АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1220/17 Справа № 202/5245/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000071 від 06.01.2017 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2017 року, відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, маючого вищу освіту, одруженого, працюючого наладчиком ТОВ „Аквапласт, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за участю учасників судового провадження:
прокурора: ОСОБА_8
обвинуваченого: ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_7
потерпілого: ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі .

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_9 1786 гривень 29 копійок матеріальної шкоди та 25 000 гривень моральної шкоди.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_6 05 січня 2014 року приблизно о 21 годині, знаходився у третьому під`їзді будинку АДРЕСА_2 , де на сходовому майданчику, між восьмим та дев`ятим поверхами, побачив потерпілого ОСОБА_9 у якого запитав про причини перебування у під`їзді дома. У зв`язку з цим, між ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, а саме через перебування потерпілого ОСОБА_9 на сходах між восьмим та дев`ятим поверхами, виник словесний конфлікт.

Далі ОСОБА_6 , маючи раптово виниклий умисел, направлений на умисне спричинення тілесних ушкоджень, повернувся до своєї квартири, де взяв невстановлений в ході слідства предмет, що володіє колюче-ріжучими властивостями. Після чого, ОСОБА_6 спустився ліфтом на перший поверх вказаного під`їзду. Потерпілий ОСОБА_9 тим часом спустився сходами.

Знаходячись у вказаному місці, у вказаний час, ОСОБА_6 на сходовому майданчику першого поверху вказаного будинку побачив потерпілого ОСОБА_9 та між ними виникла бійка.

В ході вказаного конфлікту, ОСОБА_6 імітуючи удар зробив різкий рух рукою, стисненою у кулак у бік потерпілого ОСОБА_9 , який з метою самозахисту різко наніс удар головою в область носа ОСОБА_10 .

В подальшому між потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_6 продовжувався конфлікт, в ході якого учасники певний час утримували один одного за одяг. В ході вказаного конфлікту, ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, маючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, умисно наніс не менше восьми ударів невстановленим в ході слідства знаряддям злочину, що володіє колюче-ріжучими властивостями, який утримував у правій руці, в різні частини тіла потерпілого, спричинивши при цьому, тілесні ушкодження у вигляді непроникаючих колото-різаних поранень: на передній поверхні грудної клітини ліворуч, на передній поверхні грудної клітини праворуч, на лівій бічній поверхні грудної клітини, на череві ліворуч, в клубовій області ліворуч, по передній поверхні лівого плеча у верхній третині з частковим пошкодженням дельтоподібного м`язу, по зовнішній поверхні лівого стегна у середній третині, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше як 3 тижні (21 день) та проникаючого колото-різаного поранення в проекції гребня правої клубової кістки з ушкодженням внутрішніх органів (тонка кишка), що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить вирок суду першої інстанції змінити та перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.
Захисник в апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. При наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не відображено, чому суд взяв до уваги одні докази і відхилив інші.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник негативно характеризує особу потерпілого та його спосіб життя та позитивно характеризує особу обвинуваченого, вказуючи на те, що обвинувачений перебував в зоні АТО, має міцні соціальні зв`язки, а саме дружину та дітей, позитивно характеризується, що на думку захисника виключає поведінку обвинуваченого за тих обставин, які висунуті обвинуваченням.

Як вказує в апеляційній скарзі захисник обвинувачений вийшов 05.01.2014 року до магазину та зустрівши на сходах раніше незнайомого йому ОСОБА_9 проявив пильність і запитав у ОСОБА_9 про мету перебування. На що останній відразу виявив агресію, лаючись нецензурно і погрожуючи розправою став спускатися зі сходів до квартири ОСОБА_6 . Підзахисний уникаючи конфлікту відразу зайшов назад у свою квартиру та тільки за наполяганням дружини, приблизно через 10 хвилин, та переконавшись, що ОСОБА_9 немає на сходовому майданчику і порахувавши, що той взагалі покинув під`їзд, обвинувачений спустився на перший поверх на ліфті. На сходовому прольоті його вже чекав ОСОБА_11 , який відразу завдав серію професійних ударів, звалив на підлогу обвинуваченого та продовжив побиття.

