільного доступу, таємно викрала належний ОСОБА_9 ноутбук, після чого на вказаному автомобілі зникла з місця злочину та в подальшому розпорядилась викраденим на власний розсуд, чим спричинила потерпілому матеріальну шкоду на суму 3 834 грн.
Крім того, ОСОБА_6 , шляхом встановлення тарифів за надання сексуальних послуг, правил поведінки громадянки ОСОБА_10 , підшукуванням клієнтів і розподілу грошових коштів, одержаних за надання нею сексуальних послуг, в період часу з грудня 2015 року по 17 травня 2016 року включно, забезпечувала заняттям проституцією ОСОБА_11 , тобто займалась сутенерством за таких обставин.
Так, ОСОБА_6 у вказаний період часу розміщувала оголошення до інтернет-ресурсів зі своїми контактними номерами телефонів, підшукувала ОСОБА_12 клієнтів для надання їм послуг сексуального характеру, після чого отримувала від клієнтів грошові кошти, які у подальшому розподіляла та витрачала на власні потреби. 17 травня 2016 року з метою документування та припинення злочинної діяльності сутенера, приблизно о 16-00 год., ОСОБА_13 був здійснений дзвінок ОСОБА_6 на її мобільний номер телефону і замовлено доставку до буд. АДРЕСА_2 дівчини для надання йому сексуальних послуг. Не підозрюючи, що ОСОБА_13 виступає як особа, яка бере участь в документуванні факту сутенерства, ОСОБА_6 , маючи умисел на сутенерство, роз`яснила йому умови виконання замовлення та оплати. Після цього, ОСОБА_6 , продовжуючи свої злочинні дії, організувала виїзд ОСОБА_10 за вказаною адресою, тим самим забезпечила її доставку до місця надання сексуальних послуг. Далі, по прибуттю до вказаної адреси, ОСОБА_6 , діючи з корисливих мотивів, з метою отримання наживи, надала ОСОБА_11 для надання ОСОБА_13 послуг сексуального характеру, за що отримала від останнього грошові кошти у сумі 500 гривень. У цей же день ОСОБА_14 , діючи з відома та згоди ОСОБА_6 , знаходячись у приміщенні кімнати кв. АДРЕСА_3 , вступила у статевий зв`язок з ОСОБА_13 без отримання за це грошових коштів.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; обвинувачену ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та вважала оскаржуваний вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених у судовому засіданні, є обґрунтованими та ніким з учасників провадження не оспорюються.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_6 у судовому засіданні повністю визнала себе винною, дала показання по суті пред`явленого їй обвинувачення, у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів відносно фактичних обставин справи, оскільки вони учасниками судового провадження не оспорювались.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані вірно за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, та за ч.1 ст.303 КК України, як сутенерство.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченої ніким з учасників провадження не оспорюється.

Покарання обвинуваченій ОСОБА_6 суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкціями статей Особливої частини КК України, які передбачають відповідальність за вчинені нею кримінальні правопорушення. При цьому суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України віднесені до злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченої ОСОБА_6 , яка раніше судима, вчинила нові злочини не відбувши покарання у вигляді громадських робіт за попереднім вироком суду, має постійне місце проживання, офіційно не працевлаштована, має на утриманні малолітню дитину. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченої та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у межах санкцій інкримінованих їй статей, а остаточного із застосуванням ст.70 КК України.

Враховуючи дані про особу обвинуваченої ОСОБА_6 , наявність обставин, що пом`якшують покарання, а також наявність на її утриманні малолітньої дитини, суд вірно вмотивував свої висновки щодо можливості застосування положень ч.1 ст.79 КК України та звільнення обвинуваченої ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком до досягнення дитиною семирічного віку, та з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Твердження прокурора про те, що суд не мав підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст.79 КК України та звільнення її від відбування покарання, оскільки вказана стаття не може бути застосована до покарання у виді громадських робіт, є безпідставним.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що положення ч.1 ст.79 КК України судом застосовані до остаточного покарання у виді позбавлення волі, яке було призначено ОСОБА_6 на підставі ст.ст.70, 71, 72 КК України.

У зв`язку з цим, доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, є безпідставними, та вони правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України і підстав для призначеного обвинуваченій ОСОБА_6 більш суворого покарання не вбачає.

При цьому колегія суддів також враховує вік ОСОБА_6 , наявність в неї малолітньої дитини і те, що, зі слів обвинуваченої, вона є одинокою матір`ю (ця обставина прокурором не оспорювалась і не спростована), вину свою у вищевказаних правопорушеннях визнала, сприяла органу досудового розслідування у розкритті злочину, що є обставинами, які пом`якшують покарання, тяжких наслідків від її дій не настало.

В обвинувальному акті у даному провадженні не зазначено обставин, які обтяжують покарання.

Крім того, відповідно до положень ч.2 ст.67 КК України, суд має право, залежно від характеру вчиненого злочину, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій цієї статті обставин, які обтяжують покарання, за винятком обставин, до яких рецидив злочинів не відноситься.

Також колегія суддів звертає увагу і на те, що в апеляційній скарзі не конкретно викладені вимоги, оскільки прокурор не вказує, яке на його думку слід призначити обвинуваченій покарання за кожний злочин окремо, а просить одразу призначити покарання за ст.70 та ст.71 КК України.

З врахуванням всього вищевикладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 21 жовтня 2016 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.185, ч.1 ст.303 КК України, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_15 ОСОБА_4