Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/452/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.06.2016 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кіровограда кримінальне провадження № 0002334 за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Кіровоградської області ОСОБА_6 на вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10.03.2016 року.

Цим вироком:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Світловодськ Кіровоградської області, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, який одружений, має на утриманні малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , до кримінальної відповідальності притягується вперше,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Кримінальне провадження розглянуто з участю:

- прокурора ОСОБА_8 ,

- потерпілої ОСОБА_9 ,

- обвинуваченого ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:
У апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження, просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки, без застосування вимог ст. 75 КК України.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що при призначенні покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував суспільну небезпеку та тяжкість вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 злочину, який є тяжким та таким, що представляє підвищену суспільну небезпеку в момент вчинення. Внаслідок злочину настала смерть потерпілого, тоді як ст. 27 Конституції України гарантує, що людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, особиста недоторканість і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Крім того, суд першої інстанції порушуючи вимоги закону України про кримінальну відповідальність належним чином не дав оцінку особі обвинуваченого ОСОБА_7 , не мотивував рішення про можливість звільнення його від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком, обмежившись твердженням, що останній характеризується позитивно та визнав вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10.03.2016 року обвинуваченого ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Відповідно до вимог ст. 75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням іспитовим строком на 1 рік та покладено обов`язки: - не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; - повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи; - періодично з`являтися для реєстрації в кримінально - виконавчу інспекцію.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за залучення експертів в розмірі 1843 грн. 20 коп.

Доля речових доказів вирішена відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

За вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він, вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого за таких обставин.

18.12.2015 року приблизно о 16 год. 50 хв. ОСОБА_7 , керуючи автомобілем ВАЗ-2102, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_10 , рухався по вул. Леніна м. Світловодська Кіровоградської області, зі сторони парку ім. Т.Г. Шевченка в напрямку площі Леніна. Зближуючись з транспортним засобом, який рухався в зустрічному напрямку, будучи засліпленим світлом фар вказаного транспортного засобу, ОСОБА_7 порушуючи вимог п. 2.3(б), 19.3 ПДР України проявив особисту неуважність та недбалість до забезпечення елементарних вимог безпеки дорожнього руху, при зміні дорожньої обстановки, не вжив заходів до зниження швидкості, аж до повної зупинки керованого ним транспортного засобу, чим позбавив себе можливості безпечно керувати автомобілем.

Під час подальшого руху, будучи достатньо проінформованим про наявність у напрямку його руху нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком п. 5.35.1 ПДР України та дорожньої розміткою п. 1.14.1 ПДР України, порушуючи вимоги п. 18.1 ПДР України, ОСОБА_7 не впевнився у відсутності пішоходів на пішохідному переході, яким може бути створена перешкода чи небезпека, в момент виявлення пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка переходила проїзну частину по пішохідному переходу зліва - направо по ходу його руху, не надав останній перевагу в русі, в наслідок чого допустив на наїзд.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді: внутрішньо - черепної травми - саден обличчя, рани голови, крововиливу в м`які покрови голови і під м`які мозкові оболонки, отьоку речовини головного мозку; закритої тупої травми грудної клітини: - закритих переломів 3-6 ребер зліва по середньо підм`язковій лінії; - закритої тупої травми живота - крововиливу в брижейку тонкого кишківника; рани, кровопідтьоку і саден правої голені, відкритого перелому кісток правої голені в середній треті; кровопідтьоків і саден верхніх та нижніх кінцівок, травматичного шоку, які відносяться до категорії тяжких, як небезпечні для життя в момент заподіяння, а в даному випадку призвели до смерті потерпілої. Смерть потерпілої ОСОБА_11 знаходиться у прямому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями.

Заслухавши доповідача, провівши під час апеляційного розгляду судове слідство в обсязі дослідження матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, заслухавши прокурора, який підтримав доводи апеляції, просив вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, без застосування вимог ст. 75 КК України. Заслухавши потерпілу ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , які просили відмовити у задоволенні апеляції прокурора, а вирок суду першої інстанції залишити без змін. Обговоривши доводи апеляції та перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ч. 3 ст. 349, ст. 394, ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за обставин, викладених у вироку є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні допустимих, належних, достовірних і достатніх доказах, досліджених в судовому засіданні, правильно оцінених судом та відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, як фактичні обставини кримінального провадження і кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 ніким з учасників процесу, а також прокурором в апеляції не заперечується, судовий розгляд в суді першої інстанції відбувався відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому згідно ст. 394, 404 КПК України, відсутні апеляційні підстави піддавати сумніву правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження та правову кваліфікацію.

Отже, оцінивши дослідженні у кримінальному провадженні докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України так, як він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Колегія суддів вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог статей 50, 65 КК України та роз`яснень п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року.

За таких обставин, доводи апеляції прокурора, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі через м`якість, є безпідставними.

Так, при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції в повній мірі врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів.

Характеризуючи особу обвинуваченого суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності притягується вперше, не працює, має на утриманні малолітню дитину 2012 року народження, за місцем проживання характеризується виключно позитивно.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом першої інстанції обґрунтовано визнано його щире каяття, а обставин, що обтяжують його покарання, не встановлено.

