Справа № 357/4564/13 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/780/39/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 3 29.11.2016

УХВАЛА
Іменем України
29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальну справу за апеляціями прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, засуджених ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_11 в інтересах засудженого ОСОБА_6 , ОСОБА_14 в інтересах засудженого ОСОБА_10 , ОСОБА_15 в інтересах засудженого ОСОБА_13 , ОСОБА_12 в інтересах засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2014 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Богатирка, Ставищенського району, Київської області, українця, громадянина України, з середньою технічною освітою, не працюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України не судимого,
-визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146, ч.2 ст.127, п. п. 3, 6, 12 ч. 2 ст.115 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Біла Церква, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимого: 21 жовтня 1993 року Білоцерківським районним судом Київської області за ст.ст. 206 ч.1, 141 ч.3, 144 ч.2 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років; 04 квітня 2000 року Білоцерківським районним судом Київської області за ч.2 ст. 141 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; 26 квітня 2004 року Білоцерківським міським судом Київської області за ст.ст. 289 ч.2, 185 ч.2 КК України, на підставі ст.70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців,
-визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146, ч.2 ст.127 КК України;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Біла Церква, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітнього сина, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_6 , в силу ст. 89 КК України не судимого,
-визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146, ч.2 ст.127 КК України;
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Нижній Новгород, Росія, громадянина України, росіянина, з середньою технічною освітою, не одруженого, має малолітнього сина, працює приватним підприємцем, проживаючого за адресою: АДРЕСА_7 , раніше не судимого,
-визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146, ч.2 ст.127 КК України;
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця смт. Сарата, Одеської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_8 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_9 , в силу ст. 89 КК України не судимого,
-визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого п. п. 3, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України;
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця м. Біла Церква, Київської області, українця, громадянина України, з середньою технічною освітою, працюючого різноробочим в ТОВ «АБК «ВААП», одруженого, має малолітню доньку, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_10 , раніше не судимого,
-визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого п. п. 3, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України;
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2014 року:

ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146, ч.2 ст.127, п. п. 3, 6, 12 ч. 2 ст.115 КК України та призначено йому покарання: за ч. 4 ст. 189 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого; за ч.3 ст.146 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч.2 ст.127 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років; за п. п. 3, 6, 12 ч. 2 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого; остаточне покарання ОСОБА_6 визначено на підставі ст.70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, у виді позбавлення волі на строк 12 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146, ч.2 ст.127 КК України та призначено йому покарання: за ч.4 ст.189 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого; за ч.3 ст.146 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч.2 ст.127 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років; остаточне покарання ОСОБА_7 визначено на підставі ст.70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146, ч.2 ст.127 КК України, та призначено йому покарання: за ч.4 ст.189 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого; за ч.3 ст.146 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч.2 ст.127 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; остаточне покарання ОСОБА_8 визначено на підставі ст.70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;

ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146, ч.2 ст.127 КК України, та призначено йому покарання: за ч.4 ст.189 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого; за ч.3 ст.146 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч.2 ст.127 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років; остаточне покарання ОСОБА_9 визначено на підставі ст.70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
ОСОБА_13 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого п. п. 3, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого п. п. 3, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
Відповідно до формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, яке зазначене в мотивувальній частині оскаржуваного вироку, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , засуджені за вчинення злочинів за наступних обставин.

