Справа № 1-61/11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2010 року м. Вінниця

в складі судді Ганкіної І.А.

при секретарі Морозовському А.С.

прокурорі Ратушняку О.О.

адвокаті ОСОБА_1

Розглянувши у відкритому судовому засіданні м.Вінниця в порядку розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ст.ст.364 ч.3, 366 ч.2, 367 ч.2 КК України скаргу ОСОБА_2 про порушення кримінальної справи, -

Встановив:

ОСОБА_2 звинувачується за обвинувальним висновком в тому, що будучи працівником правоохоронного органу та працюючи начальником установи Стрижавської виправної колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Вінницькій області (№81) (далі СВК-81), що знаходиться за адресою: вул. Алеї, 30, смт. Стрижавка Вінницького району та області та маючи звання полковника внутрішньої служби вчинив злочини, передбачені ч. 2 ст. 367, ч. 3 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України, тобто службову недбалість, зловживання службовим становищем вчинене працівником правоохоронного органу та службове підроблення, що спричинили тяжкі наслідки, при наступних обставинах.

За обвинувальним висновком ОСОБА_3, згідно наказу ДДУПВП від 29.05.02 №37 та наказу УДЦУПВП у Вінницькій області від 03.06.02 №70 був призначений на посаду начальника установи, а також директором підприємства Стрижавської ВК-81 управління ДДУПВП у Вінницькій області. Після зміни назви посади згідно наказу ДЦУПВП від 29.08.08 року №66 о/с ОСОБА_2 було призначено начальником установи та одночасно директором підприємства установи Стрижавської ВК УДЦУПВП у Вінницькій області (№81). Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів від 23.12.93 р. N 3781-ХП, органи і установи виконання покарань є правоохоронними органами.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 101 КПК України начальники установ є органом дізнання. Відповідно до ст.ст. 94 та 97 КПК України орган дізнання у разі безпосереднього виявлення ознак злочину не пізніше триденного строку повинен порушити кримінальну справу. Відповідно до ст. 104 КПК України орган дізнання після порушення кримінальної справи передає її слідчому в строки передбачені ст. 108 КПК України.

За обвинувальним висновком зазначено, що згідно Інструкції з організації нагляду за засудженими, які відбувають покарання в кримінально-виконавчих установах, затвердженої наказом ДДУПВП від 22.10.04 №205, начальник установи, отримавши інформацію про втечу дає розпорядження першому заступнику начальника установи: про підготовку анкетних даних на втікачів, виготовлення необхідної кількості орієнтировок; про організацію обшуку спальних та робочих місць втікачів; про формування, інструктаж та відправлення за адресами оперативно-розшукових груп; про організацію та проведення комплексу заходів з місцевого розшуку; про виставлення тимчасових розшукових постів на шляхах вірогідного пересування втікачів; про перевірку ІТЗО, засобів сигналізації, у разі необхідності, забезпечення охорони місця втечі. Згідно цієї ж Інструкції начальник установи ОСОБИСТО: прибуває до місця пригоди; уточнює обстановку, зясовує причини та обставини втечі; аналізує та оцінює ефективність вжитих заходів з розшуку по гарячих слідах; заслуховує доповідь начальника оперативної служби та вивчає відповідну інформацію; вносить корективи до вжитих заходів щодо організації розшуку; до прибуття старшого оперативного начальника особисто очолює створений штаб та здійснює безпосереднє керівництво розшуком; організовує взаємодію розшукових груп та нарядів установи з територіальними органами внутрішніх справ та іншими правоохоронними органами. Про причини та обставини втечі, а також організацію розшуку втікачів доповідає начальнику територіального органу управління Департаменту, інформує відповідні правоохоронні органи та місцеві органи влади.

ОСОБА_2 працював в системі ДЦПВП України з 1989 року, має великий досвід роботи і був добре ознайомлений із своїми службовими обов'язками.

Згідно вироку Липовецького районного суду Вінницької області від 12.12.07 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відбував покарання у вигляді позбавлення волі строком 1 рік 6 місяців у Стрижавській виправній колонії №81 за вчинення злочину, передбаченого ст. 395 (71, 72) КК України.

