АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/911/17 Справа № 203/3583/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002299, за апеляційною скаргою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_9 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2017 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лубянка Синельниківського району Дніпропетровської області, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі, в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки і 6 місяців. Вирішені питання про: початок строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення до строку відбування покарання; речові докази; запобіжний захід.

ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку, 20.07.2016 року близько 17.30 год., перебуваючи біля будинку № 2 по вул. Курчатова у м. Дніпро, діючи повторно, реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, підійшов до потерпілого ОСОБА_10 та, будучи обізнаним, що останній спостерігає за його діями, з правого карману куртки потерпілого, який знаходься на рукаві, шляхом ривку, викрав грошові кошти на загальну суму 1.280 грн., витягнувши їх із зазначеного карману, та зник з місця скоєння злочину, викраденими коштами розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1280 грн.
Дії обвинуваченого були кваліфіковані судом в оскаржуваному вироку за ч. 2 ст. 186 КК України за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор зазначає, що суд, приймаючи рішення про призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, не повною мірою врахував вимоги закону, не вмотивував своє рішення у цій частині, не навів обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для застосування положень ст. 69 КК України.

Вказує, що судом в мотивувальній частині вироку не зазначено обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а лише наведені обставини, які, на думку суду, впливають на пом`якшення покарання.

Судом було визнано часткове відшкодування шкоди, як обставину, що пом`якшує покарання, але незважаючи на те, що дана обставина не зазначена в ч. 1 ст.66 КК України, не вмотивовано у вироку, чому саме вона визнається судом обставиною, що пом`якшує покарання.

Не було враховано судом і те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, у тому числі за корисливі злочини, вчинив нове кримінальне правопорушення, маючи не зняті і не погашені судимості, що свідчить про відсутність в нього наміру стати на шлях виправлення та перевиховання, і вказує на стійкість криміногенного характеру його особи. Тяжкість вчиненого злочину судом було формально зазначено у вироку, втім фактично не враховано.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити свій вирок; засудженого та його захисника, які просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, в задоволенні апеляції прокурора відмовити; дослідивши доводи апеляційної скарги і зіставивши їх з матеріалами, що знаходяться у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, висновки суду про винність ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому згідно ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються.

Що стосується призначення ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання із застосуванням ст. 69 КК України, то, на думку колегії суддів, при цьому не були виконані вимоги як даної норми закону про кримінальну відповідальність, так і ст. 65 КК України, яка передбачає, що суд, з урахуванням тяжкості скоєного та особи засудженого, призначає покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення і попередження вчинення нових злочинів.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Суд першої інстанції, признаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, послався на наявність пом`якшуючих обставин, таких, як повне визнання вини, щире каяття у вчиненому злочині, часткове відшкодування шкоди потерпілому.

Одночасно суд першої інстанції у вироку зазначив, що ОСОБА_7 скоїв злочин, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких, раніше судимий, характеризується посередньо, втім ці обставини при призначенні покарання обвинуваченому не врахував достатньою мірою. Не було взято судом до уваги і те, що обвинувачений раніше був неодноразово засуджений до покарання у виді позбавлення волі за вчинення злочинних корисливих посягань на чуже майно, в тому числі з застосуванням ст. 70 КК України, втім належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та вчинив новий злочин за наявності в нього не знятих та не погашених судимостей, що свідчить про антисоціальну спрямованість його особи та стійкість його протиправної поведінки.

На думку колегії суддів, наведені обставини у сукупності свідчать про відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК України при призначенні покарання цьому обвинуваченому.

У зв`язку із викладеним та у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 409, ст. 414 КПК України колегія суддів, погоджуючись з доводами апеляційної скарги прокурора, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного судом покарання у зв`язку з його невідповідністю ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, і вважає за необхідне на підставі п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України ухвалити у цій частині свій вирок.

Вирішуючи питання про призначення нового покарання засудженому ОСОБА_7 , колегія суддів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що є тяжким злочином, відсутності обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, обставин, що пом`якшують його покарання, якими є повне визнання вини, щире каяття, часткове відшкодування шкоди потерпілому, - вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання без застосування положень ст. 69 КК України відповідно до нижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, - позбавлення волі на строк чотири роки, - втім з реальним його відбуванням. На думку колегії суддів, таке покарання є законним, справедливим, достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових злочинів.

Оскільки судом першої інстанції питання про зарахування часу попереднього ув`язнення обвинуваченого до строку відбування покарання було враховане лише за період до дня ухвалення вироку суду, колегія суддів вважає за необхідне вирішити його за правилами ч. 5 ст. 72 КК України за наступний період, до дня набрання вироком законної сили включно.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити.
Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2017 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України - скасувати в частині призначення покарання.
Призначити ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
В решті вирок суду - залишити без змін.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення, а саме строк перебування його під вартою з 03.03.2017 року по 16.05.2017 року включно, у строк відбування покарання, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії вироку безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Копії вироку після проголошення негайно вручити засудженому та прокурору.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4