24 вересня 2010 року в приміщенні 1- ої Державної нотаріальної контори в м. Біла Церква, по вул. Банковій, 5, відбулось посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_11 , після чого ОСОБА_16 отримав за продану квартиру готівкові грошові кошти в сумі 12 500 доларів США, про що було відомо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9
27 вересня 2010 року, приблизно о 16 годині, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , за попередньою змовою між собою, групою осіб, на автомобілі марки "HYUNDAI TUCSON", реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_9 під керуванням останнього, під`їхали до невстановленого слідством автомобіля марки ВАЗ - 2108, який стояв на вул. Ротецькій в м. Біла Церква, неподалік буд. 26, і в якому в якості пасажира знаходився ОСОБА_16 та перегородили йому шлях. Після цього, ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , підійшовши до вказаного автомобіля та застосовуючи фізичну силу, витягнули ОСОБА_16 з салону автомобіля на вулицю, і, долаючи його опір, стали наносити останньому чисельні удари руками та ногами по голові та інших частинах тіла, а коли ОСОБА_16 , внаслідок побиття, перестав чинити будь який опір, проти його волі посадили в автомобіль "HYUNDAI TUCSON" і відвезли за межі м. Білої Церкви до безлюдного місця в лісосмузі неподалік 88 кілометра автошляху "Київ-Одеса", з метою вимагання у нього грошових коштів, отриманих від реалізації нерухомості, та застосування до останнього, задля досягнення цієї мети, фізичного насильства та катувань.
Після цього, не зважаючи на твердження ОСОБА_16 про відсутність у нього грошових коштів, ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , застосовуючи до потерпілого фізичне насильство, продовжували незаконно утримувати його спочатку в лісосмузі, а в подальшому - в підвальному приміщенні буд. АДРЕСА_12 , що належить сім`ї ОСОБА_17 , яке було обране для утримання ОСОБА_16 . ОСОБА_6 , де утримували потерпілого до 19 години 30 хвилин, 28 вересня 2010 року.
Окрім цього, в період викрадення та незаконного утримання ОСОБА_16 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , переслідуючи злочинний намір щодо незаконної наживи за рахунок чужого майна, 27 вересня 2010 року, починаючи з 16 години, після викрадення ОСОБА_16 , та вивезення останнього до лісосмуги, що неподалік 88-го кілометра автошляху "Київ-Одеса", періодично наносили ОСОБА_16 побої, спричиняючи фізичне страждання, при цьому вимагали у останнього передати їм грошові кошти, отримані від продажу квартири. При цьому, ОСОБА_9 мотузкою зв`язав ОСОБА_16 руки, позбавивши його тим самим можливості чинити опір.
У вказаній лісосмузі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , з метою отримання інформації від ОСОБА_16 про місцезнаходження належних йому грошових коштів, застосували до останнього катування, яке виразилось в умисному заподіянні сильного фізичного болю, фізичних та моральних страждань, внаслідок введення стороннього предмету гумового кийка у пряму кишку кишківника ОСОБА_16 та фіксації цих дій ОСОБА_9 на відеокамеру мобільного телефону, а також нанесення побоїв та мучення з метою спонукати потерпілого вчинити дії, що суперечать його волі.
У подальшому, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , зважаючи на те, що при застосуванні будь-яких заходів фізичного насильства та психологічного впливу ОСОБА_16 відмовився передавати їм кошти та інші цінності, мотивуючи це їх відсутністю, припинили насильство по відношенню до потерпілого, однак, усвідомлюючи можливість звернення ОСОБА_16 до правоохоронних органів, продовжили його незаконне утримання та на автомобілі марки "HYUNDAI TUCSON" під керуванням ОСОБА_9 привезли до буд. АДРЕСА_12 , де ОСОБА_6 помістив потерпілого до підвального приміщення, щоб попередити можливість його втечі. Після цього, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 залишили зазначений будинок, а ОСОБА_6 та ОСОБА_8 продовжили перебувати в будинку до наступного дня.
28 вересня 2010 року вдень ОСОБА_8 також покинув указаний будинок.
Внаслідок застосування фізичного насильства, потерпілому ОСОБА_16 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 181/д від 27 грудня 2010 року було спричинено тілесні ушкодження у вигляді: перелому правого ріжка під`язикової кістки; переломів ребер справа з пошкодженням правої легені; переломів ребер зліва, з яких переломи ребер справа з пошкодженням правої легені та правостороннім пневмотораксом мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.
Наступного дня, 28 вересня 2010 року, приблизно о 18 годині, ОСОБА_6 по телефону запропонував ОСОБА_10 надати послуги водія для перевезення ОСОБА_16 з метою зміни місця його утримання, з м. Біла Церква в смт. Рокитне, на автомобілі марки "СНЕRУ КІМО", державний номер НОМЕР_2 , яким ОСОБА_10 керував на підставі доручення.