Згідно постанови про переведення засудженого з колонії середнього рівня безпеки до дільниці соціальної реабілітації від 16.09,08 засудженого ОСОБА_4 01.10.08 року перевели в дільницю соціальної реабілітації СВК-81 (далі ДСР).

Приміщення ДСР СВК-81 знаходиться за межами охоронюваної території, засуджені, які утримуються в дільниці знаходяться не під охороною, а під наглядом, працюють за межами установи та мають можливість виходу за межі ДСР.

За обвинувальним висновком в період часу - кінець жовтня-початок листопада 2008 року в денну пору ОСОБА_4, скориставшись полегшеними умовами тримання, втік із ДСР СВК-81. В СВК-81 мали місце і інші випадки втеч засуджених із ДСР. При чому кримінальні справи за даними фактами порушувались не завжди. Як правило втікачів розшукували силами працівників колонії через невеликий проміжок часу і повертали в установу для подальшого відбування покарання. Деякі засуджені (втікачі) самостійно повертались в установу. Про такі випадки в УДДУПВП у Вінницькій області не повідомлялось.

За обвинуваченням в силу своєї посади, своїх службових повноважень та обов'язків ОСОБА_2 був достеменно проінформований працівниками колонії про факт відсутності ОСОБА_4 в колонії, але з мотивів карєризму та демонстрації належної роботи колонії вирішив про втечу в УДДУПВП у Вінницькій області не доповідати, кримінальної справи за фактом втечі не порушувати, а вжити силами працівників колонії заходи щодо розшуків ОСОБА_4 та його доставки в колонію для подальшого відбування покарання.

За обвинувальним висновком ОСОБА_2, умисно не виконуючи свої службові обовязки через несумлінне ставлення до них, ігноруючи вимоги Інструкції з організації нагляду за засудженими, які відбувають покарання в кримінально-виконавчих установах, затвердженої наказом ДДУПВП від 22.10.04 №205 та вимоги Кримінально-процесуального кодексу України ОСОБА_2 про втечу засудженого ОСОБА_4 в УДДУПВП у Вінницькій області не повідомив, кримінальну справу за фактом втечі за ст. 393 КК України не порушив, а лише відповідно до своїх службових обов'язків організував заходи щодо розшуків втікача. При цьому ОСОБА_2 розраховував, що ОСОБА_4 спіймають і доставлять в колонію для подальшого відбування покарання, а факт втечі залишиться прихованим і він уникне можливих негативних дисциплінарних наслідків.

За обвинуваченням оскільки вжитими працівниками СВК-81 заходами впіймати засудженого ОСОБА_4 В,А. не вдалось ОСОБА_2 вирішив у подальшому приховати факт його відсутності шляхом складання документів, що створюють видимість наявності ОСОБА_4 в установі.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, з метою приховання втечі засудженого ОСОБА_4, але вже зловживаючи своїм службовим становищем ОСОБА_2 умисно дав вказівку підлеглим працівникам організувати табелювання робочого часу ОСОБА_4. На виконання вказівки ОСОБА_2, за наполяганням працівників СВК-81, невстановлені слідством особи із числа засуджених, вносили у Табеля обліку використання робочого часу засуджених, які утримувались у дільниці соціальної реабілітації дані про роботу ОСОБА_4. Зокрема, дані про роботу ОСОБА_4 були внесені в Табеля обліку використання робочого часу за жовтень-грудень 2008 року та січень-травень 2009 року.

Також з метою приховання втечі засудженого ОСОБА_4 з відома та за вказівкою ОСОБА_2 начальник ДСР СВК-81 ОСОБА_5 виготовив характеристику засудженого ОСОБА_4 від 12.12.08 року, який ніби то продовжує відбувати покарання, в якій вказано, що ОСОБА_4 за період відбування покарання не став на шлях виправлення і застосування ст. 82 КК України не заслуговує. ОСОБА_2, який згідно службових обов'язків, особисто оцінює об'єктивність і достовірність характеристик засуджених, які подаються на розгляд комісії, і затверджує їх, діючи умисно та продовжуючи зловживати службовим становищем 16.12.08 затвердив вказану характеристику.

