Справа № 159/4543/15-к
Провадження № 1-кп/169/3/16
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 липня 2016 року смт Турійськ

Турійський районний суд Волинської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю

секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представників потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_13 ,

обвинуваченого ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_14 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ковелі Волинської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працює головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області, неодружений, має вищу освіту, є громадянином України, несудимий,

у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 статті 367, частиною 2 статті 382 КК України,

В С Т А Н О В И В:
Органами досудового розслідування ОСОБА_14 обвинувачується в тому, що з 30 липня 2007 року перебуває на посаді головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області (далі ВДВС Ковельського МРУЮ) та є службовою особою, оскільки відповідно до посадової інструкції наділений організаційно-розпорядчими функціями, а саме:

пункт 2.2 головний державний виконавець здійснює примусове виконання рішень судів, інших органів; необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом; розгляд заяв та клопотань сторін та інших учасників виконавчого провадження;

пункт 2.3 головний державний виконавець уповноважений одержувати необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки, іншу інформацію; проводити перевірку виконання рішень юридичними особами всіх форм власності, а також громадянами, які провадять підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, що є боржниками за виконавчими документами; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати майно на зберігання та реалізацію його в порядку, встановленому законодавством; на виконання рішення суду про стягнення коштів або накладення арешту в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», накладати арешт на грошові кошти та інші цінності боржника, в тому числі кошти, які знаходяться на рахунках та вкладах в установах банків, інших кредитних установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; використовувати за згодою власника приміщення, в тому числі, що є в комунальній власності, для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспорт стягувача або боржника для перевезення майна; викликати громадян, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а у разі неявки боржника без поважних причин, виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; накладати стягнення у вигляді штрафу на громадян і посадових осіб у випадках, передбачених законом; витребовувати від матеріально відповідальних осіб і службових осіб боржників юридичних осіб або від боржників фізичних осіб відомості та пояснення по фактах невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи інших порушень вимог законодавства про виконавче провадження;

пункт 3.1 головний державний виконавець має право представляти інтереси відділу в інших органах з питань, що належать до його компетенції; одержувати в установленому порядку від державних органів, підприємств, установ і організацій, посадових осіб дані, інші документи та матеріали, необхідні для виконання своїх завдань та функцій.

Так, головний державний виконавець ОСОБА_14 03 та 11 серпня 2011 року на підставі заяв представників стягувачів виніс постанови про відкриття виконавчих проваджень: № 27972932 щодо виконання наказу господарського суду Волинської області від 18 липня 2011 року (№ 01/5004/222/11-1) про стягнення з Колективного підприємства «Ковельбуд» (далі КП «Ковельбуд») на користь Управління житлового будівництва Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (далі УЖБ ДСФУ) 85338 гривень; № 28129672 щодо виконання виконавчого листа Волинського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2011 року (№ 2а-3317/10/1370) про стягнення з КП «Ковельбуд» на користь Управління Пенсійного фонду України в м. Ковелі та Ковельському районі Волинської області (далі УПФУ) 43249,29 гривень.

Вказані провадження постановою головного державного виконавця ОСОБА_14 від 22 серпня 2011 року об`єднано у зведене виконавче провадження № 28906058.

15 серпня 2011 року головний державний виконавець ОСОБА_14 через несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків, будучи обізнаним із положеннями статтей 52, 66 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон), з участю представника боржника директора КП «Ковельбуд» ОСОБА_10 , суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання у виконавчому провадженні з примусового виконання ОСОБА_15 провів опис майна боржника: екскаватора марки «ЕО-2621» (на базі трактора ЮМЗ-6 КЛ), 1987 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , заводський номер НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 ; бульдозера марки «ДЗ-110», 1989 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_4 , заводський номер НОМЕР_5 , номер двигуна НОМЕР_6 ; стрілкового самохідного повноповоротного крану марки «КС-4361А» на пневмоколісному ходу, 1983 року випуску, заводський номер НОМЕР_7 , що перебували у технічно справному стані; трансформаторів ТМ-100/10-68 № 44557, ТУ 16-672-089-85 № 1175789, що знаходилися у несправному стані, та наклав на них арешт.

Такими діями головний державний виконавець ОСОБА_14 порушив вимоги

частини 1 статті 52 Закону, відповідно до якої стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах;

частини 4 статті 52 Закону на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт;

частини 5 статті 52 Закону у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника;

частини 1, пункту 1 частини 2 статті 66 Закону у разі відсутності у боржника юридичної особи, коштів у обсязі, достатньому для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника юридичної особи. У разі якщо на зазначене майно накладається арешт, воно реалізується почергово. При цьому у першу чергу заборонено арештовувати та реалізовувати майно, призначене для використання у виробництві.

Продовжуючи свої протиправні дії головний державний виконавець ОСОБА_14 , нехтуючи положеннями статті 65 Закону, що регулює особливості звернення стягнення на кошти боржника юридичної особи, та наявністю з 15 серпня 2011 року відомостей про рахунки боржника КП «Ковельбуд» в банківських установах, не звернув стягнення на кошти боржника, а продовжив процедуру звернення стягнення на майно.

Так, 16 серпня 2011 року ОСОБА_14 виніс постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні та оцінки арештованого майна, 16 вересня 2011 року повідомив представника боржника директора КП «Ковельбуд» ОСОБА_10 про вартість описаного й арештованого рухомого майна, 01 листопада 2011 року у зв`язку з тим, що аукціон не відбувся, провів уцінку зазначеного майна, яке було передане ПП «НИВА В.Ш.» на реалізацію відповідно до договору № 0311160 від 11 жовтня 2011 року, і лише 18 листопада 2011 року виніс постанову про арешт коштів боржника КП «Ковельбуд» на рахунках банківських установ, про які йому було відомо ще 15 серпня 2011 року.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_14 своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них 21 листопада 2011 року уцінене вищевказане рухоме майно боржника, що перебувало у технічно справному стані та використовувалося останнім у господарській діяльності, було реалізовано на аукціоні, чим заподіяно КП «Ковельбуд» істотної шкоди на загальну суму 205418 гривень 36 копійок у зв`язку з незаконною реалізацією майна та позбавлено можливості здійснювати основний вид господарської діяльності будівельні роботи, отримувати прибуток.

Крім того, головний державний виконавець ОСОБА_14 , будучи наділеним організаційно-розпорядчими функціями, в порушення вимог посадової інструкції та частин 1, 2 статті 11 Закону, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, у виконавчому провадженні № 38154609 не вжив передбачених Законом заходів примусового виконання рішень, що спричинило тяжкі наслідки.

Так, за заявою ОСОБА_16 від 24 травня 2013 року головний державний виконавець ОСОБА_14 виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №38154609 на підставі виконавчого листа Ковельського міськрайонного суду Волинської області, виданого 23 травня 2013 року у справі № 0306/5205/2012, про стягнення з ОСОБА_17 на користь ОСОБА_16 боргу в сумі 251784 гривні.

Вказане виконавче провадження постановою від 26 червня 2013 року приєднано до зведеного виконавчого провадження № 43151619 про стягнення коштів з боржника ОСОБА_17 , у складі якого перебували провадження про стягнення з останнього коштів в користь Управління Пенсійного фонду України в місті Ковелі та Ковельському районі в розмірі 14102 гривні 74 копійки, держави 2517 гривень 84 копійки, ПАТ КБ «ПриватБанк» - 10723 гривні 23 копійки, ВАТ КБ «Надра» - 280312 гривень 91 копійка.

Того ж дня належні боржнику транспортні засоби оголошено в розшук і 14 листопада 2013 року у м. Красноперекопськ Автономної Республіки Крим затримано автомобіль марки «DAIMLER BENZ 1843 LS», 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_8 , та причеп марки «SOMMER SG100», 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_9 .

Відповідно до інформації з витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 18 листопада 2013 року, що є у матеріалах зведеного виконавчого провадження № 43151619, головний державний виконавець ОСОБА_14 був обізнаний про те, що зазначені вище транспортні засоби на підставі договору застави від 15 березня 2007 року перебувають у заставі ТзОВ КБ «Західінкомбанк» (далі Заставодержатель).

Достовірно знаючи, що Заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, головний державний виконавець ОСОБА_14 19 листопада 2013 року звернувся до останнього із запитом про надання інформації щодо розміру заборгованості ОСОБА_17 , не роз`яснивши, при цьому, відповідно до своїх службових обов`язків Заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту з заставленого майна, чим позбавив банківську установу можливості взяти участь у вирішенні питання подальшої участі транспортних засобів у межах виконавчого провадження № 38154609, що знаходиться у складі зведеного виконавчого провадження № 43151619, та порушив вимоги частини 4 статті 54 Закону.

Продовжуючи свої протиправні дії, що полягали у безвідповідальному ставленні до службових обов`язків, головний державний виконавець ОСОБА_14 19 листопада 2013 року виніс постанову про доручення відділу ДВС Красноперекопського міськрайонного управління юстиції Автономної Республіки Крим провести виконавчі дії щодо затриманих транспортних засобів боржника ОСОБА_17 , а саме: опис автомобіля і причепа та передачу їх на відповідальне зберігання ОСОБА_18 , однак всупереч положенням частини 7 статті 57 Закону не визначив у постанові порядок здійснення подальших дій зберігача з арештованим майном.

Крім того, в порушення вимог частини 3 статті 59 Закону головний державний виконавець ОСОБА_14 не уклав угоди зі зберігачем, який не є боржником чи членом його сім`ї.

У подальшому відповідно до акта опису й арешту майна від 21 листопада 2013 року затримані транспортні засоби були передані на відповідальне зберігання ОСОБА_18 , однак, всупереч вимогам пункту 4.2.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року (далі Інструкція), головний державний виконавець ОСОБА_14 не вручив копію акту боржнику ОСОБА_17 .

Внаслідок неналежного виконання службових обов`язків головний державний виконавець ОСОБА_14 , не визначивши ОСОБА_18 дати прибуття до ВДВС Ковельського МРУЮ після передачі останньому затриманих транспортних засобів, у період часу з 21 листопада 2013 року по 12 січня 2015 року був позбавлений можливості провести їхнє вилучення й оцінку та забезпечити проведення подальшої реалізації відповідно до вимог Закону, не повідомивши про необхідність проведення вказаних дій зберігача ОСОБА_18 .

Крім того, головний державний виконавець ОСОБА_14 після отримання ОСОБА_18 арештованих транспортних засобів на відповідальне зберігання не звертався до зберігача з метою їх вилучення, оцінки та подальшої реалізації, жодних заходів для встановлення місця знаходження транспортних засобів у вказаний період часу не вживав, хоча мав реальну можливість відповідно до статті 58 Закону оцінити їх і у разі встановлення згідно з абзацу 3 частини 3 статті 54 Закону перевищення вартості предмета застави розміру заборгованості боржника перед Заставодержателем звернути стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Після виявлення боржником ОСОБА_17 належних йому автомобіля і причепа в с. Мельниця Ковельського району та повідомлення про це головного державного виконавця ОСОБА_14 , останній внаслідок неналежного виконання службових обов`язків через несумлінне ставлення до них та порушення вимог Закону лише 12 січня 2015 року склав акт опису й арешту майна, яким автомобіль марки «DAIMLER BENZ 1843 LS», 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_8 , та причеп марки «SOMMER SG100», 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_9 , що знаходилися біля подвір`я ОСОБА_18 у зазначеному вище населеному пункті, без документів на транспортні засоби, ключів замка запалювання, тобто технічної можливості забезпечення зберігання транспортних засобів, передав на відповідальне зберігання боржнику ОСОБА_17 .

Такими діями головний державний виконавець ОСОБА_14 порушив вимоги пункту 4.2.6 Інструкції, відповідно до якого «у разі необхідності після передачі майна на зберігання за постановою державного виконавця таке майно може бути передано на зберігання іншому зберігачу. У постанові зазначаються причина передачі майна іншому зберігачу, прізвище, ім`я та по батькові зберігача, який здійснював зберігання майна, та прізвище, ім`я та по батькові нового зберігача. Постанова підписується державним виконавцем. У постанові робиться попередження новому зберігачеві майна про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт. Копія постанови вручається новому зберігачу, до якої додається копія акта опису та арешту майна.», а також пункту 4.2.8 Інструкції, згідно з яким факт передачі майна може засвідчуватися актом державного виконавця або актом приймання-передавання майна.

Також головний державний виконавець ОСОБА_14 через несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків не взяв до уваги той факт, що на прохання боржника ОСОБА_17 транспортні засоби вже передавалися на зберігання ОСОБА_18 , після чого зникли більше як на рік часу.

