АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/1283/2017 Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Оболонського районного суду

м. Києва від 12 квітня 2017 року у кримінальному провадженні № 0012752 щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 31 серпня 2016 року Оболонським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15,

ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян,

за участю: прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Як встановив суд першої інстанції, 20 грудня 2016 року, приблизно о 00 годин

20 хвилин, ОСОБА_7 перебував неподалік від будинку АДРЕСА_2 , де попереду нього проходила ОСОБА_9 , яка тримала в руці мобільний телефон Meizu MX6. В цей час у нього виник злочинний умисел, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна, реалізуючи який ОСОБА_7 підійшов ззаду до ОСОБА_10 та вихопив у неї з рук мобільний телефон Meizu MX6, вартістю 7999 гривень, після чого з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, спричинивши потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на суму 7999 гривень.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції розглянуто в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та правильність юридичної кваліфікації діяння за ч. 2 ст. 186 КК України, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, просить змінити вирок Оболонського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року в бік пом`якшення і застосувати вимоги ст. 75 КК України.

Як зазначає захисник, суд при призначенні ОСОБА_7 покарання не врахував, що злочин він вчинив без застосування насильства, збитки відшкодував у повному обсязі, при цьому цивільний позов по справі не заявлявся, працював у ФОП « ОСОБА_11 » інструктором автодрому в ТРЦ «Дрім Таун», позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має міцні соціальні зв`язки, стан його здоров`я після отриманої травми є незадовільним, обвинувачений одружений і у нього на утриманні перебуває малолітній син, 2014 року народження, який часто хворіє і потребує лікування, догляду, виховання та матеріального забезпечення зі сторони батька.

За таких обставин, на думку апелянта, виправлення обвинуваченого можливе без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за обставин, наведених у вироку, правильність юридичної кваліфікації вчиненого діяння за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно, ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині, не переглядає їх відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що стосується покарання, то на думку колегії суддів, судом першої інстанції ОСОБА_7 призначено покарання у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України.

Так, згідно з положеннями ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Дотримуючись вимог закону, суд першої інстанції, обираючи ОСОБА_7 вид та розмір покарання, крім ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, врахував щиросердне каяття обвинуваченого, що визнав обставиною, яка пом`якшує покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, прийняв до уваги дані про особу винного, котрий раніше судимий, працював нетривалий час, але позитивно характеризується за місцем роботи, не перебуває на обліках у лікарів нарколога і психіатра, має сім`ю та малолітнього сина, а тому обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

Доводи захисника про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбуття покарання у виді позбавлення волі не заслуговують на увагу.

За положеннями ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання, зокрема у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Приймаючи до уваги конкретні обставини кримінального провадження, тяжкість вчиненого злочину, відношення обвинуваченого до своїх дій та особу винного, який в цілому хоча і характеризується позитивно, проте, будучи раніше засудженим до покарання у виді штрафу, вчинив новий злочин проти власності через недовгий проміжок часу, тобто покарання, не пов`язане з позбавленням волі не сприяло його перевихованню та виправленню, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про можливість виправлення і перевиховання ОСОБА_7 лише в умовах ізоляції від суспільства та вважає, що призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення, запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України, а тому і не вбачає підстав для пом`якшення покарання і застосування ст. 75 КК України, як про це просить в апеляційній скарзі захисник.

В той же час колегія суддів уважає необхідним зазначити, що всі обставини провадження та сукупність даних, що характеризують особу ОСОБА_7 , з якими апелянт пов`язує свої вимоги і які підтверджені документально, були враховані судом при вирішенні питань, пов`язаних з призначенням покарання. Доводи ж захисника про добровільне відшкодування обвинуваченим шкоди є безпідставними, оскільки викрадене майно у нього було вилучено поліцейськими, а медичні висновки, які б свідчили про погіршення стану здоров`я обвинуваченого, стороною захисту в суді не надавалися.

Враховуючи наведене, колегія суддів відмовляє у задоволенні апеляційної скарги.

З огляду на те, що відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» у разі засудження особи до позбавлення волі їй зараховується строк попереднього ув`язнення, застосованого в межах того самого кримінального правопорушення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, враховуючи, що вирок суду першої інстанції набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зарахувати

ОСОБА_7 в строк покарання час попереднього ув`язнення в межах цього кримінального провадження з 12 квітня 2017 року по 14 червня 2017 року включно за правилами ч. 5 ст. 72 КК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк покарання час попереднього ув`язнення ОСОБА_7 в межах цього кримінального провадження з 12 квітня 2017 року по 14 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4