Захисник зазначає,що відповідно до висновку експерта №161е (т.1 а.с. 180-184) у ОСОБА_6 виявлені легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні в Дніпропетровській міській клінічній лікарні № 6 року з приводу черепно-мозкової травми, струсу головного мозку та перелому кісток носа і на амбулаторному лікуванні у невропатолога в лікарні № 9 з 19 по 28 січня 2014 з приводу ЧМТ та струсу головного мозку ( т.2 а.с. 1-3). За даним фактом також порушувалася кримінальне провадження.

Апелянт посилається на вимоги ст.36 КК та вказує, що з фактичних обставин і матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 зазнав суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_9 , яке створювало реальну загрозу заподіяння шкоди його здоров`ю та не маючи іншої можливості уникнути подальшого насильства з його боку , використав невстановлений предмет,що володіє колюче-ріжучими властивостями, тобто у обвинуваченого виникло право на захист охоронюваних інтересів шляхом заподіяння шкоди тому, хто посягає, для припинення цього посягання.

Водночас застосований засіб захисту та заподіяння шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту, тому на думку захисника, ОСОБА_6 вийшов за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тобто перевищив межі необхідної оборони.

На думку захисника обвинувачений ОСОБА_12 винний в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, вчинених у разі перевищення меж необхідної оборони, тому захисник просить перекваліфікувати дії ОСОБА_6 на ст. 124 КК України.

Відповідно до висновку експерта СМЕ №33 від 27.01.2014 року тілесні ушкодження заподіяні ОСОБА_9 колючо-ріжучим предметом (т.1 а.с. 124-126). Як вказує захисник у обвинуваченого не було знайдено предмету, яким він наносив ушкодження потерпілому, тому на думку захисту судом першої інстанції не було встановлено коли обвинувачений взяв ніж та куди він пропав. Обшук у квартирі не проводився.

Однак суд у своїх висновках не взяв до уваги висновок експерта, відсутність ножа і не дав цьому належну оцінку. Більш того, експерт у своєму висновку СМЕ № 482 е (т.1 а.с. 190) вказав, що за наявними тілесними ушкодженнями не може встановити характеристики колючо-ріжучої предмета, яким були заподіяні тілесні ушкодження ОСОБА_9 ,а саме його форму, довжину, ширину, наявність і форму рукояті, гостроту леза.

Крім того, в апеляційній скарзі захисник зазначає, що з протоколів огляду місця події з фототаблиць (т.1 л.д. 10-12) і одягу ОСОБА_9 (Т.1 а.с. 21-24) вбачається, що весь одяг ОСОБА_11 , підлога, стіни сходової площадки першого поверху і двері ліфта в під`їзді мають рясні сліди крові, що свідчить про те, що в результаті отриманих ран потерпілий втратив багато крові . Однак згідно з висновком експерта № 56 (т.1 а.с. 168-169) на одязі обвинуваченого відсутня кров.

Після скоєння правопорушення обвинуваченого було доставлено до відділку поліції де його допитували на протязі 2 годин та у працівників поліції не виникло питання щодо вилучення речей в яких був обвинувачений.

Виходячи з вище викладеного наведені в якості доказів судом у вироку протоколи огляду місця події від 06 січня 2014 року, огляду одягу потерпілого, висновку СМЕ щодо ОСОБА_11 від 11 лютого 2014 року, висновки судово -імунологіческіх експертиз не несуть в собі ніякої інформації про причинний зв`язок з обвинуваченим, тому не є доказами винуватості обвинуваченого.

Разом з цим в апеляційній скарзі захисник вказує, що суд першої інстанції посилається на висновок судово-медичної експертизи № 548е від 18 лютого 2014 року, якій підтверджує свідчення потерпілого про механізм нанесення тілесних ушкоджень в положенні стоячи. Але цей висновок не спростовує свідчення обвинуваченого про заподіяння тілесних ушкоджень з положенні лежачи ОСОБА_9 , який сидів на обвинуваченому.