Цього ж дня, приблизно о 20 годині, ОСОБА_10 , згідно домовленості, приїхав до будинку ОСОБА_6 , АДРЕСА_12 , де на нього чекали ОСОБА_6 та ОСОБА_13 . Останній сів на переднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_6 поруч з ОСОБА_16 на заднє сидіння вказаного автомобіля, з метою контролю поведінки та рухів потерпілого, щоб обмежити останнього у вільному русі та не дати йому можливості чинити опір. Після цього, поряд з ОСОБА_6 сіла його співмешканка - ОСОБА_18 після чого всі разом поїхали по автодорозі в напрямку смт. Рокитне.
Дорогою до вказаного населеного пункту між ОСОБА_6 та ОСОБА_16 виникла суперечка з приводу вимагання у потерпілого грошей та його катування, вчинених раніше, і в ході цієї суперечки ОСОБА_6 наніс ОСОБА_16 чисельні потужні удари ліктем правої руки в обличчя та верхню частину грудної клітини, після чого, побоюючись того, що той, залишившись живим, може звернутися до правоохоронних органів, вирішив його вбити і з цією метою продовжував наносити останньому удари.
ОСОБА_10 при цьому, усвідомлюючи наміри ОСОБА_6 , продовжував керувати транспортним засобом, а ОСОБА_13 продовжував сидіти на передньому пасажирському сидінні автомобіля.
У подальшому, ОСОБА_10 , з`їхавши з указаної автодороги на дорогу, що сполучає с. Шкарівку та с. Черкас, зупинив автомобіль і ОСОБА_6 удвох з ОСОБА_13 , з метою позбавити ОСОБА_16 життя та уникнення таким способом відповідальності за вимагання та катування останнього, а також з метою уникнення викриття їх злочинної діяльності, витягнули ОСОБА_16 з салону автомобіля і, поклавши на землю, обличчям догори, нанесли йому численні удари руками та ногами по голові і по тулубу в життєво важливі органи, заподіявши останньому тяжкі тілесні ушкодження, від яких той помер на місці події
ОСОБА_10 при цьому весь час знаходився поруч, сприяючи своєю присутністю діям ОСОБА_6 та ОСОБА_13 і надаючи їм впевненості у їх діях.
Згідно з висновком судово - медичної експертизи №181/д від 27 грудня 2010 року, смерть ОСОБА_16 настала внаслідок внутрішньочерепної травми з крововиливом під оболонки головного мозку.
Впевнившись у тому, що ОСОБА_16 перестав подавати ознаки життя, ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , з метою приховати сліди злочину, діючи узгоджено між собою, виконуючи вказівки останнього, завантажили тіло потерпілого до салону автомобіля і підвезли до ставу, розташованого між с. Іванівка та с. Богатирка, Ставищенського району, після чого, ОСОБА_10 дістав з багажника свого автомобіля запасне колесо і після того, як ОСОБА_6 прив`язав його до ніг трупа ОСОБА_16 , разом з ОСОБА_13 кинули труп у воду та втопили його.
На вказаний вирок суду першої інстанції надійшли апеляції прокурора, який брав участь при розгляді справи судом першої інстанції, засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , адвокатів ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_11 .
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2015 року зазначений вирок суду змінено.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 скасовано та призначено новий розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
В поданій апеляції прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, просить оскаржуваний вирок суду - скасувати, а справу повернути до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області на новий судовий розгляд в іншому складі суду.
Підставами для скасування судового рішення прокурор зазначає невідповідність висновку суду фактичним обставинам справи, однобічність судового слідства, істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону та незастосування кримінального закону, який підлягав застосуванню. Обґрунтовуючи вимоги апеляції, апелянт вказує про те, що висновок суду про вчинення злочинів засудженими ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не в складі організованої групи не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки судом першої інстанції не взято до уваги та не надано належної оцінки доказам, які свідчать про вчинення злочину саме в складі організованої групи, зокрема, судом не перевірено з достатньою повнотою дані щодо осіб засуджених та їх зв`язки між собою при створенні та діяльності організованої ОСОБА_6 злочинної групи. За таких обставин, на переконання апелянта, суд безпідставно виключив таку кваліфікуючу ознаку, як вчинення засудженими ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 викрадення та катування ОСОБА_16 , а також вимагання, у складі організованої групи.