Після цього ОСОБА_2, зловживаючи своїм службовим становищем, дав вказівку винести питання про застосування відносно ОСОБА_4 ст. 82 КК України на розгляд комісії З питань переведення на ДСР, застосування ст. 82 КК України та УДЗ, яка діє при СВК-81. Згідно протоколу засідання комісії від 16.12.08 р. №29, враховуючи попередньо виготовлену негативну характеристику, ОСОБА_4 відмовлено в застосуванні ст. 82 КК України. ОСОБА_2 будучи головою комісії особисто підписав вказаний протокол.

За обвинувальним висновком продовжуючи приховувати втечу ОСОБА_4 з відома та за вказівкою ОСОБА_2 начальник ДСР СВК-81 ОСОБА_5 повторно виготовив характеристику засудженого ОСОБА_4 від 05.02.09 року в якій вказано, що ОСОБА_4 за період відбування покарання не довів свого виправлення і застосування ст. 81 КК України не заслуговує. При чому у характеристиці ОСОБА_4 дані про втечу не відображені. ОСОБА_2, продовжуючи зловживати службовим становищем 12.02.09 затвердив вказану характеристику.

Після цього за обвинуваченням ОСОБА_2, продовжуючи зловживати своїм службовим становищем, дав вказівку винести питання про застосування відносно ОСОБА_4 ст. 81 КК України на розгляд комісії З питань переведення на ДСР, застосування ст. 82 КК України та УДЗ, яка діє при СВК-81. Згідно протоколу засідання комісії від 12.02.09 р. №4, враховуючи попередньо виготовлену негативну характеристику, ОСОБА_4 відмовлено в застосуванні ст. 81 КК України. ОСОБА_2 будучи головою комісії особисто підписав вказаний протокол.

З метою подальшого документування недостовірного факту перебування засудженого ОСОБА_4 в ДСР, ОСОБА_2 підписав наказ від 04.05.09 №43 Про закріплення за посадами допоміжного персоналу в який за його вказівкою було внесено завідомо неправдиві дані про те, що ОСОБА_4 призначено днювальним ДСР.

Враховуючи, що станом на 30.05.09 ОСОБА_4 не спіймали і не було підстав сподіватись, що його знайдуть ближчим часом, знову ж з метою карєризму та демонстрації належної роботи установи, щоб приховати факт втечі ОСОБА_4 у 2008 році, ОСОБА_2 дав вказівку працівникам колонії відібрати пояснення у засуджених, які утримувались в ДСР, таким чином, щоб із них слідувало, що ОСОБА_4 втік із ДСР 01.06.09.. Вказівка ОСОБА_2 була виконана і на пропозицію працівників установи деякі засуджені ДСР написали пояснення від 01.06.09 в яких зазначили, що бачили ОСОБА_4 в ДСР 01.06.09, на час вечірньої перевірки його в установі вже не було.

Після цього, за обвинуваченням 03.06.09 року в денну пору, перебуваючи у приміщенні СВК-81, що знаходиться за адресою: вул. Алеї, 30, смт. Стрижавка, Вінницького району, Вінницької області ОСОБА_2 діючи умисно і реалізуючі злочинний намір на вчинення службового підроблення шляхом внесення у офіційний документ завідомо неправдивих відомостей, виніс постанову про порушення кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України за фактом втечі з місця позбавлення волі ОСОБА_4 в яку вніс завідомо неправдиві дані про те, що втеча сталась 01.06.09 року.

За обвинувальним висновком своїми діями, що виразились у приховуванні втечі засудженого ОСОБА_4 шляхом, неналежного виконання своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, шляхом зловживання службовим становищем і спонукання підлеглих до підроблення документів та особистого підроблення документів, з метою карєризму та демонстрації належної роботи установи, ОСОБА_2 підірвав авторитет державного органу в особі Державного департаменту України з питань виконання покарань, і спричинив тяжкі наслідки державним інтересам.

6.10.201р. кримінальна справа відносно ОСОБА_2 поступила до провадження Вінницького районного суду.

25.10.201р. до суду з Бердичівського районного суду поступила скарга ОСОБА_2 на постанову слідчого прокуратури Бердичівського району Житомирської області молодшого радника юстиції ОСОБА_6 про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 від 15 липня 2010р. відносно ОСОБА_2 за ст.364 ч.3, 367 ч.2 КК України.

