У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання за участю: прокурора засудженого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0006306 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року щодо ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 17 серпня 2015 року
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, раніше судимого
вироком Дніпровського районного суду м. Києва
від 18.06.2015 р. за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185
КК України до покарання у виді штрафу
в розмірі 850 грн,

засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ст. 76 цього ж Кодексу.
Вироком Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 в частині незастосування положень ст.ст. 71, 72 КК України скасовано та постановлено новий вирок, яким на підставі зазначених статей за сукупністю вироків ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього ж Кодексу, а також у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн (призначене вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року), які виконувати самостійно. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винним і засуджено за те, що він за обставин, викладених у вироку, приблизно о 16 год. 40 хв. 26 червня 2015 року намагався повторно таємно викрасти з торгівельного залу магазину «Фуршет» на вул. Героїв Космосу, 4 у м. Києві належний ДП «Рітейл Іст» комплект постільної білизни вартістю 289,25 грн., однак довести злочин до кінця не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками магазину на виході.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Зазначає, що апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання за сукупністю вироків, невірно застосував положення ч. 4 ст. 71 КК України, не врахувавши, що за попереднім вироком суду засудженому було призначене реальне покарання у виді штрафу, у зв`язку із чим звільнення його від відбування покарання у виді позбавлення волі за сукупністю вироків не допускається. Крім того, вважає, що у суду не було підстав застосовувати до засудженого положення ст. 75 КК України, оскільки той вчинив новий злочин проти власності через незначний проміжок часу після засудження за аналогічний злочин.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, що частково підтримав скаргу, засудженого ОСОБА_6 , який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Посилання прокурора на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого є необґрунтованими.
Так, відповідно до ст. 71 КК України та п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, то суд на підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
В п.10 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що у разі засудження особи за злочин, вчинений у період невідбутого покарання за попереднім вироком, та призначення покарання, яке згідно з ч. 3 ст. 72 КК України за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги ст. 71 КК України і призначити за сукупністю вироків остаточне покарання. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухваливши рішення про їх самостійне виконання.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 раніше було засуджено вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн., який на час постановлення вироку Святошинського районного суду м. Києва від 17 серпня 2015 року не сплачено. Новий злочин, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, ОСОБА_6 вчинив 26 червня 2015 року, тобто у період невідбутого покарання у вигляді штрафу 850 грн за попереднім вироком від 18 червня 2015 року.
За таких обставин, враховуючи вищезазначені вимоги кримінального закону та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, апеляційним судом було правильно призначено ОСОБА_6 покарання не тільки за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, а й за сукупністю вироків на підставі ст.ст. 71, 72 КК України, які слід виконувати самостійно.
Крім того, відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Призначаючи покарання ОСОБА_6 , місцевий суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином середньої тяжкості, ступінь здійснення злочинного наміру та конкретні обставини провадження, а також причини, за яких злочин не було доведено до кінця, особу винного, який раніше судимий, має на утриманні малолітню дитину, перебуває у цивільному шлюбі, працевлаштований, його позитивну характеристику, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, однак перебуває на обліку у лікаря-нарколога, обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції частини статті, за якою його визнано винним, та звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Апеляційний суд переглянув дане кримінальне провадження та виніс свій мотивований вирок, яким вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України визнав законним і обґрунтованим, а покарання таким, що в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України. При цьому, доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість належним чином перевірялись апеляційним судом та були мотивовано відхилені.
Оскільки в касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання, то вона і в цій частині задоволенню не підлягає.
Вирок апеляційного суду є достатньо мотивованим та таким, що повною мірою відповідає вимогам ст. 420 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436438 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ ____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3