УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні 19 вересня 2016 року в м. Києві касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 30 серпня 2016 року,

в с т а н о в и в:

Зазначеним вироком

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27 листопада 2012 року за ч. 2 ст. 185 та на підставі ст. 71 КК України визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць,

засуджено за ч. 2 ст. 260 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він на початку квітня 2014 року, знаходячись біля адміністративної будівлі Маріупольської міської ради по проспекту Леніна, 70 м. Маріуполя Донецької області, діючи з прямим умислом, добровільно погодився на пропозицію представника незаконного збройного формування самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки» на участь у діяльності даного формування.
При цьому, у період із початку квітня 2014 року до кінця травня 2014 року ОСОБА_5 , здійснюючи свої умисні протиправні дії у складі непередбаченого законами України збройного формування, систематично виконував накази свого безпосереднього командира, а також виконував інші протиправні накази, направлені проти представників влади із застосуванням вогнепальної зброї, які отримував від своїх керівників з числа незаконного збройного формування самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки». В результаті діяльності зазначеного не передбаченого законами України збройного формування на території Донецької області було вчинено низку тяжких і особливо тяжких злочинів.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 30 серпня 2016 року вирок залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , що діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності вини та кваліфікацію дій його підзахисного, порушує питання про зміну судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та просить пом`якшити покарання із застосуванням ст. 75 КК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій, в касаційній скарзі не заперечується.
Доводи захисника про звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, не заслуговують на увагу.
Як убачається із наданих копій судових рішень, суд, призначаючи

ОСОБА_5 покарання дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу винної, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення тяжких злочинів, не працює, суспільно-корисною працею не займається, а також пом`якшуючу покарання обставину щире каяття. З урахуванням цих даних у сукупності суд визнав можливим призначити засудженому покарання у мінімальному розмірі санкції ч. 2 ст. 260 КК України та обґрунтовано визнав неможливим застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України.

Отже, покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, і воно за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Підстав для його пом`якшення, як про це ставить питання у касаційній скарзі захисник, не вбачається.
Перевіркою судового рішення встановлено, що апеляційний суд, при розгляді апеляцій засудженого та його захисника, дійшов обґрунтованого висновку про залишення вироку щодо ОСОБА_5 без зміни, і суд 2-ї інстанції навів у ухвалі переконливі мотиви про відсутність підстав для пом`якшення засудженому покарання.

Із таким висновком погоджується колегія суддів і не знаходить підстав для пом`якшення засудженому ОСОБА_5 покарання, як про це ставить питання у касаційній скарзі його захисник ОСОБА_4 .
За таких обставин, суд касаційної інстанції вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 слід відмовити.
Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 30 серпня 2016 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3