У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 569/11321/13-к

14 квітня 2014 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 1 ст. 309 КК України, ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України, ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України, суд, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Рівненського міського суду перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 1 ст. 309 КК України, ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України, ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України.

Згідно даних реєстру матеріалів досудового розслідування 28 лютого 2013 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а 12 квітня 2013 року ОСОБА_10 були затримані за підозрою у вчиненні вище зазначених злочинів. 02 березня 2013 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а 15 квітня 2013 року ОСОБА_11 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

В подальшому судом прододовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 до 14 квітня 2014 року.

11 квітня 2014 року, в судовому засіданні захисники обвинувачених звернулися до суду з клопотанням, яке було підтримано обвинуваченими про зміну міри запобіжного заходу обвинуваченим з тримання під вартою на домашній арешт.

В судовому засіданні прокурор вважає за доцільне продовжити строк тримання обвинувачених під вартою до двох місяців в зв`язку з тим, що вони обвинувачуються у вчиненні тяжких злочинів, по справі не допитані всі свідки, а тому обвинувачені можуть перешкоджати встановленню істини по кримінальному провадженню.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали кримінального провадження , приходить до наступного:

Згідно з положеннями ст.9 Конституції України та ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року та прийняття Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року №3477-IV, суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права що також випливає з положень ч.2 ст.8 та ч.ч.3-6 ст.9, ст.206 КПК України.

За положенням ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру тощо. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебувають під вартою більше року, а обвинувачений ОСОБА_10 один рік.

Згідно з п.2 ч. 3 ст. 197 КПК України - сукупний строк тримання під вартою обвинуваченого під час досудового розслідування не повинен перевищувати 12-ти місяців у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів.

З чого слідує, що суд може змінити запобіжний захід на менш суворий, якщо є підстави вважати, що внаслідок зміни обстановки, належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити і більш мякий запобіжний захід.

Згідно зі ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод звільнення може бути обумовлено гарантіями явки обвинувачених у судове засідання. При цьому суди України повинні враховувати позицію Європейського суду з прав людини, висловлену ними в своїх рішеннях.

При розгляді судом питання про доцільність тримання під вартою особи, суд з`ясовує чи було взяття під варту особи конче необхідним для забезпечення його присутності в суді та чи могли інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї мети.

Як слідує з ст. 183 КПК України - тримання під вартою як запобіжний захід може бути застосовано лише у разі, якщо прокурор наявною сукупністю дозволених законом при прийнятті цього рішення засобів доказування доведе, що жоден із більш мяких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим в ст. 177 КПК України. Неможливість запобігти таким ризикам слід розуміти як недостатність інших запобіжних заходів для того, щоб убезпечити їх настання.

Згідно зі змістом ст.ст. 131-132 КПК України , запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду. Згідно ст. 177 КПК України , метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов"язків.

Відповідно до ст. ст. 177 , 178 КПК України обов"язок надання доказів стосовно обставин вказаних у даних статтях, що враховуються при обранні запобіжного заходу, лежить на прокуророві.

Суд вважає, що прокурором не наведено достатніх та переконливих доказів про наявність підстав для подальшого утримання обвинувачених під вартою. Не наведено також документальних підстав про те, що обвинувачені можуть ухилитись від суду, перешкоджатимуть встановленню істини по справі та продовжуватимуть займатися злочинною діяльністю. Також прокурор не навів доводів, що менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків та належної поведінки.

Посилання прокурора на таку обставину як тяжкість покарання, шо враховується при обранні запобіжного заходу , не повинна визначатися " механічно", як середньоарифметична в межах санкції статті особливої частини КК України, за якою особа обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, а як конкретний вид та розмір покарання, яке за його переконанням основане на наявних на час розгляду цього питання матеріалів, могло б бути призначене обвинуваченим судом з огляду на санкції статтей КК України та відповідно до положень Загальної частини КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи винних та обставини, що пом"якшують та обтяжують покарання за умови визнання їх вироком суду у вчиненні інкримінованих ним діянь.