У ніч з 12 на 13 січня 2015 року в с. Мельниця Ковельського району невстановлена досудовим розслідуванням особа незаконно заволоділа вказаними транспортними засобами.

Такі порушення головним державним виконавцем ОСОБА_14 вимог нормативно-правових актів через несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків у своїй сукупності свідчать про неналежне їх виконання, що заподіяло охоронюваним законом правам та інтересам ПАТ «Західінкомбанк» та стягувачів у виконавчих провадженнях, у яких боржником є ОСОБА_17 , тяжкої шкоди на загальну суму 228520 гривень, унеможливили проведення реалізації арештованого майна для виконання договору застави від 15 березня 2007 року і вимог, встановленими судовими рішеннями, призвели до підриву авторитету та престижу органів державної влади в особі Державної виконавчої служби.

Вказані два епізоди органами досудового розслідування кваліфіковано як дії, що полягали у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян, а також окремих юридичних осіб, тобто службова недбалість злочин, передбачений частиною 2 статті 367 КК України.

Крім цього, органами досудового розслідування головний державний виконавець ОСОБА_14 обвинувачується в тому, що, будучи службовою особою, умисно не виконав вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 19 січня 2012 року у кримінальній справі № 40-079-10 в частині звернення до виконання накладеного арешту на майно ОСОБА_19 для забезпечення цивільного позову ОСОБА_20 про відшкодування майнової шкоди в розмірі 104666,38 гривень, моральної шкоди 12000 гривень та ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди 5000 гривень.

Так, 25 квітня 2013 року головний державний виконавець ОСОБА_14 на підставі заяв ОСОБА_9 та ОСОБА_20 від 22 квітня 2013 року, виконавчих листів у справі № 1/0301/143/11, виданих 15 квітня 2013 року, виніс постанови про відкриття виконавчих проваджень:

№ 37792212 про стягнення з ОСОБА_19 в користь ОСОБА_20 104666,38 гривень майнової шкоди і 12000 гривень моральної шкоди;

№ 37791406 про звернення накладеного арешту на майно ОСОБА_19 в забезпечення цивільного позову ОСОБА_20 на відшкодування майнової шкоди в розмірі 104666,38 гривень, моральної шкоди 12000 гривень, а також на відшкодування ОСОБА_9 5000 гривень моральної шкоди;

№ 37792248 про стягнення з ОСОБА_19 на користь ОСОБА_9 5000 гривень моральної шкоди;

№ 37792174 про звернення накладеного арешту на майно ОСОБА_19 в забезпечення цивільного позову ОСОБА_20 на відшкодування майнової шкоди в розмірі 104666,38 гривень, моральної шкоди 12000 гривень, а також на відшкодування ОСОБА_9 5000 гривень моральної шкоди.

Вказані виконавчі провадження 06 травня 2013 року приєднані до зведеного виконавчого провадження № 24026830 про стягнення коштів з ОСОБА_19 .

Після цього, головний державний виконавець ОСОБА_14 всупереч вимогам посадової інструкції, частин 1, 2 статті 11 Закону, відповідно до яких державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом, а також в порушення пункту 9 частини 3 статті 129 Конституції України про обов`язковість рішень суду, будучи обізнаним про те, що під час досудового слідства у відповідній кримінальній справі у 2011 році арештовано два деревообробні агрегати у с. Осьмиговичі Турійського району (стрічкова пилорама та оциліндровочний (окаточний) станок) та речі і предмети побуту за місцем проживання ОСОБА_19 у АДРЕСА_2 , холодильник «Грам», телевізор «Панасонік», комп`ютерне обладнання монітор, системний блок, принтер, сканер), умисно повністю проігнорував вирок Володимир-Волинського суду Волинської області від 19 січня 2012 року у справі № 40-079-10 та відповідні виконавчі листи.

Так, у період часу з 05 травня 2013 року по 22 грудня 2014 року, тобто понад півтора року, головний державний виконавець ОСОБА_14 умисно не проводив жодних виконавчих дій, передбачених главою 4 Закону та розділом IV Інструкції, які регулюють загальний порядок звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до частини 2 статті 30 Закону державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а згідно з пунктом 4 частини 1 статті 38 Закону державний виконавець має право зупинити виконавче провадження у разі оголошення розшуку транспортних засобів боржника.

Таким чином, вуалюючи свої умисні протиправні дії, головний державний виконавець ОСОБА_14 06 травня 2013 року, скориставшись наданим йому Законом правом, всупереч інтересам стягувачів ОСОБА_20 і ОСОБА_9 виніс постанови про зупинення вищевказаних виконавчих проваджень у зв`язку з розшуком транспортних засобів боржника ОСОБА_19 .

При цьому головний державний виконавець ОСОБА_14 , володіючи інформацією про наявність у боржника ОСОБА_19 арештованого у ході досудового слідства майна за місцем проживання останнього у АДРЕСА_2 та в с. Осьмиговичі Турійського району, жодних заходів щодо перевірки та подальшої реалізації майна не здійснив, чим умисно не виконав вирок Володимир-Волинського суду Волинської області від 19 січня 2012 року у справі № 40-079-10 в частині звернення накладеного арешту на майно ОСОБА_19 для забезпечення цивільного позову ОСОБА_20 про відшкодування майнової шкоди в розмірі 104666,38 гривень, моральної шкоди 12000 гривень, та ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди 5000 гривень.

Вказане кваліфіковано органами досудового розслідування як умисні дії, що полягали у невиконанні службовою особою вироку, що набрав законної сили, - злочин, передбачений частиною 2 статті 382 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_14 винуватим себе в пред`явленому обвинуваченні та вчиненні інкримінованих йому органами досудового розслідування злочинів, а також цивільний позов не визнав повністю.

По першому епізоду за частиною 2 статті 367 КК України показав, що у виконавчій службі працює з 2004 року. У серпні 2011 року надійшло два виконавчих листи, боржником у яких було КП «Ковельбуд», провадження відкрив за заявами стягувачів УЖБ ДФСУ та УПФУ 03 та 11 серпня 2011 року відповідно, які в подальшому були об`єднані у зведене виконавче провадження. Одночасно 03 серпня 2011 року він наклав арешт на все майно боржника. 12 серпня 2011 року директор КП «Ковельбуд» подав письмовий лист на ім`я начальника з проханням звернути стягнення на кран, бульдозер, екскаватор та два трансформатори у зв`язку з відсутністю у підприємства коштів на рахунках. Про те, що ці засоби використовуються у господарській діяльності чи на виробництві у листі не вказувалося. Начальник відділу ДВС на листі написав резолюцію «для відома та виконання», що ним і було зроблено в подальшому.

Звертаючись із заявою про відкриття виконавчого провадження УПФУ повідомило відомий йому рахунок боржника у «Райфайзен банк Аваль», на який він наклав арешт. Крім того ним було зроблено запит щодо наявності рахунків боржника в інших банківських установах. З податкової інспекції 15 серпня 2011 року надійшла відповідь по декількох запитах державних виконавців, однак в ній було вказано індекс "19", а не "9", яким він користується, у зв`язку з чим канцелярія йому не передала відповідь податкової і про її наявність йому стало відомо у листопаді 2011 року, після чого він виніс постанову про накладення арешту на кошти по всіх вказаних у ній рахунках КП «Ковельбуд». Враховуючи, що боржник скористався своїм правом на визначення майна, на яке слід звернути стягнення в першу чергу, і вказав про відсутність коштів, то повторний запит до податкової інспекції не здійснював. Підстав сумніватися у наданій боржником інформації у нього не було, тому він вважав, що діє з урахуванням його інтересів і побажань.

15 серпня 2011 року в присутності директора підприємства і понятих було складено акт опису та арешту майна відповідно до зазначеного у листі переліку, будь-яких зауважень не поступало. ОСОБА_10 було роз`яснено право на оскарження дій виконавця, однак жодних скарг не було. Зі слів останнього транспортні засоби перебували у робочому стані. Документи на об`єкти оцінки того ж дня надав директор. На трансформатори документація була відсутня. Перевірку комплектності і технічного стану об`єктів оцінки не проводив, оскільки це не входить до його компетенції. Постановою було залучено суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_15 , яка й провела оцінку. Про вартість оцінки ОСОБА_10 було повідомлено 16 вересня 2011 року ним особисто під розписку, зауважень чи заперечень щодо її розміру останній не подавав. Лише після винесення постанови від 18 листопада 2011 року про накладення арешту на кошти та блокування рахунків підприємства, ОСОБА_10 почав цікавитися реалізацією арештованого майна та заперечувати проти цього.

Із заявами про розстрочення чи відстрочення виконання судових рішень боржник у встановленому законом порядку не звертався. Кошти від реалізації майна в першу чергу було скеровано на погашення заборгованості перед УПФУ, а решту УЖБ ДФСУ, винесено постанови про закінчення виконавчого провадження.

По другому епізоду за частиною 2 статті 367 КК України обвинувачений ОСОБА_14 показав, що за заявою ОСОБА_16 27 травня 2013 року відкрив виконавче провадження на підставі виконавчого листа Ковельського міськрайонного суду Волинської області про стягнення з ОСОБА_17 на користь ОСОБА_16 боргу в сумі 251784 гривні.

Крім цього, було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, надано строк для добровільного виконання, здійснено запити щодо наявності у боржника майна та рахунків, накладено арешт на кошти боржника, тобто вчинено всі необхідні для виконання судового рішення дії.

Вказане виконавче провадження постановою від 26 червня 2013 року приєднано до зведеного виконавчого провадження про стягнення коштів з боржника ОСОБА_17 , у складі якого перебували провадження про стягнення з останнього коштів в користь Управління Пенсійного фонду України в місті Ковелі та Ковельському районі, ПАТ КБ «ПриватБанк», ВАТ КБ «Надра».

У листопаді 2013 року в Криму було затримано належні боржнику автомобіль марки «DAIMLER BENZ 1843 LS» та причеп марки «SOMMER SG100», якими користувався ОСОБА_18 . Останнього було призначено зберігачем на підставі заяви боржника ОСОБА_17 .

Вчинені у подальшому дії щодо затриманого рухомого майна, яке на підставі договору застави перебувало у заставі ПАТ «Західінкомбанк», вважає такими, що відповідають вимогам Закону, оскільки заставодержатель не був стягувачем у виконавчому провадженні, що, в свою чергу, унеможливлювало здійснення звернення стягнення на таке майно.

Про затримання арештованого заставленого майна він банк повідомляв, однак останній не виявив бажання на звернення до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту.

У січні 2015 року за місцем проживання ОСОБА_18 в присутності ОСОБА_17 склав акт опису й арешту зазначених транспортних засобів та передав їх на відповідальне зберігання боржнику ОСОБА_17 . Таку дію вчинив з метою збереження майна та зміни зберігача. Ні ключів, ні документів на автомобіль ОСОБА_18 . ОСОБА_17 не передав у зв`язку з їх відсутністю.

Також вказував, що жодної шкоди в даному випадку потерпілим не заподіяно, а обов`язок щодо зберігання чи контролю за зберіганням майна до кола його службових обов`язків не входить.

По обвинуваченню за частиною 2 статті 382 КК України обвинувачений ОСОБА_14 показав суду, що 25 квітня 2013 року на підставі заяв ОСОБА_9 та ОСОБА_20 від 22 квітня 2013 року він виніс постанови про відкриття виконавчих проваджень щодо виконання вироку Володимир-Волинського міського суду від 19 січня 2012 року в частині звернення стягнення на арештоване майно ОСОБА_19 для забезпечення цивільних позовів ОСОБА_20 та ОСОБА_9

06 травня 2013 року всі виконавчі провадження він постановою приєднав до зведеного виконавчого провадження про стягнення коштів з ОСОБА_19 та зупинив їх до розшуку належних боржнику транспортних засобів.

Вказував, що порушив визначені статтею 30 Закону строки здійснення виконавчих дій та у зв`язку з надмірним навантаженням не встиг своєчасно вчинити всі дії на виконання вироку суду, зокрема, описати арештоване майно та призначити суб`єкта оціночної діяльності для проведення оцінки. Крім цього, у серпні 2013 року перебував у відпустці, а з вересня 2013 року, коли вийшов на роботу з відпустки, здійснення реалізації арештованого майна було неможливим у зв`язку з відсутністю торгівельних організацій та запровадженням експерименту по проведенню електронних торгів.

У той же час по всіх відділах ДВС була вказівка не передавати майно на реалізацію.