В скарзі ОСОБА_2 зазначив, що 25.08. 2009 року прокуратурою Бердичівського району було порушено кримінальну справу №49-

2800 за фактом зловживання службовим становищем та службового

підроблення службовими особами Стрижавської виправної колонії №81

УДДУПВП у Вінницькій області за ознаками злочинів, передбачених ч.З

ст.364 та ч.2 ст.366 України.

В скарзі також вказав, що 15.02.2010 року постановою слідчого Мохорт О.Л. було порушено кримінальну справу щодо начальника СВК -81 ОСОБА_2 за ознаками злочинів, передбачених ч.З ст.364, ч.2 ст.366 та ч.4 ст.27 ч.2 ст.358 КК України.

Постанова від 15.02.2010 р. про порушення кримінальної справи щодо особи була скасована постановою судді Бердичівського міськрайоного суду Євстафєвої Т.А. від 01.07.10 року в частині порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_2 за ч.3 ст.364 та ч.4 ст.27 ч.2 ст.358 КК України.

Приводами та підставами для повторного винесення постанови про порушення кримінальної справи 15 липня 2010 року по ч.3 ст.364 КК України слідчим Мохорт О.Л. вказано ті ж самі, котрі були приводом і підставами для винесення попередньої постанови, що була скасована судом.

З постанови про порушення кримінальної справи щодо скаржника, вбачається, що в ході подальшого розслідування встановлено, що ОСОБА_2 працюючи начальником установи та директором підприємництва установи Стрижавської виправної колонії управління ДДУПВВК у Вінницькій області (№81) вчинив службову недбалість, зловживання службовим становищем вчинене працівником правоохоронного органу та службове підроблення, що спричинили тяжкі наслідки, при наступних обставинах:

Згідно інструкції з організації нагляду за засудженими, які відбувають покарання в кримінально-виконавчих установах, затвердженої наказом ДДУПВП від 22.10.04 №205, начальник установи, отримавши інформацію про втечу дає розпорядження першому заступнику начальника установи; про підготовку анкетних даних на втікачів, виготовлення необхідної кількості орієнтировок; про організацію обшуку спальних та робочих місць втікачів; про формування, інструктаж та відправлення за адресами оперативно-розшукових груп; про організацію та проведення комплексу заходів з місцевого розшуку; про виставлення тимчасових розшукових постів на шляхах вірогідного пересування втікачів; про перевірку ІЗТО, засобів сигналізації, у разі необхідності, забезпечення охорони місця втечі, ОСОБИСТО прибуває до місця пригоди; уточнює обстановку, з'ясовує причини та обставини втечі, аналізує та оцінює ефективність вжитих заходів з розшуку по гарячих слідах, заслуховує доповідь начальника оперативної служби та вивчає відповідну інформацію, вносить корективи до вжитих заходів щодо організації розшуку до прибуття старшого оперативного начальника, особисто очолює створений штаб та здійснює безпосередньо керівництво розшуком організовує взаємодію розшукових груп та нарядів установи з територіальними органами внутрішніх справ та інших правоохоронними органами втікачів, доповідає начальнику територіального органу управління Департаменту, інформує відповідні правоохоронні органи та місцеві органи влади.

Однак, будь якою інформацію в період часу - кінець жовтня - початок листопада 2008 р., о здійсненні втечі засудженого ОСОБА_4 з дільниці соціальної реабілітації, яка знаходиться за межами охороняємої території скаржник будь від кого не отримував і в матеріалах кримінальної справи вказаний факт відсутній.

Скаржник за звинуваченням ніби то в силу своєї посади, своїх службових повноважень та службових повноважень та обов'язків був достеменно проінформований працівниками колонії про факт відсутності ОСОБА_4 в колонії, але з мотивів кар'єризму та демонстрації належної роботи колонії вирішив про втечу в УДДУПВП у Вінницькій області не доповідати, кримінальної справи з фактом втечі не порушувати, а вжити силами працівників колонії заходи щодо розшуків ОСОБА_4 та його доставки в колонію для подальшого відбування покарання.

Інформацію про факт відсутності ОСОБА_4А в колонії -ДСР, скаржник від будь кого не отримував, тому в матеріалах кримінальної справи таких показів від працівників колонії не має. Вказівок щодо вжиття заходів розшуку засудженого ОСОБА_4 працівникам колонії в жовтні-листопаді 2008 ОСОБА_3 не надавав. Показів, що підтверджують факт дачу ним злочинних вказівок, в матеріалах кримінальної справи не має.