Так, як найбільш від злочину постраждала потерпіла ОСОБА_9 , суд першої інстанції належно врахував її думку при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 . Потерпіла ОСОБА_9 просила суд не позбавляти свободи обвинуваченого ОСОБА_7 , пояснила, що не має до нього претензій ні майнового, ні морального характеру, так як він в добровільному порядку відшкодував спричинені збитки.

Під час апеляційного розгляду, потерпіла ОСОБА_9 не змінила своєї думки, просила вирок суду першої інстанції залишити без змін, пояснила, що пробачила обвинуваченого ОСОБА_7 , який попросив у неї вибачення, на її думку, задоволення апеляції прокурора, призведе до руйнування сімейних стосунків обвинуваченого, а малолітня дитина залишиться без батька.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції урахувавши вищевикладене в сукупності, за обставин даного кримінального провадження, з урахуванням особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого та його наслідків, дійшов правильного висновку, що виправлення ОСОБА_7 можливе в умовах ізоляції від суспільства та призначив йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а на підставі ст. 75 КК України, звільнив обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням іспитовим строком.

Доводи апеляції прокурора, що призначене судом першої інстанції покарання необґрунтовано м`яке, колегія суддів вважає безпідставними, так як в апеляції прокурор в обґрунтування своїх доводів посилається лише на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та його наслідки, смерть потерпілої ОСОБА_11 , які судом першої інстанції при призначенні покарання належно ураховано. При цьому колегія суддів зазначає, що порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого є кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за вчинення якого визнано винним і засуджено обвинуваченого ОСОБА_7 , а тому судом першої інстанції наслідки злочину у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_11 ураховані належним чином при призначенні обвинуваченому покарання. Тобто судом першої інстанції в достатній мірі враховано всі обставини, на які в апеляції посилається прокурор.

Слід також зазначити, що прокурор просить в апеляції призначити ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі, яке на один рік відрізняється від призначеного покарання судом першої інстанції, що не може колегією суддів визнаватися як явно несправедливим покаранням через м`якість.

В апеляції прокурор не спростував, а під час апеляційного розгляду не довів, що суд першої інстанції належно не оцінив особу обвинуваченого ОСОБА_7 , або неправильно встановив обставини, що пом`якшують його покарання і що відсутні обставини, які обтяжують покарання.

До того ж, прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції і ухвалити новий вирок, посилаючись лише на тяжкість вчиненого злочину та його наслідки, ігноруючи вимоги закону України про кримінальну відповідальність, викладені у статті 65, згідно яких при призначенні покарання, крім тяжкості вчиненого злочину та його наслідків, суд при призначенні покарання повинен ураховувати дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Під час апеляційного розгляду прокурор не довів, чому на його думку призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за своїм видом і розміром, а також з урахуванням застосування ст. 75 КК України є м`яким, а застосування ст. 75 КК України свідчить про неправильне застосування закону України кримінальну відповідальність. Разом з цим, прокурор зовсім не урахував думку потерпілої ОСОБА_9 , яка просила суд першої інстанції і колегію суддів апеляційного суду суворо не карати обвинуваченого, не призначати йому покарання з реальним відбування, зазначала, що вибачила ОСОБА_7 , який щиро покаявся та висловив жаль до того, що сталося.

Також прокурор не прийняв до уваги, що за час застосування заходів кримінально-процесуального впливу, ОСОБА_7 суттєво змінив свій спосіб життя, усвідомив тяжкість вчиненого, визнав свою винуватість, попросив у потерпілої вибачення, відшкодував в повному обсязі завдану потерпілій матеріальну і моральну шкоду, став на шлях виправлення, не вчинив інших будь-яких протиправних дій та злочинів, змінив своє ставлення до встановлених в суспільстві правил поведінки і до вимог законів, що дає всі підстави колегії суддів для переконливого твердження, що на даний час ступень небезпечності ОСОБА_7 для суспільства суттєво зменшився, а отже обвинувачений довід, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства в умовах звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на викладене, врахувавши обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого ОСОБА_7 , його ставлення до вчиненого і наслідків, обставину, що пом`якшує покарання і відсутність обставин, що обтяжують покарання, думку потерпілої, суд першої інстанції при призначенні покарання за вчинений злочин цілком обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. При цьому, дотримуючись мети та загальних засад призначення покарання, визначених ч. 2 ст. 50 і ч. 2 ст. 65 КК України, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування ст. 75 КК України і звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням іспитовим строком та поклав на нього обов`язки, передбачені п. 2,3,4 ч. 1 ст. 76 КК України.

На думку колегії суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із звільненням його від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України, є обґрунтованим, законним і справедливим буде сприяти його перевихованню та попередженню вчинення нових злочинів і слугуватиме меті покарання, визначеній у ст. 50 КК України, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного покарання та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляцію прокурора залишає без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 376, 404, 405, 419 КПК України, колегія суддів.

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Кіровоградської області ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10.03.2016 року стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарженою у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання її копії.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4