Єдиний унікальний номер 725/1840/17
Номер провадження 1-кп/725/99/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.05.2017 Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
За участю
секретаря: ОСОБА_2
прокурора: ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Чернівці кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000051 від 27.04.2017 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , із середньою освітою, неодруженого, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 402 ч.1 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
Обвинувачений ОСОБА_4 у серпні 2014 року вчинив умисний злочин проти встановленого порядку несення військової служби при наступних обставинах:
Так, 04.07.2013 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_4 було призначено на посаду кулеметника другого аеромобільно-десантного відділення першого аеромобільно-десантного взводу другої аеромобільно-десантної роти та на всі види забезпечення цієї військової частини.
Положеннями ст.ст. 17, 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.
Згідно вимог ст.ст. 1, 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі - Закон) встановлено, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Статтями 1 і 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовим статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів.
Згідно ст.ст.11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно та неухильно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку та дисципліни.
Таким чином, проходячи військову службу на зазначеній посаді, солдат ОСОБА_4 як військовослужбовець відповідно до вимог ст.ст.11, 30, 37, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний був свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно та неухильно виконувати накази командирів у встановлений термін, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Окрім зазначеного, статті 131, 216 Статуту передбачають, що військовослужбовці зобов`язані постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби та в службовий час і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
14 серпня 2014 року біля 08 год. 20 хв. військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи те, що на виконання вимог наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) №74 від 14.08.2014 року зобов`язаний вибути до військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ), а також будучи повідомленим про відповідальність за невиконання наказу, через особисту недисциплінованість, з метою уникнути вибуття за межі Чернівецької області, перебуваючи на території військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_3 ), умисно, відкрито відмовився виконати вищезазначений наказ начальника і до нового місця служби, а саме до військової частини НОМЕР_3 їм. Львів) не вибув.
Таким чином, солдат ОСОБА_4 , всупереч вимогам ст. ст.17, 65 Конституції України, ст. ст. 1,2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 30, 37, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи те, що на виконання вимог наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 № 74 від 14 серпня 2014 року зобов`язаний вибути до військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ), а також будучи повідомленим про відповідальність за невиконання наказу, через особисту недисциплінованість, з метою уникнути вибуття за межі Чернівецької області, перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ), умисно, відкрито відмовився виконати вищезазначений наказ начальника і до нового місця служби не вибув, чим вчинив непокору.
Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні свою вину у вчиненні непокори визнав повністю і суду пояснив, що дійсно при вказаних в обвинуваченні обставинах відмовився виконати наказ командира. У вчиненому щиро кається.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, заслухавши думку учасників процесу, та роз`яснивши їм положення ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів по справі, відносно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються.

Таким чином, аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд вважає, що орган досудового слідства правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ст.402 ч.1 КК України, оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що він вчинив непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 виду та міри покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення те, що даний злочин відноситься до категорії середньої тяжкості, а також відомості про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, його молодий вік, по місцю проживання характеризується позитивно.

Суд враховує, що ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся.

Наведені обставини суд, на підставі ст.66 КК України, визнає такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 .

Обставини, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_4 судом не встановлені.

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного, керуючись принципом справедливості та індивідуалізації призначення покарання, суд приходить до висновку про можливість обрання обвинуваченому мінімального покарання в межах санкції статті обвинувачення.
При цьому суд враховує положення п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких: «Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом».
У справі «Гарькавий проти України» (рішення від 18.02.2010) Європейський суд з прав людини зазначив, «що, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Це право є найважливішим у демократичному суспільстві у розумінні Конвенції. Суд нагадує, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінна вимога полягає в тому, що умови, за яких має здійснюватися позбавлення свободи, мають бути чітко сформульовані в національному законі і що застосування самого цього закону має бути передбачуваним і відповідати в цьому відношенні нормі «законності», яку встановлює Конвенція».
Тому, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе без ізоляції його від суспільства, застосувавши відносно нього ст.ст.75,76 КК України та звільнивши від призначеного покарання з випробуванням.

Таку міру суд вважає достатньою не тільки для покарання ОСОБА_4 за вчинені протиправні діяння, а й для його виправлення.
Керуючись ст.ст.368, 370, 374, 484 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.402 ч.1 КК України і за його вчинення призначити йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України засудженого ОСОБА_4 звільнити від призначеного йому покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину, зобов`язавши його протягом іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти ці органи про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

На вирок може бути подана апеляція до Апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом тридцяти діб з дня його проголошення.

Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці ОСОБА_1