Справа № 301/879/15-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

15.09.2016 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів :
ОСОБА_1 /головуючої /,
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря судових засідань: ОСОБА_4
з участю прокурора ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 ,
Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Білки, Іршавського району, мешканця АДРЕСА_1 , водія ФОП ОСОБА_9 , громадянина України , не судимого, одруженого, на утриманні має одну малолітню дитину, із середньою освітою,
визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України та призначено йому покарання:
за ч. 2 ст. 286 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки;
за ч. 1 ст. 135 КК України 1 (один) рік позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом частково складання покарань, остаточно призначено покарання Семаку 3(три) роки 6 (шість) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого матеріальну шкоджу в сумі 3 578 грн. та моральну шкоду в сумі 150 000 грн.
Відповідно до ст.100 КПК України вирішено питання речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він 18 січня 2016 року близько 18 год. 00 хв. в порушення вимог п. п. 1.3, 1.4, 1.5, 2.3 (б), 2.3. (д), 2.9 (а), 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху України керуючи у стані алкогольного сп`яніння технічно справним автомобілем «ВАЗ-2107», номерний знак НОМЕР_1 рухаючись в межах населеного пункту с. Приборжавське по вул. Центральній у напрямку с. Луково, Іршавського району, виїхав на смуг зустрічного руху, проявив неуважність, не забезпечив безпеку дорожнього руху в результаті чого допустив зіткнення з велосипедом марки «Дорожник Люкс», на якому в зустрічному напрямку по своїй полосі руху їхав ОСОБА_6 . В результаті ДТП потерпілий отримав різного роду легкі тілесні ушкодження, а також важкі тілесні ушкодження у вигляді відкритого багато уламкового перелому обох кісток лівої гомілки. Відразу після вчинення наїзду, ОСОБА_7 , поставивши потерпілого в небезпечний для його життя стан, завідомо залишив його без допомоги.
В запереченні на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого потерпілий ОСОБА_6 вважає її безпідставною, а вирок суду першої інстанції обґрунтованим. Зазначає, що при визначенні міри покарання ОСОБА_11 суд повністю врахував всі перераховані ним в апеляційній скарзі обставини, окрім того просить врахувати, що після виявлення ОСОБА_11 працівниками поліції він заперечував свою вину у вчиненому намагаючись уникнути відповідальності. Суд також обґрунтовано позбавив ОСОБА_11 прав керування, оскільки він скоїв ДТП керуючи автомобілем в стані алкогольного сильного сп`яніння. В результаті протиправних дій обвинуваченого він став інвалідом другої групи, що суттєво вплинуло на його спосіб життя та можливість працевлаштування. С тягнуту судом суму моральної шкоди вважає обґрунтованою.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянта - адвоката ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги та обвинуваченого з проханням про задоволення апеляційної скарги, заперечення прокурора проти доводів апеляційної скарги, потерпілого ОСОБА_6 , який вважає вирок суду законним, не заперечив щодо задоволення апеляційної скарги в частині вирішення питання з приводу призначеної міри покарання, і прохання про залишення вироку без зміни щодо вирішення цивільного позову, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.
Доведеність вини за ч.2 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України ніким з учасників кримінального провадження не оспорюється, тому апеляційний суд перевіряє вирок в межах висунутих в апеляційній скарзі вимог щодо міри призначеного покарання та вирішення цивільного позову.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що суд першої інстанції розглянув його в порядку ч.2 ст. 416 КК України. Ретельно перевіривши та оцінивши докази у справі, визнаючи ОСОБА_11 винним за ч.2 ст. 286 та ч.1 ст. 135 КК України, при призначенні покарання суд врахував усі обставини відповідно до ст. 65, 66, 67 КК України, та призначив обвинуваченому покарання з урахуванням вказівок апеляційного суду, викладених ним в ухвалі від 02.12.2015 ( т.2 а.с. 167-172).
Суд правильно вказав, що хоча обвинувачений ОСОБА_7 позитивно характеризується, має на утриманні малолітню дитину та престарілу тітку, однак тяжкість вчинених злочинів, поведінка обвинуваченого після вчинення ДТП не свідчить про щире розкаяння винного, активне сприяння розкриттю злочину, при цьому матеріальну шкоду обвинувачений з часу вчинення ДТП та до часу винесення вироку відшкодував частково, та не знайшов підстав для застосування ст.ст. 75, 76 КК України.
Апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції та не знаходить підстав для пом`якшення покарання. ОСОБА_7 вчинив ДТП у стані сильного ступеню алкогольного сп`яніння, тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно позбавив його прав керування. Щодо можливості застосування ст. 75 КК України, з урахуванням того, що попередній вирок щодо ОСОБА_7 ( від 17.06.2015), за яким суд йому застосував ст. 75 КК України був скасований саме через неправильне звільнення від відбування покарання за апеляційною скаргою потерпілого про м`якість призначеного покарання, тому апеляційна скарга і в цій частині задоволенню не підлягає.
Потерпілий в апеляційному суді, на противагу його позиції у суді першої інстанції, не заперечив проти зміни покарання, як про це просив обвинувачений, однак апеляційний суд не приходить до переконання, що обвинувачений може виправитись без ізоляції його від суспільства, крім того, сторона захисту не навела, які саме обставини свідчать про те, що особа може виправитись без відбування призначеного покарання. Те, що в обвинуваченого є сім`я, на утриманні малолітня дитина судом враховано при визначенні строку покарання, який призначений в межах мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України та ч.1 ст. 135 КК України. Про пом`якшення цього покарання на підставі ст. 69 КК України апелянти не просили і доводи про можливість призначення покарання на підставі ст. 69 КК України не висловлювали і під час апеляційного розгляду.
Не підлягає також задоволенню апеляційна вимога про зменшення стягнутої суми у відшкодування моральної шкоди з обвинуваченого в користь потерпілого. Суд у вироку мотивував прийняте рішення про розмір стягнення моральної шкоди і висновок суду про доведеність цивільного позову є обґрунтованим, а розмір шкоди, стягнутий судом в користь потерпілого, є справедливим. Суд першої інстанції правильно застосував вимоги ст. 23 та ст. 1167 ЦК України і критерії розумності та справедливості, вказавши про це у вироку.
Апеляційний суд вважає, що незадовільний фінансовий стан обвинуваченого не може ставитися в співрозмірність із заподіянням ним шкоди життю потерпілого і залежати від матеріального стану обвинуваченого. Право отримати реальне відшкодування в межах стягнутої суми залежить від волі потерпілого і обвинувачений не позбавлений можливості дійти згоди з потерпілим про порядок, умови і спосіб відшкодування присудженої суми .
З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни вироку в сторону його пом`якшення, а також не знаходить і інших підстав, не наведених в апеляційній скарзі, для пом`якшення покарання та зменшення суми у відшкодування моральної шкоди.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України , апеляційнйи суд
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 19 травня 2016 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.
На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня його проголошення.
Судді: