Справа № 357/2159/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/596/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 35 24.05.2016

УХВАЛА
іменем України
24 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Тетіївського районного суду Київської області від 16 листопада 2011 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ст. 289, ч.2 ст. 289, ст. 70, ст.71 КК України до 5 років 9 місяців 6 днів позбавлення волі.
11 лютого 2016 року начальник Білоцерківської виправної колонії № 35 звернувся до суду з поданням про умовно-дострокове звільнення від відбуття покарання засудженого ОСОБА_7 .

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2016 року відмовлено у задоволенні подання начальника Білоцерківської виправної колонії № 35.

Не погоджуючись з даною ухвалою, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та винести нову, якою задовольнити подання начальника Білоцерківської виправної колонії № 35 та застосувати до нього ( ОСОБА_7 ) умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Вважає, що суд при винесенні ухвали не врахував його позитивну характеристику.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а у хвалу суду першої інстанції без змін. Вважає, що суд обґрунтовано дійшов висновку про неможливість умовно-дострокового звільнення ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого, який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги засудженого, обговоривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення осіб від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким» мають надзвичайно важливе значення для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ч. 1 ст. 50 КК України та ст. 63 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщення його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Призначене особі покарання у виді позбавлення волі, яке відбувається особою у кримінально-виконавчій установі закритого типу (виправній колонії) має на меті виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів засудженим.

Відповідно до ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Зазначена норма надає право суду, а не покладає на нього обов`язок, щодо умовно-дострокового звільнення особи від відбування покарання.

Згідно ч. 2, п. 2 ч. 3 ст. 81 КК України та п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване лише після повного, всебічного вивчення даних про особу засудженого та після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Як вбачається з характеристики, наданої Білоцерківською ВК № 35 на ОСОБА_7 , 19.05.2004 року Тетіївським районним судом Київської області він був засуджений за ч. 1 ст. 119 КК України на 4 роки позбавлення волі та звільнений на підставі ст. 1 «а» Закону України «Про амністію» від 31.01.2005 року. 16.05.2006 року Тетіївським районним судом Київської області він був засуджений за ч. 1 ст. 185 КК України на 1 рік позбавлення волі, а 13.06.2006 Тетіївським районним судом Київської області засуджений за ст. ст. 289 ч. 2, 185, ч. 3, 70, 71 КК України. Звільнений умовно-достроково 13.07.2011 року на 3 місяці 6 днів. 16.11.2011 року Тетіївським районним судом Київської області він знову засуджений за ст. ст. 185, ч. 2, 15 ч. 2, 289 ч. 2, 70, 71 КК України до 5 років 9 місяців 06 днів позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_7 перебуваючи у Київському СІЗО, відбуваючи покарання в місцях позбавлення волі у Білоцерківській ВК № 35 за вироком Тетіївського районного суду Київської області від 16.11.2011 року неодноразово 04.01.2012 року, 13.03.2012 року, 05.04.2012 року, 21.11.2012 року, 30.12.2012 року, 05.01.2013 року, 07.07.2014 року, 28.01.2015 року допускав порушення умов утримання, відбування покарання, тобто у період перебування у СІЗО, відбування покарання допускав несумлінну поведінку, за що на нього було накладено 8 стягнень.

Суд першої інстанції зазначив, що поведінка засудженого ОСОБА_7 протягом всього періоду відбування ним покарання не була сумлінною, що не дозволяє суду дійти висновку, що він виправився.

За таких обставин суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення подання начальника виправної колонії, оскільки вважає неприпустимим звільнення засудженого, який порушував умови утримання/відбування покарання у місцях позбавлення волі, умовно-достроково, адже вказаним підривається у цілому сутність такого звільнення, оскільки це свідчить про ігнорування засудженим та адміністрацією кримінально-виконавчої установи закритого типу поняття покарання як заходу примусу від імені держави за вироком суду до особи, мети покарання - виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
При прийняття такого рішення щодо особи, яка засуджена від імені держави за вироком суду до покарання у виді позбавлення волі, суд має обов`язково також враховувати мету покарання: запобігання вчиненню нових злочинів, як цією особою (тобто цим засудженим) так і іншими особами.

В зв`язку з наведеним, висновки суду першої інстанції про неможливість застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання колегія суддів вважає правильними та такими, що підтверджуються матеріалами провадження.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, підстави для її скасування та постановлення нової ухвали відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги засудженого необхідно відмовити, а ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні подання начальника Білоцерківської виправної колонії № 35, - без змін.
Головуючий
Судді