Також прокурор в апеляції зазначає, що суд під час розгляду кримінальної справи та постановлення вироку вийшов за межі судового розгляду, безпідставно виключивши з обвинувачення підсудних ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 п .9 ч. 2 ст. 115 КК України, а саме вчинення умисного вбивства з метою приховання іншого злочину, також вирок суду в цій частині є передчасним і недостатньо мотивованим, а тому підлягає скасуванню.
Захисник ОСОБА_11 в апеляції, поданій в інтересах засудженого ОСОБА_6 , просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2014 року скасувати, а справу направити для проведення додаткового розслідування.
Захисник вказує про те, що викладена у вироку кваліфікація злочинів, вчинених ОСОБА_6 не відповідає фактичним обставинам справи, що потягло за собою невірне призначення покарання, яке є надто суворим. Крім того, як зазначає апелянт, докази обвинувачення здобуті незаконним шляхом, а саме, із застосуванням фізичного впливу та погроз, а тому не могли бути взяті судом до уваги.
Засуджений ОСОБА_6 в поданій апеляції просить його виправдати за п. п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 127 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних злочинів, за ч. 4 ст. 189 КК України перекваліфікувати його дії, оскільки вважає, що в його діях було спонукання ОСОБА_16 до цивільно - правових відносин, а не вимагання. Засуджений вказує про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки мотивів для вбивства ОСОБА_16 він не мав, а навпаки, коли той перестав подавати ознаки життя почав надавати йому першу медичну допомогу, а саме: робити непрямий масаж серця та штучне дихання. Також, ОСОБА_6 зазначає про те, що він не застосовував катування до потерпілого, що, на його думку, було підтверджено показаннями експерта в судовому засіданні, який засвідчив, що слідів введення в пряму кишку потерпілого сторонніх предметів не виявлено. Апелянт зазначає про те, що між ним та потерпілим відбулась лише взаємна бійка, а з оглянутого в суді відеозапису не можна нічого роздивитись, і не можна сказати, чи там зафіксовано саме ОСОБА_16 . Також, ОСОБА_6 зазначив, що ним не було вчинено викрадення ОСОБА_16 , оскільки той не був обмежений у своїй волі та мав можливість у будь який час піти з місця події. Апелянт стверджує про те, що будь яких дій по вимаганню ним також не вчинено, а він лише намагався повернути кошти, які ним були позичені потерпілому. Крім того, на думку апелянта, судом не взяті до уваги доводи захисту про те, що первинні показання були здобуті незаконними методами слідства, а тому є неналежними доказами. Також, на переконання апелянта, судом першої інстанції були недостатньо враховані дані про його особу.
В апеляції захисник ОСОБА_14 , поданій в інтересах засудженого ОСОБА_10 , просить оскаржуваний вирок суду скасувати частково, а саме щодо ОСОБА_10 та в цій частині кримінальну справу закрити за відсутністю в діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого п. п. 3, 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України. В обґрунтування апеляції захисник вказує про те, що висновки суду про винність ОСОБА_10 не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки про злочини проти ОСОБА_16 , ОСОБА_6 його не повідомляв, а навпаки - сказав, що вони їдуть відпочивати в смт. Рокитне. Також, як вказує апелянт, підсудні ОСОБА_13 , ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_18 в суді не підтвердили факту того, що потерпілого помістили на заднє сидіння автомобіля ОСОБА_10 із застосуванням фізичної сили. На переконання апелянта, в ході судового розгляду не здобуто доказів того, що ОСОБА_10 знав про наміри ОСОБА_6 позбавити життя ОСОБА_16 та що між ними була домовленість з цього приводу. Апелянт стверджує про те, що оскільки жодних доказів вчинення ОСОБА_10 інкримінованого йому злочину не здобуто, вирок в цій частині підлягає скасуванню, а кримінальна справа - закриттю на підставі п.2 ст.6 КПК України (в редакції 1960 року).
Засуджений ОСОБА_10 в апеляції з доповненнями просить скасувати частково оскаржуваний вирок суду, постановлений щодо нього, та в цій частині кримінальну справу закрити за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого п. п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Апелянт вказує про те, що досудове та судове слідство проведено однобічно, судом не взято до уваги показання експерта, який в суді вказував на те, що черепно мозкова травма, яка стала причиною смерті ОСОБА_16 , була заподіяна за 24 години до настання смерті і потерпілий весь цей час міг вчиняти активні дії, а події, які йому інкримінуються, відбувались 28 вересня 2010 року, тобто в день смерті ОСОБА_16 . Таким чином, на переконання апелянта, залишилися невстановленими обставини отримання смертельної травми ОСОБА_16 , а доводи про наявність в його діях умислу на позбавлення життя потерпілого є надуманими і ґрунтуються на припущеннях. Також, ОСОБА_10 вказує про те, що ні органами досудового слідства, ні судом - не здобуто доказів його участі у неправомірних діях щодо ОСОБА_16 , а тому кримінальну справу щодо нього слід закрити, а його виправдати за відсутністю в його діях складу інкримінованого йому злочину. Крім того, апелянт зазначає, що розгляд справи в суді проведено незаконним складом суду без участі народних засідателів, при цьому було порушено його право на захист, оскільки протягом 10 місяців під час судового розгляду у нього не було захисника.
Захисник ОСОБА_15 в поданій апеляції в інтересах засудженого ОСОБА_13 просить оскаржуваний вирок суду скасувати частково - щодо ОСОБА_13 , та в цій частині кримінальну справу закрити за відсутністю в діях ОСОБА_13 складу злочину, передбаченого п. п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Обґрунтовуючи вимоги апеляції, захисник вказує про те, що про злочини проти ОСОБА_16 , вчинені напередодні, ОСОБА_6 . ОСОБА_13 не повідомляв, а навпаки - сказав, що вони їдуть відпочивати в смт. Рокитне. Також, апелянт зазначає про те, що підсудні ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_18 в суді не підтвердили того факту, що потерпілого змусили сісти на заднє сидіння автомобіля ОСОБА_10 із застосуванням фізичної сили. Захисник вказує про те, що в судовому засіданні було встановлено, що тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого, були нанесені йому за 20 - 24 години до настання смерті, а тому всі тілесні ушкодження, які виникли на тілі ОСОБА_16 28 вересня 2010 року після 18 години, не могли призвести до смерті останнього. Таким чином, на думку апелянта, обвинувальний вирок відносно його підзахисного ґрунтується виключно на припущеннях та підлягає скасуванню.
Засуджений ОСОБА_13 в апеляції просить оскаржуваний вирок суду щодо нього - скасувати та в цій частині кримінальну справу закрити за недоведеністю його участі у вчиненні злочину, передбаченого п. п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Апелянт вказує про те, що у справі відсутні будь які докази його співучасті у вчиненні вказаного злочину, оскільки жодних дій, спрямованих на нанесення потерпілому тілесних ушкоджень він не вчиняв та умислу на позбавлення життя потерпілого в нього не було, а тому його слід виправдати.
Засуджений ОСОБА_8 в поданій апеляції просить оскаржуваний вирок суду щодо нього - змінити, а саме: за ч. 4 ст. 189 та ч. 2 ст. 127 КК України його виправдати, а за ч. 2 ст. 146 КК України звільнити від покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році» як особу, що має малолітню дитину і є постраждалим від аварії на ЧАЕС 4 категорії. Засуджений не заперечує, що заштовхнув потерпілого в автомобіль таксі, на якому вони приїхали, однак зробив це з метою уникнення скандалу на вулиці, тим самим сприявши незаконному позбавленню волі ОСОБА_16 , а в подальшому, в лісі, він лише розбороняв ОСОБА_6 та ОСОБА_16 під час бійки, при цьому сам засуджений жодних ушкоджень потерпілому не заподіював, а в ліс поїхав виключно з метою вжити спиртне. Також, ОСОБА_8 зазначає про те, що ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_16 до цих подій він не знав і тим більше не знав про продаж ОСОБА_16 квартири та наявність в нього боргу перед ОСОБА_6 .
В поданій апеляції з доповненнями засуджений ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок суду щодо нього - скасувати, а провадження по справі закрити. На переконання засудженого, вирок суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Апелянт вказує про те, що грошові кошти як предмет посягання до справи в якості речових доказів приєднані не були та будь яких доказів наявності коштів в ОСОБА_16 досудовим слідством не здобуто а тому, на переконання апелянта, відсутній об`єкт посягання та, відповідно, склад в інкримінованих йому корисливих злочинах. Також, засуджений зазначає про те, що початкові процесуальні документи зібрані по справі з грубими порушеннями процесуального законодавства і отримані незаконним шляхом. За таких обставин, на думку апелянта, вирок суду є незаконним та підлягає скасуванню.
