Ухвала
іменем україни
7 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Головуючого ОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , судимого 19.12.2014 року за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у громадських робіт на строк 150 годин,

за участю прокурораОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИЛА:
З касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернувся прокурор з вимогами про перевірку вироку апеляційного суду щодо ОСОБА_5 .

Вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 червня 2015 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 389 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.
Із застосуванням вимог ст. 71 КК України ОСОБА_5 приєднано частину покарання за попереднім вироком та з урахуванням вимог ст. 72 КК України призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік і 15 днів.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням та з встановленням іспитового строку 1 рік.

Вироком Апеляційного суду Рівненської області від 12 жовтня 2015 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано.

ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 389 КК України призначено покарання у виді арешту строком на 6 місяців.

На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_5 приєднано частину покарання за попереднім вироком та призначено остаточне покарання у виді арешту строком на 6 місяців і 15 днів.

ОСОБА_5 засуджено за те, що він будучи судимим вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 грудня 2014 року до покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин та будучи ознайомленим з порядком та умовами відбування покарання й попередженим про кримінальну відповідальність за ч. 2 ст. 389 КК України, за графіком виконання громадських робіт у комунальній службі Дубровицької міської ради, з метою ухилення від їх відбування у вказаний строк до виконання громадських робіт не приступив та 122 години громадських робіт не відпрацював.
Прокурор у касаційній скарзі, не оспорюючи доведеності вини засудженого та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення засудженому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м?якості, просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотивуючи касаційну скаргу прокурор зазначає, що зміст вироку апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 420 КПК України, оскільки є невмотивованим та необґрунтованим. Прокурор стверджує, що апеляційний суд без наведення відповідних мотивів прийняв рішення про призначення засудженому більш м?якого виду покарання, поряд з тим, що у мотивувальній частині ухвали дійшов висновку лише про незаконність застосування до засудженого місцевим судом вимог ст. 75 КК України.

У доповненнях до касаційної скарги прокурор зазначив про порушення апеляційним судом вимог ч. 2 ст. 71 КК України при складанні покарань за сукупністю вироків та підтримав прохання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка частково підтримала касаційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Згідно з частиною другою цієї ж статті вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків, встановлених ст. 374 КПК України, якою, окрім іншого, визначено й вимоги до мотивувальної та резолютивної частин вироку.

У резолютивній частині судового рішення викладаються конкретні рішення суду, що повинні логічно випливати з описово-мотивувальної частини.

Ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_5 апеляційний суд зазначених вимог закону не дотримався.
Мотивуючи апеляційну скаргу прокурор вважав за необхідне скасувати вирок місцевого суду через неправильне звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання, тобто в частині застосування вимог ст. 75 КК України. Однак у резолютивній частині цієї скарги прокурор просив суд апеляційної інстанції скасувати вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалити свій вирок.
Апеляційний суд не надаючи уваги тому, що апеляційна скарга прокурора не є належно мотивованою, зокрема, що прохання, висловлене прокурором в апеляційній скарзі не відповідає її мотивувальній частині, погодився з апеляційною скаргою прокурора, зазначивши про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_5 без реального відбування покарання. Однак, приймаючи рішення щодо вироку місцевого суду припустився суперечностей. Так, вказавши на неправильне звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, апеляційний суд визнав за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у частині призначення покарання з метою застосування більш суворого покарання.
Ухвалюючи свій вирок апеляційний суд не взяв до уваги, що вимогами ч. 1 ст. 420 КПК України передбачені самостійні підстави для ухвалення вироку апеляційним судом. У разі встановлення апеляційним судом допущених судом першої інстанції порушень вимог розділу ХІІ КК України «Звільнення від покарання та його відбування» та неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у цій частині. Проте апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції не тільки в частині звільнення засудженого від відбування покарання, а й у частині призначення покарання.

Крім того, апеляційний суд вказуючи на м?якість призначеного ОСОБА_5 судом першої інстанції покарання, своїм вироком призначив йому ще більш м?яке покарання, як за видом так і за розміром, чим допустив суперечності.

Щодо призначеного ОСОБА_5 покарання в оскаржуваному вироку наявні суперечності й між його мотивувальною та резолютивною частинами. Зокрема, дійшовши висновку, що засудженому слід призначити мінімальне, передбачене санкцією ч. 2 ст. 389 КК України покарання у виді арешту, суд призначив його у максимальному розмірі, визначеному санкцією статті за якою засуджено ОСОБА_5 .

Згідно з рекомендаціями, що містяться у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», де зазначено, що при складанні покарань у порядку, передбаченому зазначеною статтею, загальний його розмір не може бути більшим за максимальну межу, встановлену для цього виду покарання в Загальній частині Кримінального Кодексу. Якщо за знову вчинений злочин призначено передбачене законом максимальне покарання, невідбута частина покарання за попереднім вироком підлягає поглиненню.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання за сукупністю вироків, апеляційний суд не дотримався зазначених рекомендацій, а також вимог ч. 2 ст. 71 КК України, відповідно до якої при складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині Кримінального Кодексу України.

Наявність зазначених вище протиріч та недоліків свідчить про допущені апеляційним судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що в силу ст. 438 КПК України є підставами для скасування судового рішення з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Новий розгляд в суді апеляційної інстанції слід провести з дотриманням всіх вимог закону, та з урахуванням вимог ст. 439 КПК України щодо підстав скасування вироку апеляційного суду, постановити законне, обґрунтоване й вмотивоване судове рішення.

За інформацією, наявною в довідці, наданій 11 грудня 2015 року Катеринівською виправною колонією управління державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№46), ОСОБА_5 відбуває покарання в арештному домі при Катеринівській виправній колонії. З огляду на вказане колегія суддів вважає за необхідне ОСОБА_5 з-під варти звільнити.

Керуючись ст.ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Апеляційного суду Рівненської області від 12 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_5 з-під варти звільнити.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9