Провести опис і арешт майна за місцем проживання ОСОБА_19 не вдалося, оскільки він постійно був відсутній, а його дружина відмовлялася підписувати документи. Працівників міліції не залучав.

Арештоване майно реально почали передавати на реалізацію приблизно у грудні 2014 року і саме тоді він вчинив всі необхідні для цього дії.

Жодного умислу на невиконання вироку не мав, але підстав для закінчення провадження чи повернення стягувачам виконавчих листів не було. Будь-якої зацікавленості у цьому також не мав, з потерпілим ОСОБА_9 в неприязних стосунках не перебуває, брав участь у засіданнях під його головуванням, жодних конфліктів у них не було. З іншим потерпілим взагалі не знайомий.

За результатами перевірки виконавчого провадження по боржнику ОСОБА_19 його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану.

Вказував, що в його діях немає складу інкримінованих злочинів, у задоволенні цивільного позову просив відмовити.

Заслухавши сторін та учасників судового провадження, повно, всесторонньо, об`єктивно аналізуючи зібрані та досліджені в ході судового розгляду докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що пред`явлене ОСОБА_14 обвинувачення не доведене з таких підстав.

Відповідно до вимог частини 1 статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта (частина 1 статті 337 КПК України).

Частиною 2 статті 367 КК України передбачено кримінальну відповідальність за службову недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб.

Сторона обвинувачення як на докази, що підтверджують винуватість ОСОБА_14 по першому епізоду за частиною 2 статті 367 КК України покликалася на такі документи та показання:

- статут КП «Ковельбуд»;

- довідку ТОВ «Ковальсько-пресове підприємство» про вартість металобрухту від 05 грудня 2012 року;

- висновки судової автотоварознавчої експертизи № 110, № 111, № 112 від 18 липня 2014 року;

- висновок експерта про товарознавчу експертизу № 100 від 15 серпня 2015 року;

- виписку про рух коштів по рахунку 311;

- постанову про арешт всього майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

- акт уцінки (переоцінки) майна від 01 листопада 2011 року;

- акти приймання виконаних підрядних робіт №№ 1, 2, 3;

- документи, що підтверджують проходження реалізованими транспортними засобами технічного огляду;

- показання свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , представника потерпілого ОСОБА_10 .

Так, допитаний у судовому засіданні представник потерпілого ОСОБА_10 , який є директором КП «Ковельбуд», показав, що на підставі наказу господарського суду з підприємства на користь Управління житлового будівництва Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» стягнуто 85338 гривень. Постановою державного виконавця від 03 серпня 2011 року відкрито виконавче провадження. Відповідно до постанови Волинського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2011 року з КП «Ковельбуд» на користь УПФУ стягнуто 43249,29 гривень. Постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного судового рішення обвинуваченим винесено 11 серпня 2011 року.

Після цього він звернувся до начальника ВДВС Ковельського МРУЮ ОСОБА_24 з проханням відстрочити виконання рішень у зв`язку з відсутністю у підприємства коштів, на що ОСОБА_24 погодився за умови проведення опису і арешту майна підприємства для того, щоб відзвітуватися в облдержадміністрації про хід здійснення виконавчих проваджень. На виконання такої домовленості він на наступний день привіз ОСОБА_24 письмовий лист з проханням звернути стягнення на спецтехніку і трансформатори, вид та кількість якої визначив сам. Чому саме такі засоби пояснити не зміг. Цей лист, на його думку, носив формальний характер, оскільки і ОСОБА_24 , і ОСОБА_14 обіцяли йому, що будь-яких реальних дій по реалізації майна здійснюватися не буде.

Із заявами про розстрочення чи відстрочення виконання судових рішень у встановленому законом порядку до суду не звертався.

Пізніше на банківських рахунках підприємства з`явилися кошти в розмірі понад два мільйони гривень, яких було достатньо для погашення існуючої заборгованості.

Вказував, що незважаючи на наявність коштів, державний виконавець ОСОБА_14 , з 15 серпня 2011 року розпочав звернення стягнення на рухоме майно кран, бульдозер та екскаватор, яке перебувало у справному стані та використовувалося підприємством для будівництва й отримання прибутку. На запит ОСОБА_14 було надано перелік належних підприємству основних засобів, серед яких був і легковий транспорт, однак описано було виключно зазначене в листі майно. Копію акту опису й арешту майна отримав і не оскаржував. Також зазначав, що згоду на опис вказаного майна він давав в межах виконавчого провадження, стягувачем в якому є пенсійний фонд. Про оцінку транспортних засобів, зокрема, її розмір, його повідомляли під розписку, а про проведення аукціону та переоцінку йому відомо не було, чим державний виконавець позбавив його можливості взяти участь в аукціоні та викупити майно по запропонованій ціні, яка є нижчою за ціну металобрухту. Такі дії ОСОБА_14 вважає незаконними та такими, що завдали підприємству шкоди, у зв`язку з чим звертався до суду із відповідною скаргою на дії відділу ДВС, яку було задоволено.

У добровільному порядку заборгованість за виконавчими листами не погашав, хоча й рахунки підприємства не були арештовані і на них з 15 серпня 2011 року були кошти, лише у вересні 2013 року частково погасив борг перед УПФУ. В арешті рахунків не був зацікавлений, оскільки це призвело би до невиплати заробітної плати працівникам та неможливості здійснювати господарську діяльність.

Представник потерпілого КП «Ковельбуд» ОСОБА_11 у судовому засіданні підтримав показання директора КП «Ковельбуд» про обставини здійснення виконавчих проваджень, а також показав, що державним виконавцем було порушено положення статті 52 Закону щодо порядку та черговості звернення стягнення на кошти та майно, оскільки вже 15 серпня 2011 року до відділу ДВС надійшла відповідь податкової інспекції про рахунки КП «Ковельбуд», однак обвинувачений арешт на ці рахунки (окрім рахунку у «Райфайзенбанк Аваль») не наклав вчасно, а зробив це лише 18 листопада 2011 року. Вказував, що незалежно від наявності листа КП «Ковельбуд» від 12 серпня 2011 року про звернення стягнення на майно, державний виконавець повинен був накласти арешт на кошти на рахунках підприємства і тоді не було б потреби продавати спецтехніку, тим більше, за ціною, нижчою ціни металобрухту. Зверталися зі скаргою на дії відділу ДВС щодо незаконного арешту майна, передачі його на продаж та уцінці його вартості, яка господарським судом була задоволена. Після цього звернулися із позовом до відділу ДВС про відшкодування шкоди, завданої незаконним продажем транспортних засобів, в задоволенні якого було відмовлено. Про визнання торгів недійсними не зверталися, оцінку майна не оскаржували.

Вважає, що продаж майна був заздалегідь спланований для конкретних осіб, які й стали переможцями торгів, оскільки обвинувачений не наклав арешт на кошти та інше майно підприємства, зокрема, легковий автомобіль, і саме цим підприємству завдано шкоди.

Свідок ОСОБА_23 , яка працює заступником начальника відділу ДВС Ковельського МРУЮ, показала, що усі відповіді, що надходять до відділу, ідентифікуються і розподіляються канцелярією між виконавцями за внутрішніми індексами, у ОСОБА_14 індекс «9». Оскільки податкова інспекція надає відповіді одним листом на декілька запитів різних виконавців, то цілком можливо, що хтось із виконавців отримав ту відповідь і не повідомив ОСОБА_14 , що в ній наявна інформація і по його запиту щодо рахунків КП «Ковельбуд». Зазначила, що у зв`язку зі зверненням представника боржника із клопотанням про звернення стягнення на конкретне майно боржника, державний виконавець діяв законно в межах наданих йому повноважень з урахуванням побажань боржника, оскільки остаточну черговість задоволення вимог, визначає державний виконавець. Реалізація транспортних засобів була здійснена в межах зведеного виконавчого провадження законно і за її наслідками розподілено отримані кошти між стягувачами. Крім цього, зазначала, що представники боржника не були позбавлені можливості оскаржити оцінку та переоцінку майна, провести її рецензію, чим вони не скористалися.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_24 , який працював на посаді начальника відділу ДВС Ковельського МРУЮ у період часу, в який інкримінується ОСОБА_14 вчинення злочину, показав суду, що жодних ініціатив щодо написання представником КП «Ковельбуд» листа з проханням звернути стягнення на транспортні засоби та трансформатори він не проявляв та з відповідними проханнями чи вимогами до останнього не звертався. Директор підприємства прийняв таке рішення на власний розсуд. За певні порушення ОСОБА_14 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Вказував, що якби представник потерпілого, маючи кошти на банківському рахунку, сплатив заборгованість, то торги по реалізації арештованого майна було б зупинено. Вважає, що державний виконавець законно описав і здійснив процедуру звернення стягнення на майно, на яке просив сам представник боржника, оскільки у його ж проханні було зазначено про відсутність коштів.

Свідок ОСОБА_15 показала, що брала участь у виконавчому провадженні, в якому боржником є КП «Ковельбуд», як суб`єкт оціночної діяльності за постановою державного виконавця ОСОБА_14 . Оцінювалися кран, бульдозер і екскаватор в присутності директора підприємства ОСОБА_10 , трансформатори не оцінювалися у зв`язку з відсутністю технічної документації. Зі слів ОСОБА_10 транспортні засоби перебували у технічно справному стані. Оцінка проводиться відповідно до методики проведення оцінки колісних транспортних засобів порівняльним шляхом. Звіт про оцінку передала державному виконавцю. Жодних зауважень в ході проведення огляду вказаних об`єктів не було та зацікавленими особами звіти про оцінку не оскаржувалися.

Показання зазначених свідків узгоджуються з показаннями обвинуваченого щодо обставин здійснення виконавчого провадження, в якому боржником є КП «Ковельбуд».

Свідок ОСОБА_21 , який був понятим під час проведення опису майна КП «Ковельбуд», у судовому засіданні показав, що державний виконавець описував кран, бульдозер та екскаватор, які були в робочому стані. Чи проводився опис трансформаторів не пам`ятає. Вказував, що транспортні засоби використовувалися під час будівництва будинку по АДРЕСА_3 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_22 показав, що про продаж спецтехніки він дізнався з газети. Попередньо перед аукціоном їздив оглянути транспортний засіб, який мав намір придбати. На території підприємства було два однакових трактори, показував їх механік, зі слів якого відомо, що трактор був у робочому стані. Особисто він двигун не запускав. Купив трактор на аукціоні ЮМЗ-6 за ціною близько 14000 гривень і мав намір його використовувати у власному господарстві. Пізніше у визначений державним виконавцем ОСОБА_14 день в присутності останнього та механіка підприємства за допомогою евакуатора транспортував придбаний транспортний засіб за місцем свого проживання. Деякі комплектуючі були відсутні та пошкоджені. Навесні з`ясував, що трактор потребує значного ремонту, у зв`язку з чим продав його по запчастинах.

Свідок ОСОБА_25 показала, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_14 по епізоду, що стосується КП «Ковельбуд», двічі було закрито, однак ці постанови ухвалами слідчого судді скасовувалися. Представник потерпілого ОСОБА_10 звертався з письмовим листом до відділу ДВС про звернення стягнення на кран, бульдозер і екскаватор. Зі слів останнього відомо, що це було зроблено на прохання начальника відділу ДВС ОСОБА_24 . Станом на час звернення кошти на рахунках КП «Ковельбуд» були.Перевірка виконавчого провадження проводилася, однак до дисциплінарної відповідальності обвинуваченого притягнуто не було у зв`язку з закінченням строків притягнення. Вказувала, що обвинуваченим порушено порядок здійснення виконавчих дій. Усім особам, які визнані потерпілими у кримінальному провадженні було роз`яснено таке право і вони ним скористалися, у зв`язку з чим за їхніми усними клопотаннями вона винесла відповідні постанови.

З матеріалів зведеного виконавчого провадження вбачається, що постановою головного державного виконавця ОСОБА_14 від 03 серпня 2011 року на підставі заяви представника стягувача відкрито виконавче провадження № 27972932 щодо виконання наказу господарського суду Волинської області від 18 липня 2011 року про стягнення з КП «Ковельбуд» на користь УЖБ ДСФУ 85338 гривень (а.в.п. 3-7).

Того ж дня державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження в межах суми боргу, здійснено запити до компетентних органів щодо наявності у боржника рахунків у банківських установах та майна (а.в.п. 9-13).

У зв`язку з тим, що боржником в добровільному порядку рішення не виконано, 12 серпня 2011 року державний виконавець виніс постанови про арешт коштів боржника на рахунку в ПАТ «Райффайзенбанк Аваль» та стягнення виконавчого збору (а.в.п. 17, 20).