Засуджений ОСОБА_9 в поданій апеляції просить вирок суду щодо нього змінити, виправдати його за ч. 4 ст. 189 та ч. 2 ст. 127 КК України, а за ч. 2 ст. 146 КК України призначити покарання з урахуванням фактично відбутого строку покарання, починаючи з 03 жовтня 2010 року. Апелянт вказує про те, що з потерпілим ОСОБА_16 він познайомився за кілька місяців до вказаних у вироку подій, після чого ОСОБА_16 познайомив його з ОСОБА_7 , при цьому інших підсудних він не знав. Апелянт зазначає про те, що з вказаними особами він спілкувався лише з приводу надання послуг водія «таксі», 27 вересня 2010 року йому зателефонував ОСОБА_7 з приводу перевезення його в межах міста, на що він погодився, при цьому, будь якої попередньої змови на вчинення протиправних дій щодо ОСОБА_16 в нього з іншими учасниками не було, протиправних дій щодо ОСОБА_16 він не вчиняв, а лише виконував функцію водія «таксі». Також, апелянт вказує про те, що коли між ОСОБА_16 і ОСОБА_6 в лісі виник конфлікт, він, знаючи, що ОСОБА_16 раніше був неодноразово судимий, коли той почав виявляти агресію щодо нього, взяв з машини мотузку і зв`язав йому руки. Засуджений зазначає, що в подальшому, коли всі вживали спиртні напої, він вирішив поговорити з ОСОБА_16 з приводу загибелі його родича ОСОБА_19 і коли той почав зізнаватись у вбивстві, вирішив записати його зізнання на мобільний телефон з метою в подальшому передати відеозапис до правоохоронних органів, при цьому, будь якого фізичного насильства до ОСОБА_16 ніхто не застосовував. До того ж, засуджений вказує про те, що відеозапис із катуваннями суттєво відрізняється за якістю із відеозаписом, знятим ним із зізнанням ОСОБА_16 у вбивстві, однак комп`ютерна експертиза проведена не була. Апелянт зазначає про відсутність доказів того, що він заподіював ОСОБА_16 тілесні ушкодження чи пред`являв матеріальні претензії, а катування ОСОБА_16 не підтверджується висновком судово-медичної експертизи. Таким чином, як стверджує апелянт, в його діях відсутній склад злочинів, передбачених ч. 4 ст. 189 та ч. 2 ст. 127 КК України, а тому його слід виправдати за вказаними статтями кримінального закону.
Захисник ОСОБА_12 в апеляції з доповненнями, яка була подана в інтересах засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 просить оскаржуваний вирок суду скасувати, а кримінальну справу направити на додаткове розслідування. Захисник вказує про те, що під час досудового та судового слідства були допущені істотні порушення вимог кримінально процесуального закону, які перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу. Зокрема, захисник вказує на незаконність порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_10 , проведення слідчих дій з порушеннями кримінально-процесуального закону, порушення права на захист ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 під час затримання. Також, як стверджує в апеляції захисник, докази, які були покладені в основу вироку, а саме, протоколи слідчих дій з участю засуджених отримані незаконним шляхом, а тому є недопустимими доказами по справі, судом проігноровано доводи засуджених про застосування до них працівниками міліції фізичного та психологічного тиску на стадії порушення кримінальної справи та досудового слідства, судом не надано будь якої оцінки доказам, отриманим на стадії досудового слідства, а саме, протоколам слідчих дій з участю засуджених, висновкам експертиз, у вироку не наведено доказів на підтвердження вини кожного з засуджених. На переконання апелянта, ні органами досудового слідства, ні судом не доведено наявність умислу у підсудних ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 на вчинення злочину, передбаченого п. п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Також, апелянт вказує про те, що судом не було забезпечено фіксування судового розгляду технічними засобами, не визнано процесуальні документи такими, що складені з порушенням вимог процесуального закону. Захисник зазначає про те, що проведена прокуратурою перевірка за заявою засуджених про застосування до них тортур та катування під час досудового розслідування, є неповною та необ`єктивною, а тому не може бути взята судом до уваги. Таким чином, на переконання захисника, під час досудового розслідування допущена така неповнота та неправильність досудового слідства, яка не може бути усунута в судовому засіданні, а тому справу слід направити на додаткове розслідування.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та заперечив проти апеляційних скарг засуджених та захисників, пояснення засуджених та їх захисників, які підтримали подані засудженими та захисниками апеляції та просили їх задовольнити, а також підтримали апеляцію прокурора в частині скасування оскаржуваного вироку суду, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово засуджених, перевіривши матеріали кримінальної справи, та обговоривши доводи викладені в апеляціях, колегія суддів вважає, що подані апеляції прокурора, засуджених та захисників підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 КПК України (в редакції 1960 року) завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний.