При цьому існує презумція на користь звільнення з-під варти. Доводи " за" і " проти" такого звільнення не повинні бути " загальними і абстрактними", необхідно встановити наявність конкретних фактів, які можуть бути підставами для подальшого утримання під вартою, перекладання обов`язку доказування на затриманого в таких питаннях рівнозначно порушенню вимог статті 5 Конвенції, положення якої розглядає утримання під вартою як виключення із права на свободу, допустиме тільки у виключно перерахованих і чітко визначених випадках.

Суд вважає, що відсутні підстави вважати, що обвинувачені перешкоджатимуть встановленню істини у справі, ухилятимуться від явки до суду, а така єдина обставина як тяжкість вчиненого злочину не може бути підставою для такої міри запобіжного заходу як утримання під вартою.

Судом не здобуто також достатніх даних про те, що обвинувачені мають намір виїхати за межі України з метою скритись від суду та від виконання процесуальних рішень.

Обгрунтування необхідності застосування як запобіжного заходу взяття під варту з мотивів можливості ухилення від слідства і суду, має лежати в площині оцінки певних аспектів поведінки особи в конкретній ситуації ( обставини вчинення злочину, обставини викриття особи) з урахуванням наявності даних, що характеризують особу, а саме: вік, місце проживання, роботи, навчання, сімейний стан, попередні судимості, характеристики , тощо).

Прокурором не доведено наявність ризиків, що дають достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть знищити, сховати або спотворити речі та документи, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та вчиняти тиск на свідків.

Судове рішення стосовно обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження його застування має містити як чітке визначення законодавчих підстав для його обрання ( продовження), так і дослідження та обгрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення злочину, врахування особи винного та інших обставин (ризиків, наведених у ч.1 ст.177 КПК України). Слідчому судді, суду необхідно враховувати, що обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих ( стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п.4 ст.5 Конвенції.

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі Вренчев проти Сербії, №2361/05, п.75, та рішення ЄСПЛ від 16 березня 2011 року у справі Боротюк проти України, №33579/04, п.62).

З матеріалів кримінального провадження слідує, що всі обвинувачені мають постійне місце проживання, одружені, мають на утриманні неповнолітніх дітей, раніше не судимі і до кримінальної відповідальності не притягувалися.

Оскільки взяття під варту є виключним і найбільш суворим запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли є підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та належної поведінки, тому, є підстави для зміни обвинуваченим запобіжного заходу із взяття під варту на домашній арешт, заборонивши обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишати житло з 19 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин наступного дня.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Керуючись ст. ст. 176-178,181, 331 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Клопотання захисників обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яке було підтримано обвинуваченими ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про зміну міри запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт задоволити.

Змінити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Рівне, гр.-ну України, з середньо-спеціальною освітою, раніше працюючому менеджером зі збуту Рівненського ТзОВ «Агроклондайк», одруженому, раніше не судимому, зареєстрованому в АДРЕСА_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, з забороною залишати житло по місцю його реєстрації з 19 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин наступного дня.

Змінити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю села Новий Корець Корецького району Рівненської області, гр.-ну України, одруженому, не працюючому, раніше не судимому, прож. в АДРЕСА_2 , запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, з забороною залишати житло по місцю його проживання з 19 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин наступного дня.

Змінити ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцю м. Рівне, гр.-ну України, з середньою освітою, одруженому, не працюючому, прож. в АДРЕСА_3 , запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, з забороною залишати житло по місцю його проживання з 19 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин наступного дня.

Копію ухвали про зміну міри запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт направити в СІЗО м. Рівне та передати на виконання відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в Рівненський МВ УМВС України в Рівненській області, відносно обвинуваченого ОСОБА_8 в Рівненський РВ УМВС України в Рівненській області та вручити обвинуваченим і прокурору.

Встановити строк дії ухвали терміном на два місяці з моменту постановлення ухвали, а саме до 14 червня 2014 року включно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя : ОСОБА_1

Судді : ОСОБА_2

Рудика ОСОБА_13

З оригіналом вірно:

Головуючий суддя : ОСОБА_1