Усі вищевказані документи директор КП «Ковельбуд» ОСОБА_10 отримав особисто (а.в.п. 6, 8, 16).

Постановою державного виконавця від 11 серпня 2011 року на підставі заяви стягувача відкрито виконавче провадження № 28129672 щодо виконання виконавчого листа Волинського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2011 року про стягнення з КП «Ковельбуд» на користь УПФУ 43249,29 гривень.

13 серпня 2011 року на адресу відділу ДВС надійшов лист директора КП «Ковельбуд» за № 210а від 12 серпня 2011 року, в якому останній у зв`язку з тяжким фінансовим становищем і відсутністю коштів на рахунках просив в рахунок погашення заборгованості перед УПФУ звернути стягнення на екскаватор марки «ЕО-2621», бульдозер марки «ДЗ-110», кран марки «КС-4361» і трансформатори ТМ-100/10-68, ТУБ 672-089-85 (а.в.п. 23).

З огляду на вказане клопотання 15 серпня 2011 року державним виконавцем в присутності директора КП «Ковельбуд» ОСОБА_10 , ОСОБА_15 та понятих було складено акт опису й арешту зазначеного у вищевказаному листі майна та передано його на відповідальне зберігання ОСОБА_10 . Зауважень щодо вчинення цієї дії від учасників не надходило (а.в.п. 24-25).

15 серпня 2011 року до відділу ДВС надійшла відповідь з Ковельської МДПІ на чотири запити виконавців відділу про рахунки боржників, серед яких зазначено рахунки і КП «Ковельбуд» (а.в.п. 176-177).

16 серпня 2011 року державний виконавець своєю постановою призначив ОСОБА_15 експертом - суб`єктом оціночної діяльності у виконавчому провадженні для оцінки арештованого майна відповідно до вищевказаного акту опису й арешту (а.в.п. 30).

22 серпня 2011 року постановою державного виконавця ОСОБА_14 вищевказані виконавчі провадження об`єднано у зведене виконавче провадження № 28906058 (а.в.п. 31-33).

Відповідно до висновків про вартість об`єктів оцінки станом на 25-26 серпня 2011 року ринкова вартість стрілкового самохідного повноповоротного крану марки «КС-4361А» на пневмоколісному ходу, 1983 року випуску, заводський номер НОМЕР_7 , становить 46439 гривень; екскаватора марки «ЕО-2621», 1987 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , заводський номер НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_10 гривні; бульдозера марки «ДЗ-110», 1989 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_4 , заводський номер НОМЕР_5 , номер двигуна НОМЕР_6 39527 гривень (а.в.п. 55, 91, 124).

Про вартість арештованого майна боржника належним чином було повідомлено шляхом вручення 16 вересня 2011 року відповідних відомостей особисто директору КП «Ковельбуд». Одночасно останньому було роз`яснено право на оскарження оцінки у десятиденний строк (а.в.п. 157-159).

Оскільки ніхто з учасників виконавчого провадження, зокрема, і боржник, не оскаржив оцінку, то державним виконавцем 26 вересня 2011 року було підготовлено на ВДВС Головного управління юстиції у Волинській області заявку на реалізацію арештованого майна (а.в.п. 160-161).

11 жовтня 2011 року між відділом ДВС Ковельського МРУЮ та ПП «Нива-В.Ш.» було укладено договір про надання послуг по організації і проведенню аукціону з реалізації арештованого належного КП «Ковельбуд» рухомого майна (а.в.п. 166-167).

На виконання договору на наступний день 12 жовтня 2011 року відділом ДВС надіслано ПП «Нива-В.Ш.» заявку на реалізацію арештованого майна (а.в.п. 168).

У зв`язку з відсутністю учасників аукціон 27 жовтня 2011 року не відбувся, про що було доведено до відома боржника, а також повідомлено останньому про те, що 01 листопада 2011 року державним виконавцем буде проведено переоцінку арештованого майна для проведення повторного аукціону (а.в.п. 169-173).

Відповідно до акту від 01 листопада 2011 року майно було переоцінено на 25 % (а.в.п. 175).

Постановою державного виконавця від 18 листопада 2011 року накладено арешт на кошти по рахунках КП «Ковельбуд» в ПАТ «Райффайзенбанк Аваль», ПАТ «Промінвестбанк», ВАТ «Ощадбанк» та ПАТ КБ «Надра» (а.в.п. 179).

З протоколів проведення аукціону по реалізації рухомого майна від 21 листопада 2011 року вбачається, що арештоване майно КП «Ковельбуд» було продано, переможцями аукціону стали ОСОБА_26 та ОСОБА_22 (а.в.п. 193-195).

Відповідно до вимог закону формулювання обвинувачення повинно бути чітким і конкретним із зазначенням місця, часу, способу його вчинення, мотивів, форми вини, і воно повинно точно відповідати ознакам складу злочину, зазначеним у статті Кримінального кодексу України, за якою притягається до відповідальності особа.

Аналіз диспозиції частини 2 статті 367 КК України дає підстави для висновку, що ця норма є бланкетною, оскільки відсилає для встановлення змісту ознак вчиненого діяння до інших нормативних актів, які не є законами про кримінальну відповідальність. У даному випадку такими актами, насамперед, є посадова інструкція головного державного виконавця, Закон України «Про виконавче провадження», Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, порушення положень яких ставиться у вину ОСОБА_14 .

З об`єктивної сторони службову недбалість характеризує наявність трьох ознак у їх сукупності: 1) дія або бездіяльність службової особи; 2) тяжкі наслідки; 3) причинний зв`язок між вказаним діями чи бездіяльністю та шкідливими наслідками.
Такий злочин вважається закінченим з моменту спричинення тяжких наслідків.
Сфера можливого скоєння службової недбалості чітко окреслена межами службової компетенції службової особи, колом її повноважень. Відповідно потребує аналізу, які саме обов`язки покладались на певну службову особу та які з цих обов`язків виконані неналежним чином, які конкретні нормативні акти порушені виним та до яких наслідків це призвело.
Головний державний виконавець ОСОБА_14 з урахуванням покладених на нього посадовою інструкцією завдань та обов`язків в розумінні закону є службовою особою, що сторонами провадження в ході розгляду не заперечувалося (а.к.п. 166-168 т. 3).

Події, факти вчинення чи невчинення ОСОБА_14 певних виконавчих дій, їх послідовність, що зазначені в обвинувальному акті, стороною захисту не заперечувалися, а суперечності і непогодження полягали в їх тлумаченні та кримінально-правовій оцінці.

Відповідно до обвинувального акту по першому епізоду, що стосується КП «Ковельбуд», ОСОБА_14 ставиться у вину порушення вимог частин 1, 2 статті 11, частин 2, 4, 5 статті 52, статті 65, частини 1, пункту 1 частини 2 статті 66 Закону (в редакції на час вчинення інкримінованого злочину).

За змістом частин 1, 2 статті 11 Закону державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з положеннями частин 2, 4, 5 статті 52 Закону стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника.

Статтею 65 Закону врегульовано порядок звернення стягнення на кошти боржника юридичної особи.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 66 Закону у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів у обсязі, достатньому для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи. У разі якщо на зазначене майно накладається арешт, то в першу чергу реалізується майно, що безпосередньо не використовується у виробництві (цінні папери, легковий автотранспорт, предмети дизайну офісів та інше майно, готова продукція (товари).

Як вбачається із матеріалів зведеного виконавчого провадження, державний виконавець ОСОБА_14 здійснював виконавчі дії по двох виконавчих провадженнях за заявами представників стягувачів УЖБ ДСФУ та УПФУ.

До об`єднання цих проваджень у зведене, тобто до 22 серпня 2011 року, виконавчі дії по них повинні були вчинятися самостійно й окремо.

Відкривши 03 серпня 2011 року перше провадження державний виконавець одночасно наклав арешт на майно боржника та зробив запити до компетентних органів щодо наявності в останнього рахунків у банківських установах та майна.

Друге провадження було відкрито 11 серпня 2011 року, відповідно до вимог Закону надано боржнику строк сім днів з дня отримання постанови для добровільного виконання та роз`яснено, що у разі ненадання протягом вказаного строку підтверджуючих виконання документів виконання судового рішення буде здійснюватися в примусовому порядку.

Примусове виконання, об`єднання проваджень щодо одного боржника у зведене можливе виключно у випадку закінчення терміну на добровільне виконання.

13 серпня 2011 року представник боржника звернувся до відділу ДВС із заявою від 12 серпня 2011 року про звернення стягнення на транспортні засоби і трансформатори у межах виконавчого провадження, в якому стягувачем є УПФУ.

15 серпня 2011 року до відділу ДВС надійшла інформація про рахунки боржника КП «Ковельбуд».

Однак, всупереч вищевказаним положенням Закону про звернення стягнення на кошти боржника у першу чергу, не зважаючи на наявність у боржника рахунків, не перевіривши наявність на них коштів, до закінчення терміну на добровільне виконання судового рішення 15 серпня 2011 року ОСОБА_14 здійснив опис та арешт вказаного у листі директора КП «Ковельбуд» від 12 серпня 2011 року майна в межах іншого виконавчого провадження, стягувачем в якому є УЖБ ДСФУ, що підтверджується актом опису й арешту майна, тим самим розпочавши процедуру звернення стягнення на майно у першу чергу.

У подальшому вказане майно КП «Ковельбуд» було оцінено, переоцінено та реалізовано на аукціоні уже в межах зведеного виконавчого провадження.

Той факт, що у період здійснення виконавчих дій на рахунки боржника надходили кошти, достатні для погашення заборгованості за виконавчими листами, підтверджується аналізом рахунку 311 (а.к.п. 60-64 т. 2), виписками про рух коштів (а.к.п. 197-209, 214-226 т. 4), однак державний виконавець виніс постанову про арешт коштів на рахунках боржника лише 18 листопада 2011 року.

З огляду на вказане, суд вважає, що знайшли своє підтвердження доводи сторони обвинувачення про неналежне виконання службових обов`язків і недотримання державним виконавцем вимог Закону щодо своєчасного і в повному обсязі вчинення виконавчих дій і здійснення заходів для виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом.

Більше того, зазначені в обвинувальному акті порушення Закону були предметом судового розгляду за скаргою КП «Ковельбуд», за результатами якого ухвалою господарського суду Волинської області від 22 лютого 2012 року, яка набрала законної сили, визнано незаконними дії відділу ДВС Ковельського МРУЮ в частині арешту майна КП «Ковельбуд», його уцінки (переоцінки) та передачі для продажу на аукціон (а.к.п. 134-137 т. 2).

Доводи сторони захисту про те, що директор КП «Ковельбуд» звернувшись до відділу ДВС з письмовим листом про звернення стягнення на конкретно визначене майно реалізував своє право, передбачене частиною 5 статті 52 Закону, а тому дії ОСОБА_14 щодо звернення стягнення на майно вчинені з дотриманням вимог Закону та з урахуванням інтересів і побажань боржника, на увагу не заслуговують.

Такі доводи є безпідставними та необґрунтованими, оскільки представник боржника звернувся із зазначеним листом в межах виконавчого провадження про виконання виконавчого листа Волинського окружного адміністративного суду, де стягувачем є УПФУ, а державний виконавець здійснив опис та арешт цього майна в межах іншого виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду Волинської області, де стягувачем є УЖБ ДСФУ. При чому ці дії з примусового виконання були вчинені до об`єднання виконавчих проваджень у зведене та в межах наданого боржнику терміну на добровільне виконання судового рішення.

Покликання ОСОБА_14 на те, що факт проведення опису й арешту майна в межах іншого провадження щодо одного й того ж боржника є правомірними, оскільки в майбутньому він всеодно зобов`язаний був об`єднати їх у зведене, не спростовують вищевказаних порушень і не ґрунтуються на вимогах Закону.

Посилання сторони захисту на те, що про інформацію податкової інспекції про рахунки боржника КП «Ковельбуд» обвинувачений дізнався у листопаді 2011 року, після чого відразу ж виніс постанову про арешт коштів, а до того правомірно здійснював процедуру звернення стягнення на запропоноване боржником майно, не можна визнати обґрунтованими, оскільки такі обставини не звільняли державного виконавця від обов`язку з`ясувати наявність рахунків та коштів на них, зокрема, шляхом надання повторного запиту до податкової інспекції, з метою дотримання принципу першочерговості звернення стягнення на кошти боржника з урахуванням положень частини 5 статті 52 Закону, відповідно до якої звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника і не перешкоджає цьому.