Згідно із ст. 22 КПК України (в редакції 1960 року) прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.

Зокрема, відповідно до ст. 64 КПК України (в редакції 1960 року) при провадженні досудового слідства, дізнання і розгляді кримінальної справи в суді, серед інших обставин, підлягають доказуванню подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину), винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотиви злочину.

Згідно із ч.2 ст.132 КПК України (в редакції 1960 року), коли обвинувачений притягається до відповідальності за вчинення декількох злочинів, що підпадають під ознаки різних статей кримінального закону, в постанові про притягнення як обвинуваченого повинно бути вказано, які саме дії ставляться обвинуваченому в вину по кожній з цих статей.

Відповідно до ст.223 КПК України (в редакції 1960 року), в описовій частині обвинувального висновку зазначаються обставини справи як їх встановлено на досудовому слідстві; місце, час, способи, мотиви і наслідки злочину, вчиненого кожним з обвинувачених, а також інші відомості; в резолютивній частині обвинувального висновку наводяться відомості про особу кожного з обвинувачених, коротко викладається суть пред`явленого обвинувачення з зазначенням статті кримінального закону, яка передбачає даний злочин.

Однак, органом досудового слідства не повністю дотримано вимог вищезазначених норм процесуального закону.

Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94, п.52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п.58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п.34). Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини» № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Як вбачається з матеріалів справи, органом досудового слідства ОСОБА_6 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого п. п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст.115 КК України, а саме у вчиненні умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині - ОСОБА_16 , вчиненим щодо викраденої людини, з корисливих мотивів, з метою приховання іншого злочину та за попередньою змовою групою осіб.

Згідно із п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», за п.6 ч.2 ст.115 КК України як учинене з корисливих мотивів умисне вбивство кваліфікується в разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб (заволодіти грошима, коштовностями, цінними паперами, майном тощо), одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків (одержати спадщину, позбавитися боргу, звільнитися від платежу тощо) або досягти іншої матеріальної вигоди.

Відповідно до постанови про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_13 від 03 березня 2011 року ( а.с. 231-233, т.6), постанови про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_6 від 03 березня 2011 року ( а.с. 79-88, т.7), постанови про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_10 від 03 березня 2011 року ( а.с. 116-118, т.7), корисливий мотив у вбивстві ОСОБА_16 у ОСОБА_6 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 виразився в бажанні уникнення останніх від матеріальних витрат, пов`язаних з викриттям їх злочинної діяльності та подальшим притягненням до кримінальної відповідальності. Такий же мотив вбивства ОСОБА_16 у ОСОБА_6 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 зазначений і в обвинувальному висновку, складеному старшим слідчим СУ ГУ МВС України в Київській області відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_18 23 березня 2011 року та затвердженому заступником прокурора Київської області 31 березня 2011 року.