Скаржник також обвинувачується в тому, що з метою приховання втечі засудженого ОСОБА_4, але вже зловживаючи своїм службовим становищем, умисно дав вказівку підлеглим працівникам організувати табулювання робочого часу ОСОБА_4 Такої вказівки скаржник не давав, показів співробітників колонії, що підтверджують його вину в матеріалах кримінальної справи не має.

Також скаржник обвинувачується в тому, що він з метою приховання втечі засудженого ОСОБА_4 наказав начальнику ДСР СВК -81 ОСОБА_5 виготовити характеристики на засудженого ОСОБА_4 від 12.12.08 року та від 05.02.09 року та відповідно затвердив вказані характеристики. Вказане звинувачення на думку скаржника є нічим не підтвердженими та суперечать показам співпрацівників колонії.

В скарзі також зазначив, що вказівок про внесення даних про ОСОБА_4 в наказ від 04.05.2009 р. №43 про призначення його днювальним ДСР, будь кому він не надавав, вказівку працівникам колонії відібрати пояснення у засуджених, які утримувались в ДСР, що ОСОБА_4 втік із ДСР 01.06.09р., також не надавав. В матеріалах кримінальної справи факт надання таких вказівок ничим не підтверджений.

Також в скарзі зазначив, що в постанові про порушення кримінальної справи вказано, що скаржник своїми діями, що виразились у приховуванні втечі засудженого ОСОБА_4 шляхом, неналежного виконання своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, шляхом зловживання службовим становищем і спонукання підлеглих до підроблення документів та особистого підроблення документів, з метою кар'єризму та демонстрації належної роботи установи, підірвав авторитет державного органу в особі Державного департаменту України з питань виконання покарань та спричинив тяжкі наслідки державним інтересам.

Кваліфікуючими ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.366 ч.2 ст.367, є тяжкі наслідки, що передбачено наявністю еквівалента в грошовому виразі, в постанові про порушення кримінальної справи в відношенні до скаржника йде мова про підрив авторитета ДДУПВП, що не може виражатися в грошовій сумі.

В випадку нематеріальної шкоди згідно розділу 17 злочини у сфери службової діяльності КК, тяжкими судова практика визнає такі наслідки службових злочинів приховання службовою особою тяжких чи особливо тяжких злочинів тощо. Згідно ст.12 КК України ч.1 ст.393 не являється не тяжким, не особо тяжким злочином. В зв'язку з сказаним кваліфікація його дій ч.2 ст.366, ч.2 ст.367 на думку скаржника є безпідставною.

Зважаючи на викладене у скарзі ОСОБА_2 вважає, що постанову про порушення кримінальної справи від 15.07.2010р. винесено безпідставно, оскільки достатніх даних про наявність ознак злочину в його діях слідством не здобуто, в звязку з чим, він просить вищевказану постанову скасувати.

В судовому засіданні скаржник та його адвокат скаргу підтримали та просять її задоволити.

Прокурора Ратушняк О.О. проти задоволення скарги заперечив та просить в її задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2. думку прокурора, суд встановив наступне:

15.02.2010 року постановою слідчого Мохорт О.Л. було порушено кримінальну справу щодо начальника СВК -81 ОСОБА_2 за ознаками злочинів, передбачених ч.3 ст.364, ч.2 ст.366 та ч.4 ст.27 ч.2 ст.358 КК України.

Постанова від 15.02.2010 р. про порушення кримінальної справи щодо особи була скасована постановою судді Бердичівського міськрайоного суду Євстафєвої Т.А. від 01.07.10 року в частині порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_2 за ч.3 ст.364 та ч.4 ст.27 ч.2 ст.358 КК України.

Підставою для скасування постанови в частині зазначених статей стала відсутність достатніх даних, які вказують на наявність у діях ОСОБА_2 ознак злочинів передбачених даними статтями.

Постанова суду була оскаржена до Апеляційного суду Житомирської області прокурором 7.07.2010р. та справа була відправлена на адресу вказаної апеляційної інстанції.

9.07.2010р. провадження по кримінальній справі за №49-2800 було відновлено.