Разом з тим, іншими обов`язковими елементами складу злочину, які підлягають встановленню та доведенню для притягнення особи до кримінальної відповідальності за частиною 2 статті 367 КК України, є наявність тяжких наслідків та причинного зв`язку між діями чи бездіяльністю службової особи та шкідливими наслідками, що настали.
Відповідно до пункту 4 примітки до статті 364 КК України тяжкими наслідками у статтях 364-367 вважаються такі наслідки, які у двісті п`ятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Обгрунтовуючи в обвинувальному акті та в ході розгляду кримінального провадження завдану потерпілому КП «Ковельбуд» шкоду сторона обвинувачення вказувала, що вона полягає у незаконній реалізації рухомого майна, загальною вартістю 205418,36 гривень, та у позбавленні потерпілого можливості здійснювати основний вид господарської діяльності будівельні роботи, та отримання прибутку.

Однак з такими твердженнями сторони обвинувачення погодитися не можна, оскільки безпосередньо державний виконавець не має повноважень та службових обов`язків щодо здійснення реалізації арештованого рухомого майна.

Відповідно до пункту 5.12.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15 грудня 1999 року, яка була чинною у період, що інкримінується ОСОБА_14 , продаж майна боржника, за винятком нерухомого майна, здійснюють спеціалізовані організації. Такими спеціалізованими організаціями є суб`єкти господарювання, визначені на тендерній (конкурсній) основі, які здійснюють реалізацію майна шляхом проведення аукціонів.

Порядок реалізації арештованого майна було затверджено наказом Міністерства юстиції України № 42/5 від 15 липня 1999 року.

Зі змісту вказаних нормативно-правових актів вбачається, державний виконавець після закінчення строку оскарження оцінки майна та у разі відсутності повідомлення про оскарження такої оцінки готує для проведення реалізації майна документи та передає їх до відповідного відділу державної виконавчої служби регіонального управління юстиції для здійснення заходів щодо передачі майна на реалізацію та організації конкурсу.

У подальшому державний виконавець жодних обов`язків щодо здійснення продажу майна на аукціоні не має і впливати на його хід в межах своїх службових повноважень не може (за винятком того, що державний виконавець проводить уцінку (переоцінку) у разі якщо майно не продалося на аукціоні).

З огляду на те, що на ОСОБА_14 як на головного державного виконавця не покладено виконання обов`язків щодо продажу арештованого майна, то в такому випадку немає підстав стверджувати, що саме його протиправні дії заподіяли потерпілому шкоду, яка полягала у незаконній реалізації рухомого майна, на що покликався прокурор.

З матеріалів провадження вбачається, що реалізацію майна здійснювала ПП «НИВА-В.Ш.» відповідно до укладеного з відділом ДВС договору.

Достовірно знаючи про оцінку майна директор КП «Ковельбуд» її не оскаржував, клопотань про проведення рецензії не подавав та не заперечував щодо передачі майна на продаж.

Крім того, представники КП «Ковельбуд» протягом тривалого часу, знаючи про реалізацію майна, не оспорювали її результати та не зверталися до суду за захистом, на їхню думку, порушених прав, зокрема, шляхом визнання проведеного аукціону недійсним. Будь-які судові рішення з цих питань відсутні, що не заперечувалося представниками у судовому засіданні.

Однак, слід зазначити, що КП «Ковельбуд» зверталося до суду із позовом до відділу ДВС Ковельського МРУЮ про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 98300 гривень, завданої реалізацією транспортних засобів по занижених цінах.

Рішенням господарського суду Волинської області від 23 жовтня 2012 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 09 січня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з недоведеністю суми реальної шкоди та відсутністю причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відділу ДВС Ковельського МРУЮ та завданою, на думку позивача, шкодою (а.к.п. 123-128 т. 5).

Право на справедливий судовий розгляд, гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, належить розуміти в контексті преамбули цієї Конвенції, яка проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення справи судами, їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Посилання представників потерпілого КП «Ковельбуд» на те, що ОСОБА_10 звернувся з листом про звернення стягнення на транспортні засоби на усне прохання начальника відділу ДВС ОСОБА_24 , що не оскаржував дій виконавця про арешт та оцінку майна у зв`язку з тим, що і начальник відділу ДВС, і державний виконавець запевнили його що жодних реальних дій щодо продажу майна вчинятися не буде, суд до уваги не бере, оскільки вони не мають правового значення для кваліфікації дій обвинуваченого і не підтвердженні будь-якими належними та допустимими доказами.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_24 наведені обставини не підтвердив.

Також частково спростовуються зазначені доводи і поясненнями самого представника потерпілого ОСОБА_10 про те, що перед аукціоном до нього приїжджав один з учасників для огляду транспортних засобів, що передаються на продаж, і він згідний був їх продати, але не за таку ціну як встановила суб`єкт оціночної діяльності ОСОБА_15 , на що йому той чоловік повідомив, що придбає через аукціон дешевше. Пізніше ОСОБА_10 в судовому засіданні вказував, що сподівався на те, що реалізується один з виставлених на продаж транспортних засобів і цього буде достатньо для погашення заборгованості, оскільки не хотів, щоб арештували рахунки підприємства, що, в свою чергу, заблокувало б його діяльність, зокрема, виплату заробітної плати, сплату комунальних послуг, податків тощо.

Надані стороною обвинувачення висновки автотоварознавчих експертиз та довідка про вартість металобрухту на підтвердження розміру завданої шкоди підтверджують лише ймовірну вартість реалізованих транспортних засобів та ціну металобрухту, однак ніяким чином не свідчать про завдання тяжких наслідків потерпілому.

Покликання сторони обвинувачення на те, що завдана КП «Ковельбуд» шкода полягає у позбавленні підприємства можливості здійснення основного виду господарської діяльності будівельних робіт, та отримання прибутку не може в контексті положень пункту 4 примітки до статті 364 КК України вважатися тяжкими наслідками.

Крім того, вказані твердження не узгоджуються зі змістом статуту КП «Ковельбуд», відповідно до пункту 2 якого будівництво є лише одним із багатьох (а не основним) напрямків діяльності цього підприємства (а.к.п. 247-251 т. 1).

Аналіз наведених вище показань та письмових доказів в їх сукупності дає підстави для висновку, що в інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_14 діях по першому епізоду пред`явленого обвинувачення за частиною 2 статті 367 КК України відсутній склад вказаного злочину, оскільки такі дії не спричинили тяжких наслідків.

Жодних належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного стороною обвинувачення суду надано не було.

По другому епізоду за частиною 2 статті 367 КК України, що інкримінується ОСОБА_14 , сторона обвинувачення посилалася на такі документи та показання:

- висновки автотоварознавчих експертиз № 66 від 06 травня 2015 року та № 83 від 07 липня 2015 року;

- лист державного виконавця до ПАТ «Західінкомбанк» від 19 листопада 2013 року про розмір заборгованості ОСОБА_17 ;

- заяву ОСОБА_17 від 18 листопада 2013 року та пояснення ОСОБА_18 щодо передачі майна на відповідальне зберігання;

- акт опису й арешту майна від 25 липня 2013 року;

- акт опису й арешту майна від 12 січня 2015 року;

- постанову про визнання ОСОБА_16 потерпілою від 10 липня 2015 року;

- постанову про визнання УПФУ потерпілим та залучення його представника від 24 липня 2015 року;

- лист УПФУ № 5465/03-10-22 від 13 липня 2015 року;

- інформацію про вчинені ОСОБА_18 адміністративні правопорушення;

- лист ПАТ «Західінкомбанк» № 880-19 від 25 червня 2015 року з додатками;

- лист ДП «Інформаційний центр» № 307/03-05/15 від 08 червня 2015 року;

- витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 08 червня 2015 року;

- лист Головного управління юстиції у Волинській області № 6864/07-32/07 від 20 травня 2015 року;

- відповідь УДВС ГУЮ у Волинській області № 7694/03-32/03 від 10 червня 2015 року з додатком (копія посадової інструкції ОСОБА_14 );

- відповідь Міністерства юстиції України № 17579-0-26-15/20 від 15 липня 2015 року;

- відповідь ВДВС Ковельського МРУЮ № 13832/9 від 13 липня 2015 року;

- показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 .

Потерпіла по даному епізоду ОСОБА_16 у судове засідання не з`явилася, подала письмову заяву, в якій вказала, що у зв`язку зі станом здоров`я не має можливості брати участь у судових засіданнях, просила здійснювати розгляд провадження за її відсутності (а.к.п. 94, 121, 135, т. 1).

Представник потерпілого ПАТ «Західінкомбанк» у судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду неодноразово повідомлявся належним чином.

Представник потерпілого УПФУ у м. Ковелі та Ковельському районі ОСОБА_12 суду показала, що ОСОБА_17 як суб`єкт підприємницької діяльності мав заборгованість по сплаті єдиного внеску, пені та штрафних санкцій. На погашення заборгованості ОСОБА_17 перед управлінням кошти періодично надходять, а також стягуються з отримуваної ним пенсії.

Свідок ОСОБА_27 показав, що у 2011 році працював на посаді економіста та керуючого відділенням ПАТ «Західінкомбанку». Позичальник ОСОБА_17 отримав кредит у банку в розмірі 105 000 доларів США та надав у заставу транспортний засіб і причіп. Про те, що транспортний засіб «DAIMLER BENZ» та причіп марки «SOMMER» використовується Носачем банку було відомо. Після затримання вказаного транспорту державний виконавець повідомив банк про це і просив надати інформацію про розмір заборгованості ОСОБА_17 .

Свідок ОСОБА_28 у судовому засіданні показав, що в 2011 році працював на посаді юрисконсульта в «Західінкомбанк». ОСОБА_18 звертався до банку з метою викупу автомобіля «DAIMLER BENZ» та причепа марки «SOMMER», які перебували в його користуванні. Стягувачем у виконавчих провадженнях, де ОСОБА_17 є боржником, банк участі не брав. Із позовом про звільнення вказаного майна з-під арешту банк не звертався і такої необхідності не вбачав, оскільки право застави у банку виникло до накладення виконавцем арешту і мало пріоритет, а тому реалізувати його було неможливо без згоди банку.

Свідок ОСОБА_18 показав, що працював у ОСОБА_17 водієм та керував автомобілем «DAIMLER BENZ». Пізніше у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем ОСОБА_17 запропонував йому придбати автомобіль в розстрочку за 11000 доларів США, які фактично він і сплатив шляхом періодичного перерахування останньому коштів на карточку. Через деякий час автомобіль затримали в Криму у зв`язку з його розшуком. ОСОБА_17 звернувся до державного виконавця з заявою про передання йому автомобіля на зберігання. Отримавши у відділі ДВС в м. Ковелі документи про передачу на зберігання транспортного засобу, продовжив далі користуватися ним. Чи укладалася угода про зберігання не пам`ятає. У січні 2015 року ОСОБА_17 із ОСОБА_14 та працівниками міліції приїхали до нього за місцем проживання у с. Мельниця Ковельського району. ОСОБА_14 передав на зберігання автомобіль ОСОБА_17 , однак він залишився біля його подвір`я. На наступний день автомобіль зник, про що він повідомив правоохоронні органи.

Свідок ОСОБА_17 показав, що ОСОБА_18 працював у нього водієм протягом трьох років. Пізніше ОСОБА_18 запропонував йому продати в розстрочку автомобіль «DAIMLER BENZ», яким він керував. Узгодивши це в усній формі з представником банку (заставодержателем) передав у користування автомобіль ОСОБА_18 . Пізніше автомобіль було затримано в Криму. Після отримання транспортного засобу на зберігання ОСОБА_18 зник. У січні 2015 року виявив автомобіль за місцем проживання ОСОБА_18 в с. Мельниця Ковельського району. Тоді державний виконавець передав автомобіль йому на відповідальне зберігання. Ні ключів від автомобіля, ні документів йому надано не було. На наступний день транспортний засіб було викрадено.

З наданих стороною обвинувачення матеріалів провадження вбачається, що за заявою ОСОБА_16 від 24 травня 2013 року головний державний виконавець ОСОБА_14 27 травня 2013 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №38154609 про стягнення з ОСОБА_17 на користь ОСОБА_16 боргу в сумі 251784 гривні (а.к.п. 162-164, т. 2).

Одночасно з відкриттям провадження виніс постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження в межах суми боргу (а.к.п. 166-175, т. 2), а також здійснив запити у відповідні установи щодо рахунків боржника та наявності у нього майна.