Однак, органом досудового слідства не зазначено, яких саме матеріальних витрат, пов`язаних з викриттям їх злочинної діяльності та подальшим притягненням до кримінальної відповідальності, бажали уникнути ОСОБА_6 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , позбавляючи життя ОСОБА_16 , що, на переконання колегії суддів, свідчить про неконкретність обвинувачення ОСОБА_6 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 за п.6 ч.2 ст.115 КК України. Колегія суддів вважає, що пред`явлене у такому вигляді органом досудового слідства обвинувачення ОСОБА_6 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 призвело до порушення права останніх знати в чому їх обвинувачують та, відповідно, на захист від конкретного обвинувачення.

Допущені досудовим слідством порушення вимог кримінально-процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу і виключили можливість прийняти законне, обґрунтоване і справедливе рішення, а тому оскаржуваний вирок суду підлягає безумовному скасуванню.

Крім того, колегією суддів встановлено, що висновки суду, викладені у вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2014 року, містять істотні суперечності, що також є підставою для скасування вказаного вироку. Зокрема, суд першої інстанції, фактично не зазначивши кваліфікуючої ознаки - корисливого мотиву вбивства ОСОБА_16 у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, визнав ОСОБА_6 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 винними за п.6 ч.2 ст.115 КК України, при цьому, вказавши у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, в якості кваліфікуючої ознаки мету вбивства ОСОБА_16 приховання інших злочинів, виключив з обвинувачення останніх п.9 ч.2 ст.115 КК України.

Таким чином, на переконання колегії суддів, зазначені вище порушення та суперечності, унеможливлюють прийняття апеляційним судом свого рішення по суті справи, а допущені досудовим слідством істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, є підставою, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 КПК України (в редакції 1960 року), для повернення кримінальної справи відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 на додаткове розслідування. При цьому, кримінальну справу слід повернути стосовно всіх засуджених, оскільки інкриміновані їм злочини пов`язані між собою.

Під час проведення додаткового розслідування органу досудового слідства необхідно в разі встановлення відповідних обставин пред`явити конкретне обвинувачення кожному обвинуваченому, провести інші необхідні процесуальні дії по справі. Крім того, органу досудового слідства необхідно провести детальний аналіз висновків судово-медичних експертиз, проведених відносно потерпілого, в частині встановлення часу виникнення у ОСОБА_16 тілесних ушкоджень, від яких настала його смерть, так як вказане питання може істотно вплинути на кваліфікацію дій обвинувачених.

Що стосується доводів апеляцій прокурора, засуджених та захисників, то у відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України (в редакції 1960 року), скасовуючи вирок, апеляційний суд не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого кримінального закону та покарання.

Враховуючи тяжкість інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, а також дані щодо його особи, колегія суддів вважає правильним продовжити застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді взяття під варту.

Керуючись ст. ст. 365, 366, 374 КПК України (в редакції 1960 року), колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляції прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, засуджених ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_11 в інтересах засудженого ОСОБА_6 , ОСОБА_14 в інтересах засудженого ОСОБА_10 , ОСОБА_15 в інтересах засудженого ОСОБА_13 , ОСОБА_12 в інтересах засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2014 року задовольнити частково.
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2014 року, постановлений відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 скасувати.

Кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146, ч.3 ст.28, ч.2 ст.127, п. п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст.115 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146, ч.3 ст.28, ч.2 ст.127 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146, ч.3 ст.28, ч.2 ст.127 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.189, ч.3 ст.146, ч.3 ст.28, ч.2 ст.127 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого п. п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст.115 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого п. п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст.115 КК України, - направити прокурору Київської області для організації проведення додаткового розслідування.

Продовжити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі УДПСУ в м. Києві та Київській області строком на шістдесят днів, тобто до 27 січня 2017 року включно.

Судді

_______________ _________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4