На думку захисту судом першої інстанції безпідставно покладено у вирок висновок № 548е, зроблений без урахування свідчень обвинуваченого та суд не допитав експерта який проводив експертизу.
Також судом першої інстанції не було допитано прямих свідків правопорушення, тому вирок суду будується на свідченнях потерпілого, його колишньої дружини і друга, з якими вони разом вживали спиртні напої. Данні покази у сторони захисту викликають сумніви, тоді як судом необґрунтовано не були враховані покази дружини обвинуваченого та сина.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду першої інстанції скасувати та кваліфікувати його дії за ст. 36 КК України, як необхідну оборону та звільнити від кримінальної відповідальності.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу обвинувачений вказує, що судом першої інстанції не було взято до уваги, стан алкогольного сп`яніння в якому знаходився потерпілий на момент інциденту та агресивну поведінку потерпілого.

Обвинувачений також зазначає, що не можна погодитися з висновками суду про те, що у потерпілого не має підстав для обмовляти обвинуваченого. Обвинувачений вважає, що саме у потерпілого були підстави обмови, оскільки ОСОБА_6 було написано заяву до відділку поліції відносно нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_9 що підтверджує запис до ЄРДР № 0000067 від 06.01.2014 року, однак провадження було закрито.

Обґрунтовуючи свою позицію в апеляційній скарзі обвинувачений вказує, що не було допитано експерта в судовому засіданні, що на його думку є одностороннім розглядом справи.

Вважає, що у кримінальному провадженні не має доказів винуватості обвинуваченого за ч.1 ст. 121 КК України та тільки покази самого обвинуваченого дали підстави для його підозри у скоєнні злочину.

Посилається обвинувачений також на те, що судом не враховано те, що він є безпосередньо учасником бойових дій в Афганістані та АТО на території Донецької та Луганської області.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника та обвинуваченого, які просили задовольнити апеляційні скарги в обсязі апеляційної скарги захисника обвинуваченого та перекваліфікувати дії обвинуваченого на ст. 124 КК України, думку потерпілого який заперечував проти апеляційної скарги та просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, думку прокурора , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника та обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника з наступних підстав.

Відповідно до ст. 409 КПК України, підствами для скасування або зміни судового рішення апеляційною інстанцією є:
1)неповнота судового розгляду
2)невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження
3)істотне порушення вимог кримінального процесуального закону
4)неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність
5)невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Оцінюючи правильність постановленого рішення суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 з огляду на правильність застосування кримінального закону та дотримання вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає, що висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченому ч.1 ст. 121 КК України та правильність кваліфікації її дій підтверджується зібраними у провадженні, дослідженими під час судового засідання та наведеними у вироку доказами у їх сукупності.
Зокрема, приймаючи рішення про доведеність вини ОСОБА_6 , судом було допитано ряд свідків: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які вказували на наявність у потерпілого ОСОБА_9 значних тілесні ушкодження та якого було госпіталізовано до лікарні, безпосередньо після отримання ним тілесних ушкоджень.
Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги захисника з приводу того, що допитані свідки у судовому засіданні не вказували на винуватість обвинуваченої саме у спричиненні тілесних ушкоджень потерпілому.
Так, у ході досудового розслідування та судового розгляду, свідок ОСОБА_13 вказувала, що її колишній чоловік 05 січня 2014 року знаходився у будинку напроти та прийшов до неї з проханням про допомогу, оскільки отримав численні поранення та вказував, що його хотіли вбити, що не спростовує факт отримання поранень від завданих ударів обвинуваченим саме у вказаному місці, що також не спростовано при апеляційному розгляді .
Покази свідка ОСОБА_14 не можна визнати неправдивими, оскільки доводять поза розумним сумнівом саме факт заподіяння потерпілому поранень за адресою проживання обвинуваченого, що також узгоджується с показами самого обвинуваченого про наявність конфлікту між ним та потерпілим та застосуванням щодо потерпілого ножа.
Вищенаведені свідчення саме вказують на наявність події та застосуванню обвинуваченим предмета, що володіє колюче- ріжучими властивостями та як стверджував обвинувачений у суді першої та апеляційної інстанції - ножа.
Не оспорюючи застосування вказаного предмету, стороною захисту оспорюється межі застосування вказаного предмета.
Виходячи з даної позиції захисту,слід зазначити, що стаття 124 КК встановлює кримінальну відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця. Диспозиція цієї норми містить обов`язкові ознаки складу злочину, які відрізняють його від діянь, відповідальність за які настає за частиною першою статті 121 КК.