Постановою державного виконавця від 11 червня 2013 року накладено арешт на кошти боржника на рахунках у банківських установах (а.к.п. 178, т. 2).

26 червня 2013 року належні боржнику транспортні засоби оголошено в розшук і зупинено виконавче провадження (а.к.п. 184-185, т. 2).

Вказане виконавче провадження постановою від 26 червня 2013 року приєднано до зведеного виконавчого провадження № 43151619 про стягнення коштів з боржника ОСОБА_17 (а.к.п. 183, т. 2).

14 листопада 2013 року у м. Красноперекопськ Автономної Республіки Крим затримано належний ОСОБА_17 автомобіль марки «DAIMLER BENZ 1843 LS», 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_8 , та причеп марки «SOMMER SG100», 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_9 (а.к.п. 193 т. 2).

18 листопада 2013 року ОСОБА_17 звернувся до відділу ДВС Ковельського МРУЮ із заявою про передачу затриманого транспортного засобу, який перебуває у заставі ПАТ «Західінкомбанк», на зберігання ОСОБА_18 (а.к.п. 192 т. 2).

Факт перебування затриманих автомобіля та причепа у заставі підтверджується договором застави від 15 березня 2007 року, укладеним з метою забезпечення кредитних зобов`язань між ОСОБА_17 та ПАТ «Західінкомбанк» (а.к.п. 227-229 т. 2).

19 листопада 2013 року державний виконавець ОСОБА_14 виніс постанову про доручення відділу ДВС Красноперекопського міськрайонного управління юстиції Автономної Республіки Крим провести виконавчі дії щодо затриманих транспортних засобів боржника ОСОБА_17 , а саме: опис автомобіля і причепа, та передачу їх на відповідальне зберігання ОСОБА_18 (а.к.п. 194 т. 2).

Того ж дня заставодержателю ПАТ «Західінкомбанк» відділом ДВС Ковельського МРУЮ за підписом начальника відділу ДВС ОСОБА_24 було надіслано запит про розмір заборгованості боржника ОСОБА_17 за кредитним договором, в якому також було викладено обставини щодо затримання транспортних засобів, що перебувають у заставі (а.к.п. 195 т. 2).

У подальшому на виконання доручення ОСОБА_14 відповідно до акта опису й арешту майна від 21 листопада 2013 року затримані транспортні засоби були передані на відповідальне зберігання ОСОБА_18 (а.к.п. 196-198 т. 2).

12 січня 2015 року державний виконавець ОСОБА_14 в присутності двох понятих та боржника склав акт опису й арешту майна, яким автомобіль марки «DAIMLER BENZ 1843 LS», номерний знак НОМЕР_8 , та причеп марки «SOMMER SG100», номерний знак НОМЕР_9 , що знаходилися біля подвір`я ОСОБА_18 у с. Мельниця Ковельського району, передав на відповідальне зберігання ОСОБА_17 (а.к.п. 206-208 т. 2).

У ході розгляду провадження встановлено, що в ніч з 12 на 13 січня 2015 року в с. Мельниця Ковельського району невстановлена досудовим розслідуванням особа незаконно заволоділа вказаними транспортними засобами. По вказаному факту триває досудове розслідування.

Зазначені вище дії ОСОБА_14 по другому епізоду органами досудового розслідування кваліфіковані за частиною 2 статті 367 КК України.
Обов`язкові елементи такого складу злочину, що підлягають доведенню, викладені вище.
Відповідно до обвинувального акту по другому епізоду, що стосується потерпілих ОСОБА_16 , УПФУ та ПАТ «Західінкомбанк» ОСОБА_14 ставиться у вину порушення вимог абзацу 3 частини 3 статті 54, частини 4 статті 54, частини 7 статті 57, частини 3 статті 59 Закону (в редакції на час вчинення інкримінованого злочину), пунктів 4.2.5, 4.2.6, 4.2.8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року.

За змістом абзацу 3 частини 3 статті 54, частини 4 статті 54 Закону для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Згідно з положеннями частини 7 статті 57 Закону вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації здійснюється у строк, встановлений державним виконавцем, але не раніше ніж через п`ять днів після накладення арешту. Продукти та інші речі, що швидко псуються, вилучаються і передаються для продажу негайно після накладення арешту.

Частиною 3 статті 59 Закону передбачено, що у разі якщо зберігачем призначено іншу особу, крім боржника або члена його сім`ї, він одержує за зберігання майна винагороду, розмір якої визначається угодою між зберігачем та державним виконавцем.

Відповідно до вимог пунктів 4.2.5, 4.2.6, 4.2.8 Інструкції якщо описане майно передано на зберігання не боржникові чи його представнику, а іншій особі, то акт опису та арешту майна складається в трьох примірниках. Перший залишається в провадженні державного виконавця, а інші вручаються зберігачеві майна та боржнику під розписку на першому примірнику акта.

У разі необхідності після передачі майна на зберігання за постановою державного виконавця таке майно може бути передано на зберігання іншому зберігачу. У постанові зазначаються причина передачі майна іншому зберігачу, прізвище, ім`я та по батькові зберігача, який здійснював зберігання майна, та прізвище, ім`я та по батькові нового зберігача. Постанова підписується державним виконавцем. У постанові робиться попередження новому зберігачеві майна про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт. Копія постанови вручається новому зберігачу, до якої додається копія акта опису та арешту майна.

Факт передачі майна може засвідчуватися актом державного виконавця або актом приймання-передавання майна.

Порушенням частини 4 статті 54 Закону сторона обвинувачення вважає те, що обвинувачений ОСОБА_14 у листі від 19 листопада 2013 року (а.к.п. 195 т. 2) не роз`яснив заставодержателю його право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленного майна, чим позбавив банк можливості взяти участь у вирішенні питання подальшої участі транспортних засобів у межах виконавчого провадження.

Однак з таким твердженням погодитися не можна.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 54 Закону звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

У ході судового розгляду встановлено і це не заперечувалося сторонами, що ПАТ «Західінкомбанк» не є стягувачем у виконавчому провадженні про стягнення коштів з боржника ОСОБА_17 .

Законом передбачено виключні випадки, коли може бути звернуто стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, а саме: 1) у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (частина 3 статті 54 Закону).

У таких випадках перед зверненням стягнення державному виконавцю слід встановити момент виникнення права застави заставодержателя, вартість предмета застави та розмір заборгованості боржника.

Встановивши зі змісту витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, що право застави виникло до ухвалення судового рішення, що перебуває на виконанні, тобто має пріоритет, державний виконавець звернувся до заставодержателя із вказаним листом, в якому просив надати інформацію про розмір заборгованості ОСОБА_17 .

Такі дії цілком узгоджуються із положеннями статті 54 Закону.

Обов`язок державного виконавця роз`яснити заставодержателю його право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленного майна виникає у тому випадку, коли він на виконання вимог частини 4 статті 54 Закону повідомляє заставодержателя про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, а такого повідомлення ОСОБА_14 у листі від 19 листопада 2013 року не робив, оскільки ще не встановив наявність передбачених частиною 3 статті 54 Закону для цього підстав.

Зміст листа зводиться до викладення обставин затримання і місця знаходження транспортного засобу, роз`яснення зазначених вище положень частини 3 статті 54 Закону та прохання повідомити розмір заборгованості ОСОБА_17 , що є необхідним для встановлення наявності чи відсутності підстав для звернення стягнення на заставлене майно в користь стягувачів, які не є заставодержателями.

Крім того лист підписаний не обвинуваченим, а начальником відділу ДВС ОСОБА_24 .

Обов`язку державного виконавця проводити у такому випадку оцінку заставного майна, на невиконання якого посилалася сторона обвинувачення, в Законі не передбачено.

У контексті положень статті 54 Закону можливість здійснення звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, що не є заставодержателями, ставиться в залежність від вартості предмета застави, яка визначена у договорі застави, та розміру заборгованості боржника заставодержателю.

З огляду на вказане виключно у разі встановлення факту перевищення вартості предмета застави розміру заборгованості можливо було б звернути стягнення на заставне майно у виконавчому провадженні, стягувач в якому не є заставодержателем.

Разом з тим, з відповіді ПАТ «Західінкомбанк» вбачається, що заборгованість ОСОБА_17 станом на 01 грудня 2013 року становила 118 575,63 доларів США (а.к.п. 226 т. 2), вартість предмету застави (автомобіля та причепа) згідно умов пунктів 2.3.1, 2.3.2 договору застави 300 300 гривень (а.к.п. 227-229 т. 2), що виключає можливість застосування положень частини 3 статті 54 Закону.

Оцінка майна державним виконавцем в порядку статті 58 Закону арештованого заставного майна не має правового значення, оскільки з урахуванням різних обставин на час такої оцінки вона може відрізнятися від визначеної сторонами договору застави вартості його предмету, а тому твердження прокурора про те, що ОСОБА_14 мав реальну можливість провести оцінку заставленого майна, вставновити, чи вона перевищує розмір заборгованості і звернути на це майно стягнення не грунтуються на вимогах Закону і суперечать встановленим обставинам справи.

Доводи обвинувачення про те, що незазначення державним виконавцем ОСОБА_14 у винесенній 19 листопада 2013 року постанові (а.к.п. 194 т. 2) порядку подальших дій зберігача ОСОБА_18 з описаним та арештованим майном є порушенням положень частини 7 статті 57 Закону на увагу не заслуговують у звязку з їх безпідставністю, оскільки вказаною нормою Закону врегульовано строки вилучення й передачі на реалізацію арештованого майна.

Обов`язку визначення подальших дій зберігача у постанові про доручення провести виконавчі дії у правовій нормі, невиконання якої ставиться у вину обвинуваченому, не передбачено.

Аналогічно безпідставно в обвинувачення включено порушення частини 3 статті 59 Закону, відповідно до якої, на думку обвинувачення, державний виконавець ОСОБА_14 , передаючи ОСОБА_18 за зберігання майно, зобов`язаний був укласти із ним угоду, оскільки останній не є боржником чи членом його сім`ї.

Як вбачається з акту опису й арешту від 21 листопада 2013 року, він складався державним виконавцем відділу ДВС Красноперекопського МРУЮ АРК ОСОБА_29 за місцем затримання транспортного засобу в порядку виконання постанови державного виконавця ОСОБА_14 від 19 листопада 2013 року про доручення вчинення виконавчих дій.

Зберігачем в акті визначено ОСОБА_18 , обов`язку на останнього доставити автомобіль в м. Ковель не покладалося, жодних обмежень щодо користування заставленим майном визначено не було, у зв`язку з чим він продовжував експлуатувати автомобіль, надаючи послуги перевезення.

Укладення угоди Законом передбачено для визначення розміру винагороди, яку буде отримувати зберігач.

Однак, прокурором не надано доказів того, що взагалі мав місце факт встановлення винагороди ОСОБА_18 та її розміру, а також, що такий обов`язок покладено саме на обвинуваченого, а не на державного виконавця, який фактично проводив опис і арешт майна та передавав зберігачу на відповідальне зберігання в м. Красноперекопськ АРК.

Суд погоджується із доводами сторони обвинувачення щодо недотримання державним виконавцем ОСОБА_14 вимог пунктів 4.2.5 та 4.2.6 Інструкції, що полягає у неврученні боржнику під розписку копії акту опису й арешту від 21 листопада 2013 року та порушенні порядку процесуального оформлення зміни зберігача обвинувачений 12 січня 2015 року не виніс постанову про передачу майна від ОСОБА_18 на зберігання іншому зберігачу (власнику) ОСОБА_17 , а здійснив таку дію шляхом складання нового акту опису й арешту.

Щодо порушення ОСОБА_14 пункту 4.2.8 Інструкції, то його положення не є в розумінні закону службовим обов`язком державного виконавця, а лише встановлюють можливі варіанти процесуального оформлення факту передачі майна.

Також слід зазначити, що зведене виконавче провадження, в якому боржником є ОСОБА_17 , було предметом перевірки Головного управління юстиції у Волинській області, за результатом якої дії обвинуваченого в межах вказаного провадження було визнано такими, що відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» (а.к.п.116-118 т. 4).

Посилання прокурора як на докази винуватості обвинуваченого на акт опису й арешту майна СФГ «Красноволя» від 25 липня 2013 року, відомості про адміністративні правопорушення ОСОБА_18 та інші інформаційні листи суд до уваги не бере, оскільки вони не мають правового значення для кваліфікації дій ОСОБА_14 .