Виходячи із законодавчого визначення необхідної оборони у частині першій статті 36 КК, її сутність полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.
Дії по зупиненню суспільно небезпечного посягання вважаються правомірними, якщо вони зумовлені потребою негайного відвернення чи припинення посягання.

Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється як юридичне втілення суспільної небезпечності. В теорії кримінального права загально визнано, що суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, це діяння, що передбачене як злочин однією зі статей Особливої частини КК.

Разом із тим, необхідна оборона не допускається проти правомірних дій інших осіб, навіть якщо ними заподіюється шкода інтересам, що охороняються законом. Правомірність зазначених дій може зумовлюватися реалізацією прав, які належать особі чи надані законом, у тому числі і вчиненням таких дій за наявності обставин, що виключають їх суспільну небезпечність чи протиправність. Зокрема, не допускається необхідна оборона проти дій особи, які вчинюються нею в стані необхідної оборони, крайньої необхідності, при затриманні злочинця, а також при виконанні нею професійних чи службових функцій із дотриманням умов їх правомірності.

Суд у даному провадженні мотивуючи відсутність підстав для застосування положень статті 36 КК, цілком правомірно зазначив у вироку, що в даному випадку не відбувалося такого посягання, яке б викликало у того, хто захищається (чи захищає), невідкладну необхідність у заподіянні тому, хто посягає, шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання, оскільки встановлено, що саме ОСОБА_6 зробив різкий рух в сторону потерпілого, ОСОБА_9 сприйняв це як загрозу та наніс удар головою в обличчя обвинуваченого.

Саме показання обвинуваченого неодноразово змінювалися, оскільки ОСОБА_6 взагалі відкидав нанесення ним тілесних ушкоджень предметом, який володіє колюче- ріжучими властивостями та не видав органам досудового розслідування вказаного предмету, тобто знаряддя злочину та сам знаходився у розшуку, що зазначає як спосіб захисту, тоді як потерпілий послідовно вказував на те, що наніс удар головою,оскільки відчував для себе погрозу зі сторони обвинуваченого та коли обвинувачений наносив удари ножем, намагався покинути місце події, однак обвинувачений його стримував та наносив численні удари ножем, останній удар у ліве стегно.

Вказані показання потерпілого ОСОБА_9 узгоджуються з висновками судово- медичної експертизи № 48е від 11 лютого 2014 року.
Спроба суду викликати судово- медичного експерта для роз`яснення висновку, не може бути розцінена як невідповідність висновку експерта Інструкції щодо призначення та проведення експертиз, оскільки цей виклик було запроваджено для більш детальної перевірки показів обвинуваченого, який почав давати покази с приводу застосування ножа як знаряддя злочину. У зв`язку з неможливістю присутності експерта, суд не маючи сумнівів щодо визнання допустимості та належності доказів, у тому числі висновків судово- медичного експерта, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що обвинувачений завдаючи неодноразові удари предметом, який володіє колюче- ріжучими властивостями,достеменно усвідомлював суспільне небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої поведінки буде спричинено шкоду здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизував точні межі у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди.
В даному випадку обвинувачений повинен нести відповідальність за той результат ( шкоду), який фактично було заподіяно,- умисне заподіяння тяжких ушкоджень та з такими висновками суду погоджується колегія суддів.