Як зазначалося вище по першому епізоду, що інкримінується ОСОБА_14 , для притягнення особи до кримінальної відповідальності за частиною 2 статті 367 КК України, обов`язковому доведенню також підлягає факт спричинення тяжких наслідків та причинного зв`язку між діями чи бездіяльністю службової особи та такими наслідками, які повинні у двісті п`ятдесят і більше разів перевищувати неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Обгрунтовуючи в обвинувальному акті та в ході судового розгляду кримінального провадження завдану потерпілому ПАТ «Західінкомбанк» та іншим стягувачам у виконавчих провадженнях, де боржником є ОСОБА_17 , шкоду сторона обвинувачення вказувала, що порушення обвинуваченим вимог нормативно-правових актів через несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків завдало тяжких наслідків на суму 228520 гривень, унеможливило проведення реалізації арештованого майна для виконання умов договору застави від 15 березня 2007 року і судових рішень, а також призвело до підриву авторитету та престижу органів державної влади в особі Державної виконавчої служби України.

Однак суд вважає, що такі твердження не ґрунтуються на вимогах закону.

Розмір тяжких наслідків в сумі 228520 гривень стороною обвинувачення визначено, виходячи з встановленої висновком експерта № 83 від 07 липня 2015 року вартості автомобіля та причепа станом на 19 листопада 2013 року (а.к.п. 152 т. 2).

З матеріалів справи вбачається, що жоден із потерпілих по другому епізоду злочину, що інкримінується ОСОБА_14 , не є власником автомобіля та причепа, отже, жодному з них і не могло бути завдано прямої майнової шкоди. Із трьох потерпілих виключно ПАТ «Західінкомбанк» як заставодержатель міг розраховувати на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на це майно в рахунок погашення заборгованості у разі звернення у встановленому законом порядку відповідного судового рішення до примусового виконання.

Безпосередньо шкода внаслідок службової недбалості за умови доведення всіх елементів складу такого злочину могла би бути завдана лише власнику автомобіля ОСОБА_17 , оскільки він міг розраховувати на погашення боргів за рахунок майна.

Проте, в ході дослідження письмових доказів, допиту свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_28 достовірно встановлено і це не заперечувалося сторонами, що ПАТ «Західінкомбанк» не брав участі як стягувач у виконавчих провадженнях, де боржником є ОСОБА_17 .

Стороною обвинувачення не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в обвинуваченого були підстави для здійснення процедури звернення стягнення на арештоване заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, однак він через несумлінне ставлення до службових обов`язків цього не зробив.

Також прокурором не доведено, що вартість предмету застави перевищувала розмір заборгованості ОСОБА_17 перед банком, що давало б підстави державному виконавцю розпочати вищевказану процедуру звернення стягнення. Як встановлено у судовому засіданні, це питання в ході досудового розслідування взагалі не з`ясовувалося.

Не може тлумачитися як невиконання службових обов`язків нездійснення державним виконавцем тих дій, на вчинення яких у нього не було законних підстав, і відповідно за що на нього не може бути покладено відповідальність.

З огляду на вказане посилання прокурора на заподіяння потерпілим внаслідок службової недбалості ОСОБА_14 тяжких наслідків є нічим іншим як необґрунтованим припущенням, покладення якого в основу обвинувачення є недопустимим.

Покликання сторони обвинувачення на те, що спричинені тяжкі наслідки полягають також в унеможливленні проведення реалізації арештованого майна для виконання умов договору застави від 15 березня 2007 року і судових рішень та підриву авторитету та престижу органів державної влади в особі Державної виконавчої служби України в контексті положень пункту 4 примітки до статті 364 КК України не може вважатися тяжкими наслідками.

Більше того, виконання зобов`язань, що виникають з договору застави для його сторін перебуває в площині цивільних правовідносин заставодавця з заставодержателем, а тому ініціювання будь-яких питань щодо виконання чи невиконання умов договору належить виключно до прав та обов`язків його сторін.

Обов`язок по збереженню арештованого майна Законом покладається не на державного виконавця, а на зберігача, який попереджається про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт.

Також слід зазначити, що при винесенні слідчою постанов про визнання УПФУ та ПАТ «Західінкомбанк» потерпілими у цьому провадженні не було дотримано вимог статті 55 КПК України, оскільки вказані юридичні особи не подавали письмових заяв про залучення їх до участі як потерпілих

Таким чином в інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_14 діях по другому епізоду пред`явленого обвинувачення за частиною 2 статті 367 КК України відсутній склад вказаного злочину, оскільки тяжких наслідків не наступило.

Жодних належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного стороною обвинувачення суду надано не було.

Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що по вищенаведених двох епізодах обвинувачення не є в контексті положень КПК України чітким і конкретним, зокрема, в обвинувальному акті не визначено періоди часу, протягом яких невиконання службових обов`язків ставиться у вину обвинуваченому, а тому суд виходив із уточнень прокурора в судовому засіданні, яка вказувала, що по епізоду першому таким є період з дати відкриття виконавчого провадження 03 серпня 2011 року по дату проведення аукціону 21 листопада 2011 року; по другому епізоду період з дати відкриття виконавчого провадження 27 травня 2013 року по дату зникнення транспортного засобу 13 січня 2015 року.

Також є розбіжності в обвинувальному акті по першому епізоду щодо завдання шкоди зазначалося і істотна шкода і тяжкі наслідки, що є кваліфікуючими ознаками різних частин статті 367 КК України.

Обвинувачення за частиною 2 статті 382 КК України, що інкримінується ОСОБА_14 , ґрунтується на таких доказах:

- договір оренди нежитлових приміщень с. Осьмиговичі;

- постанова про проведення обшуку в с. Осьмиговичі від 16 лютого 2011 року;

- постанова про накладення арешту на майно в с. Осьмиговичі від 16 лютого 2011 року;

- протокол обшуку в с. Осьмиговичі з фототаблицею від 19 лютого 2011 року;

- протокол накладення арешту на майно в с. Осьмиговичі від 19 лютого 2011 року;

- постанова про проведення обшуку в м. Ковелі від 16 лютого 2011 року;

- постанова про накладення арешту на майно в м. Ковелі від 16 лютого 2011 року;

- протокол обшуку в м. Ковелі від 19 лютого 2011 року;

- протокол накладення арешту на майно від 19 лютого 2011 року;

- вирок Володимир-Волинського міського суду від 19 лютого 2012 року;

- ухвала апеляційного суду Волинської області від 08 травня 2012 року;

- ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2013 року;

- інформація з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14 січня 2015 року;

- лист ВДВС Ковельського МРУЮ від 02 лютого 2015 року;

- протокол огляду місця події з фототаблицею від 18 червня 2015 року;

- висновок експерта № 460 від 12 серпня 2015 року;

- протокол огляду місця події з фототаблицею від 06 серпня 2015 року;

- довідки про вартість побутової техніки;

- матеріали виконавчого провадження;

- виконавчі листи Володимир-Волинського міського суду від 15 квітня 2013 року;

- постанови про зупинення виконавчого провадження від 06 травня 2013 року;

- заяви ОСОБА_9 від 22 квітня 2013 року;

- постанова про арешт та затримку майна боржника (транспортних засобів) від 19 листопада 2009 року;

- постанова про розшук майна (транспортних засобів) від 22 грудня 2014 року;

- постанова про доручення проведення виконавчих дій від 22 грудня 2014 року;

- інформація УМВС від 22 січня 2015 року;

- акт опису й арешту майна від 14 січня 2015 року;

- інформація Новодвірської сільської ради від 13 січня 2015 року;

- акт державного виконавця від 19 січня 2015 року;

- акт опису й арешту майна від 05 червня 2015 року;

- протокол огляду документів з фототаблицею від 04 серпня 2015 року;

- показання свідків ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_19 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , потерпілого ОСОБА_9 .

Відповідно до обвинувального акту умисне невиконання судового рішення ОСОБА_14 інкримінується у період з 02 травня 2013 року по 22 грудня 2014 року.

Так, потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що вирок Володимир-Волинського міського суду набрав законної сили, однак обвинувачений не здійснював заходів щодо його виконання тривалий час. У квітні 2013 року він та ОСОБА_20 звернулися до відділу ДВС із заявами про примусове виконання зазначеного вироку. Усі відомості щодо майна, на яке слід було звернути стягнення, були відомі та підтверджені відповідними документами. Проте ОСОБА_14 , на його думку, з формальних підстав, виніс постанову про зупинення виконавчого провадження у зв`язку з розшуком транспортних засобів боржника ОСОБА_19 . У зв`язку з невиконанням ОСОБА_14 судового рішення подавалися скарги на його дії, а пізніше до міліції про вчинення злочину. Вказував, що внаслідок бездіяльності обвинуваченого та інфляції знецінилися кошти, стягнуті судовим рішенням, чим відповідно йому та його батькові завдано шкоди. Частково ОСОБА_19 сплачує заборгованість. Зазначав, що в діях обвинуваченого є склад злочину, передбачений частиною 2 статті 382 КК України.

Умисел на вчинення злочину полягає в тому, що обвинувачений, достовірно знаючи, що він як потерпілий є суддею, не зважаючи на неодноразові його прохання і звернення про вчинення виконавчих дій, маючи достатню інформацію про майно, на яке слід звернути стягнення, не здійснював жодних дій з метою виконання вироку.

Щодо невиконання судового рішення ОСОБА_19 також було подано заяву про вчинення злочину, однак провадження закрито. У подальшому постанову слідчого про закриття кримінального провадження було скасовано прокурором. Про хід досудового розслідування на даний час йому невідомо. Зі скаргами на бездіяльність слідчого не звертався.

Цивільний позов просив задовольнити, оскільки і йому, і ОСОБА_20 завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що їм довелося вживати додаткових зусиль для поновлення своїх прав, звертатися до правоохоронних органів та в майбутньому знову ж таки доведеться звертатися до суду із позовами про стягнення шкоди, завданої знеціненням стягнутих вироком суду коштів.

Потерпілий ОСОБА_20 у судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву, в якій вказав, що за станом здоров`я не має можливості брати участь у розгляді кримінального провадження, просив проводити розгляд за його відсутності (а.к.п. 138, т. 1).

Свідок ОСОБА_34 у судовому засіданні показав, що працює завідувачем сектору аналітики і статистики головного управління юстиції у Волинській області. З кінця серпня 2013 року почалися перевірки торгівельних організацій. Згідно умов генерального договору на період перевірки торгівельні організації не здійснюють своїх повноважень. З двома з трьох таких організацій було розірвано договори, внаслідок чого вони втратили право реалізовувати арештоване майно. Залишилася одна організація ПП «Нива-В.Ш.», у зв`язку з чим неможливо було здійснювати реалізацію на конкурсній основі, як того вимагали положення Інструкції з вчинення виконавчих дій та Порядку реалізації арештованого майна. В подальшому здійснювалися заходи щодо запровадження пілотного проекту шляхом проведення електронних торгів, що передбачало відсутність торгівельних організацій. У серпні 2014 року до експерименту підключено Волинську область, однак механізму реалізації не було. Практично після вересня 2014 року почала працювати програма електронних торгів. На реалізацію можливо передати майно після проведення його опису, вилучення та оцінки. Тобто, фактично протягом року з вересня 2013 по вересень 2014 року реалізація арештованого майна не здійснювалася.

Такі показання свідка цілком узгоджуються із показаннями обвинуваченого та свідка ОСОБА_23 щодо зупинення та об`єктивної неможливості продажу арештованого майна.

Свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_33 показали, що майно, на яке накладено арешт, - пилорама та окаточний станок, знаходиться в с. Осьмиговичі Турійського району і належить їхній дочці ОСОБА_35 , однак підтверджуючих документів вони не мають. Побутова та комп`ютерна техніка, яка також описана й арештована, знаходиться за місцем його проживання у м. Ковелі та перебуває в належному стані. Свідок ОСОБА_19 також вказував, що по мірі можливості погашає заборгованість перед ОСОБА_36 , а свідок ОСОБА_33 підтвердила той факт, що ОСОБА_14 близько п`яти разів приходив до них додому для опису майна, яке арештоване, та роз`яснення необхідності сплачувати заборгованість.

Належність арештованого майна дочці вказаних свідків ОСОБА_35 у судовому засіданні також стверджувала й свідок ОСОБА_37 .

Показання свідків ОСОБА_32 , ОСОБА_31 про обставини проведення опису й арешту пилорами та станка в с. Осьмиговичі Турійського району в лютому 2011 року та свідка ОСОБА_30 про обставини зміни відповідального зберігача майна у січні 2015 року не мають правового значення для розгляду провадження і ці події знаходяться поза межами висунутого обвинувачення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 19 січня 2012 року, який в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_20 та ОСОБА_9 ухвалою апеляційного суду Волинської області від 08 травня 2012 року змінено, ухвалено накладений арешт на майно ОСОБА_19 звернути в забезпечення цивільного позову ОСОБА_20 про відшкодування майнової шкоди в розмірі 104666,38 гривень, моральної шкоди 12000 гривень, та ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди 5000 гривень (а.к.п. 21-27 т. 3).