Доводи сторони захисту про необхідність врахування особи потерпілого та обвинуваченого при вирішенні питання наявності нападу зі сторони потерпілого та його алкогольне сп`яніння, не можна визнати спроможними, оскільки спричинення тяжких тілесних ушкоджень особі, яка знаходиться у стані алкогольного сп`яніння не виключає відповідальності особи за скоєне, тим більш враховуючи, що ОСОБА_6 кадровий офіцер, підполковник запасу та обізнаний щодо властивостей ножа та при його застосуванні відносно людини-заподіяння тяжких наслідків.
Крім того, слід зазначити, що судом першої інстанції було допитано співробітника поліції- ОСОБА_15 , який саме за викликом 05 січня 2014 року , тобто в день скоєння злочину відносно ОСОБА_9 ,мав розмову з сім`єю ОСОБА_6 . При цьому дочка обвинуваченого заявила про її побиття батьком - ОСОБА_6 , тоді як ОСОБА_6 записав заяву про його побиття дружиною, що спростовує доводи захисту про позитивну характеристику обвинуваченого у побуті.
Вказаного свідка ОСОБА_15 також було викликано 05 січня 2014 року з приводу спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень на сходовому майданчику першого поверху будинку АДРЕСА_2 . У ході пояснень ОСОБА_6 з приводу конфлікту, обвинувачений вказав місце де виник конфлікт з невідомим чоловіком, де пізніше згідно до протоколу огляду місця події від 06 січня 2014 року виявлені каплі бурого кольору,що відповідно до висновку судово- імунологічної експертизи № 18 від 10 січня 2014 року є кров`ю потерпілого ОСОБА_9 та поза розумним сумнівом доказує місце спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому саме обвинуваченим.
З метою перевірки і уточнення відомостей про скоєння злочину, органом досудового розслідування було проведено слідчий експеримент з потерпілим, де ОСОБА_9 10.02. 2014 року вказав про спосіб та обставини спричинення ОСОБА_6 йому тілесний ушкоджень ножем та дані обставини були предметом дослідження судово- медичного експерта, який дійшов висновку, що локалізація та характер тілесних ушкоджень потерпілого не суперечать механізму їх утворення, а саме нанесення ударів ножем в область грудної клітини, живота, лівого плеча та стегна ( а.п. 212-222 т.3). Також було враховано покази потерпілого стосовно його удару головою в обличчя обвинуваченого, тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав вказані докази допустимими, належними та дійшов до обґрунтованого висновку про наявність винуватості обвинуваченого у скоєному злочині. Дані докази які не тільки не суперечать, а навпаки узгоджуються з висновками судово- медичного експерта ( а.п. 188-190 т.3).
Колегія суддів не погоджується з доводами сторони захисту про невідповідність закону слідчої дії впізнання, оскільки вказані слідча дія була проведена у відповідності до вимог ч.5,6 ст. 228 КПК та ст. 231 КПК України у присутності понятих ( а.п. 117-118 т.3), тому судом першої інстанції вказаний доказ було обґрунтовано визнано дотичним.
Сторона захисту в апеляційних скаргах не заперечуючи наявність ножа та його застосування обвинуваченим, вказує на те, що не встановлено місце знаходження знаряддя злочину, що на їх думку є неповнотою досудового розслідування та судового розгляду.
Колегія суддів вважає вказані доводи неспроможними та такими, які суперечать один одному, оскільки саме обвинуваченим було скрито інформацію про місце знаходження ножа, що виключало його дослідження та визнання речовим доказом по справі, тому обвинувачення не визначає ножа, знаряддя злочину та вказує на застосування предмету, який володіє колюче- ріжучими властивостями.
Враховуючи вказане та приписи до ст. 93 КПК про те,що сторона захисту може впливати на формування доказової бази кримінального провадження шляхом збирання доказів, але на надала можливість суду встановити місце знаряддя злочину з метою встановлення істини по справі, колегія суддів не може вважати дану обставину неповнотою досудового розслідування та судового розгляду.
Таким чином ,суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що саме обвинувачений чекав на першому поверсі свого під`їзду потерпілого, який спускався сходами вказаного під`їзду та першим зробив різкий рух в сторону потерпілого, з яким вже раптово виникла сварка та саме потерпілий відповів ударом головою на різкий рух в сторону потерпілого, бо боявся нападу зі сторони обвинуваченого. У вказаній конфліктній ситуації не вбачається нападу зі сторони потерпілого від якого була необхідність захищатися обвинуваченому, застосовуючи ніж, тобто дії обвинуваченого судом правильно кваліфіковані за ч.1 ст. 121 КК України, тому апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають задоволенню, враховуючи позицію обвинуваченого в апеляційній інстанції щодо підтримання позиції захисника про перекваліфікацію його дій на ст. 124 КК України.
Міра покарання призначена судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 65 КК України.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування вироку суду, апеляційною інстанцією не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів -,

П о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2017 року, стосовно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді Апеляційного суду :
------------------- ------------------- -------------------- ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4