За результатами перегляду в касаційному порядку вказані судові рішення залишено без змін (а.к.п. 28-29 т. 3).

25 квітня 2013 року обвинуваченим на підставі заяв ОСОБА_9 та ОСОБА_20 винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень (а.к.п. 96-99, 90-92, 108-109, 102-105 т. 3).

Надано строк для добровільного виконання та здійснено запити до компетентних органів щодо наявності у боржника майна (а.к.п. 116-117 т. 3).

З матеріалів провадження вбачається, що в ході досудового слідства у кримінальній справі щодо ОСОБА_19 слідчим було накладено арешт на майно останнього, а саме: на стрічкову пилораму та оциліндровочний (окаточний) станок, що знаходяться у с. Осьмиговичі Турійського району, та предмети побуту за місцем проживання ОСОБА_19 у АДРЕСА_2 , холодильник «Грам», телевізор «Панасонік», комп`ютерне обладнання монітор, системний блок, принтер, сканер. (а.к.п. 16, 20 т. 3).

Як пояснив у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 , постанови та протоколи накладення арешту на зазначене вище майно ним були додані до заяви про відкриття виконавчого провадження. Наведені обставини сторона захисту не заперечувала.

Вказані виконавчі провадження 06 травня 2013 року постановами були приєднані до зведеного виконавчого провадження № 24026830 про стягнення коштів з ОСОБА_19 .

Попередньо у зведеному виконавчому провадженні було накладено арешт на все майно боржника та винесено постанову про затримання належних останньому транспортних засобів (а.к.п. 78-82, 112 т. 3).

Виконавчі провадження, де стягувачами є ОСОБА_20 та ОСОБА_9 , зупинено до встановлення місця знаходження транспортних засобів боржника на підставі положень пункту 4 частини 1 статті 38 Закону, відповідно до якого державний виконавець має право зупинити провадження у разі оголошення розшуку транспортних засобів боржника.

За змістом частини 2 статті 39 Закону із зазначених підстав виконавче провадження зупиняється до закінчення строку дії обставин, тобто до розшуку транспортних засобів.

Вказана постанова державного виконавця ніким з учасників не оскаржувалася, заяв про поновлення провадження стягувачі не подавали, необхідні підготовчі дії для реалізації майна не вчинялися.

Частиною 2 статті 382 КК України передбачено відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, вчинене службовою особою.

Аналіз диспозиції зазначеної статті дає підстави для висновку, що склад злочину, передбаченого частиною 1 статті 382 КК України, є формальним, а його об`єктивна сторона вичерпується діянням, з моменту вчинення якого злочин визнається закінченим і яке полягає у невиконанні судового рішення або в перешкоджанні його виконання. З моменту невиконання судового рішення злочин набуває триваючого характеру.
Обвинуваченому інкримінується саме невиконання як службовою особою вироку суду, яке може виражатися у незастосуванні передбачених законом і судовим рішенням заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт зобов`язаний і має реальну можливість виконати таке рішення, а також у прямій відмові виконати судове рішення або в ухиленні від його виконання. Відмова означає явне, відкрите, висловлене усно або письмово небажання особи виконати судове рішення. Ухилення та сама відмова, яка має завуальований характер, тобто особа відкрито не заявляє про відмову виконати судове рішення, але діє таким чином, що фактично унеможливлює його виконання.
Для визначення моменту закінчення цього злочину важливим є встановлення моменту надходження судового рішення до службової особи, яка повинна його виконувати, і строку виконання судового рішення, який встановлено законом.
З матеріалів провадження вбачається, що відповідно до вимог статей 25, 27 Закону на підставі заяв стягувачів ОСОБА_9 та ОСОБА_20 державний виконавець ОСОБА_14 відкрив виконавчі провадження, здійснив першочергові заходи для встановлення майна боржника, після закінчення строку для добровільного виконання приєднав їх до зведеного виконавчого провадження по боржнику ОСОБА_19 та зупинив провадження у зв`язку з розшуком належних боржнику транспортних засобів.
Частиною 2 статті 30 Закону строк здійснення виконавчого провадження визначено у шість місяців з дня винесення постанови про відкриття провадження. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа, тобто строк для виконання такого провадження в обвинуваченого закінчувався б 06 листопада 2013 року за умови відсутності обставин, що виключаються зі строку здійснення виконавчого провадження.
Зупинення виконавчого провадження із зазначених вище підстав є правом державного виконавця, а не обов`язком (стаття 38 Закону).
Згідно з положеннями частини 4 статті 39 Закону протягом строку, на який виконавче провадження зупинено, виконавчі дії не провадяться.

Суть пред`явленого ОСОБА_14 обвинувачення за частиною 2 статті 382 КК України зводиться до того, що він понад півтора року, з 02 травня 2013 року по 22 грудня 2014 року, умисно не проводив жодних виконавчих дій, передбачених главою 4 Закону та розділом IV Інструкції, які регулюють загальний порядок звернення стягнення на майно боржника.

Однак, таке формулювання обвинувачення не можна визнати чітким, оскільки в ньому не зазначено жодної конкретної дії, яку обвинувачений був зобов`язаний та мав би вчинити з метою виконання вироку суду, а главою 4 Закону та розділом IV Інструкції врегульовано об`ємне коло питань, що виникають у зв`язку зі зверненням стягнення, зокрема, й щодо коштів в іноземній валюті, заставленого майна, конфіскації майна тощо.

Системний аналіз показань потерпілого, свідків та письмових доказів в їх сукупності в цій частині обвинувачення дає підстави для висновку, що мало місце неналежне виконання обвинуваченим службових обов`язків, передбачених Законом, що останнім в судовому засіданні не заперечувалося.

Посилання сторони захисту, як на причину непроведення опису й арешту належного ОСОБА_19 майна, невчинення дій для проведення його оцінки та передачі на реалізацію, на запровадження пілотного проекту електронних торгів в інкримінований період на увагу не заслуговують, оскільки безпосередньо державний виконавець не має повноважень щодо продажу арештованого майна і такі обставини не звільняли його від виконання своїх обов`язків по своєчасному вчиненню виконавчих дій та не перешкоджали цьому.

Наведені обставини обвинувачений в судовому засіданні не заперечував.

Крім того, за результатами перевірки правомірності дій ОСОБА_14 у зведеному виконавчому провадженні, боржником в якому є ОСОБА_19 , до нього 26 серпня 2015 року було застосовано захід дисциплінарного впливу у вигляді оголошення догани.

«Кримінальний закон» у доктрині кримінального права передбачає нормативно-правовий акт вищого органу державної влади, що містить взаємопов`язані юридичні норми, які, ґрунтуючись на загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права, закріплюють підстави і принципи кримінальної відповідальності, інші положення кримінального законодавства, встановлюють коло суспільно небезпечних діянь, що визнаються злочинами, визначають покарання та інші заходи кримінально-правового впливу, що застосовуються до осіб, які їх вчинили.

Відповідно до частини 1 статті 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить у собі склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
У цій нормі відображено найважливіше значення складу злочину для законності й обґрунтованості кримінальної відповідальності: тільки сукупність усіх передбачених законом ознак складу злочину (і ніякі інші обставини) може бути підставою кримінальної відповідальності.
Склад злочину це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають учинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.
У своїй єдності об`єктивні і суб`єктивні ознаки утворюють склад злочину.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 382 КК України характеризується тільки умислом.
Однак стороною обвинувачення ні в обвинувальному акті, ні в ході судового розгляду не обґрунтовано та не надано жодних належних, допустимих і переконливих доказів на підтвердження наявності в обвинуваченого ОСОБА_14 умислу на невиконання вироку суду.
Доводи прокурора про те, що обвинувачений завуалював свої умисні протиправні дії шляхом винесення постанови про зупинення виконавчого провадження всупереч інтересам стягувачів, суд до уваги не бере у зв`язку з їх безпідставністю, оскільки право на зупинення провадження є процесуальною дією, вчинення якої Законом покладено виключно на розсуд виконавця.
Твердження прокурора, що зупинення провадження є протиправним, не підтверджені жодними доказами та не узгоджуються з наведеними вище положеннями статті 38 Закону.
Крім того, в обвинувальному акті відсутні будь-які посилання на мотив та мету в діях державного виконавця ОСОБА_14 , а в матеріалах кримінального провадження жодних доказів на підтвердження наявності в ОСОБА_14 мотиву й мети саме не виконувати вирок суду немає і в ході судового розгляду стороною обвинувачення таких надано не було.

Враховуючи, що умисел, мотив і мета є складовими суб`єктивної сторони злочину, то їхня відсутність чи недоведеність свідчить відповідно і про відсутність складу вказаного злочину.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір.
За змістом статті 62 Конституції України та статті 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 6 грудня 1998 р. (п.146), Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).
Забезпечення доведеності вини є одним із конституційних принципів судочинства (пункт 3 частини 3 статті 129 Конституції України).
Недопустимим є обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність особи. Коли всі зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливі збирання додаткових доказів вичерпані суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Таким чином повно, всесторонньо, об`єктивно проаналізувавши й оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дотримуючись загальних засад кримінального провадження, принципів верховенства права, законності, презумпції невинуватості, змагальності сторін та безпосередності дослідження доказів в кримінальному судочинстві, суд дійшов висновку про необґрунтованість висунутого проти обвинуваченого ОСОБА_14 кримінального обвинувачення та недоведеність стороною обвинувачення у ході судового розгляду наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_14 складу злочинів, передбачених частиною 2 статті 367 та частиною 2 статті 382 КК України.

Жодних розумних сумнівів щодо відсутності підстав для виправдання обвинуваченого у суду немає та будь-які належні, допустимі, достатні і беззаперечні докази на спростування вищевказаного відсутні.

Відповідно до вимог частини 3 статті 129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення суд залишає позов без розгляду.

З огляду на вказані положення процесуального закону цивільний позов ОСОБА_20 про відшкодування завданої моральної шкоди слід залишити без розгляду.

Позови потерпілих КП «Ковельбуд» та ОСОБА_9 ухвалами суду від 08 грудня 2015 року та 09 червня 2016 року були залишені без розгляду (а.к.п. 203 т. 1, а.к.п. 170 т. 5).

Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до вимог статті 100 КПК України.

Враховуючи, що судом ухвалюється виправдувальний вирок, то процесуальні витрати з обвинуваченого не стягуються.

Керуючись статтями 370, 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
Визнати невинуватим ОСОБА_14 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 статті 367, частиною 2 статті 382 КК України, та виправдати у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу злочинів, передбачених частиною 2 статті 367, частиною 2 статті 382 КК України.
Цивільний позов ОСОБА_20 до ОСОБА_14 про відшкодування завданої злочином моральної шкоди залишити без розгляду.
Речові докази:

завірені копії матеріалів зведеного виконавчого провадження № 43151619, у якому боржником є ОСОБА_17 , стягувачами є ОСОБА_16 , Управління Пенсійного фонду України в місті Ковелі та Ковельському районі Волинської області, держава, Публічне акціонерне товариство КБ «ПриватБанк», Відкрите акціонерне товариство КБ «Надра», копію договору застави від 15 березня 2007 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Західінкомбанк» та ОСОБА_17 залишити в матеріалах кримінального провадження;

завірені копії матеріалів зведеного виконавчого провадження № 24026830, у якому боржником є ОСОБА_19 , до якого приєднано виконавчі провадження, у яких стягувачами є ОСОБА_9 та ОСОБА_20 , вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 19 січня 2012 року у справі №1/0301/143/11 залишити в матеріалах кримінального провадження;

оциліндровочний станок та стрічкову пилораму, що знаходяться у приміщенні на території колишнього колгоспного двору в с. Осьмиговичі Турійського району Волинської області, побутову техніку: холодильник «Мінськ», газовий котел «Атон», холодильник «Грам», телевізор «Панасонік», комп`ютерне обладнання монітор марки «LG», системний блок, принтер марки «Canon», сканер марки «Mustek», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , залишити у користуванні ОСОБА_19 ;

матеріали зведеного виконавчого провадження № 28906058, боржником у якому є Колективне підприємство «Ковельбуд», повернути Ковельському міськрайонному відділу державної виконавчої служби.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Волинської області через Турійський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Головуючий