15.07.2010 року постановою слідчого прокуратури Бердичівського району Житомирської області молодшим радником юстиції ОСОБА_6 під час перебування постанови судді Євстафєвої Т.А. на розгляді апеляційного суду було порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_2 за фактом службової недбалості та зловживання службовим становищем, що спричинили тяжкі наслідки за ознаками злочинів, передбачених ч.3 ст.364, ч.2 ст.367 КК України.

Скаргу прокурора на вищевказану постанову судді Євстафєвої Т.А. було відкликано під час розгляду справи лише 28 липня 2010р.

Як вбачається з матеріалів кримінальної справи в період з 1.07.2010р. (часу прийняття постанови суду) по 15.07.2010р. ( часом прийняття постанови про порушення кримінальної справи) досудовим органом слідства було проведено наступні слідчі дії: додатково допитано свідків: ОСОБА_7 (12.07.2010р.), ОСОБА_8 (12.07.2010р.), ОСОБА_9 (12.07.2010р.), ОСОБА_10 (12.07.2010р.), ОСОБА_11 ( 15.07.2010р.) ОСОБА_12 (15.07.2010р.), ОСОБА_13 (15.07.2010р.),ОСОБА_14 (15.07.2010р.), ОСОБА_5 (15.07.2010р.). Вказані свідки допитані повторно. Як вбачається з протоколів допиту даних свідків змін, доповнень, що суперечать раніш наданим показам вказаних осіб не міститься.

10.07.2010р. допитано нового свідка ОСОБА_15 який був допитаний з приводу зясування можливого місце знаходження ОСОБА_4 Щодо обставин дій ОСОБА_16 вказана особа їнформацією не володіла та з даного факту не допитувалася.

Визначаючись щодо заявленої скарги, суд виходить з того, що підставою для порушення кримінальної справи згідно з ч.2 ст.94 КПК України є достатні дані, за умови законності джерел їх отримання, що вказують на наявність ознак злочину та свідчать про реальність конкретної події злочину, на основі яких після порушення справи встановлюються обєктивні ознаки скоєного або підготовленого злочину.

За результатами розгляду скарги, залежно від того, чи були при порушенні кримінальної справи вимоги ст.ст. 94,97 та 98 КПК України та інших вимог Кримінально-процесуального кодексу України, що призвели до незаконного порушення кримінальної справи суд не в праві вирішувати питання щодо відмови в порушенні кримінальної справи або її закритті.

Вказані дії відносяться до компетенції (та обовязку) до судового слідства.

Тому, визначаючись щодо законності порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_3 за постановою від 15.07.2010р. суд звертає увагу на той факт, що після постановлення судом Бердичівського району постанови від 1.07.2010р. провадження по справі за статтями 364 ч.3, ч.4 ст.27 ч.2 ст.358 КК України закрито досудовим слідством не було, а за постановою слідчого від 15.07.2010р. за відсутністю постанови досудового слідства, щодо закриття провадження по вказаним статтям знову було порушено кримінальну справі за ст.364 ч.3 КК України. Таким чином в матеріалах кримінальної справи наявні дві постанови про порушення кримінальної справи за однією і тією ж самою статтею. Постанова суду від 1.07.2010р. досудовим слідством виконана не була.

У відповідності до ст.94 КПК України приводом для порушення кримінальної справи є заяви, або повідомлення, а підставами достатні дані, які вказують на наявність ознак злочину.

Оцінюючи постанову про порушення кримінальної справи суд зважає на те, що досудовим органом вірно визначено наявність приводу для порушення кримінальної справи, яким встало виявлення втечі засудженого ОСОБА_4

Разом з тим, суд вважає, що постанова слідчого від 15.07.2010р. не відповідає вимогам ст.98 КК України, так як не містить достатніх даних про скоєння злочинів, що інкримінуються саме ОСОБА_2

Зокрема, згідно постанови слідчого від 15.07.2010р. ОСОБА_2 вміняється факт того, що він був достаменно проінформований працівниками колонії про факт відсутності ОСОБА_4 в колонії, особисто давав вказівки щодо приховування даного факту. Достовірність вказаних даних судом з матеріалів кримінальної справи, зокрема показів свідків, достатніх даних даного факту не містить.

Крім того, за ст. 367, ч.2, 364 ч.3 КК України субєкт злочину є спеціальним службова особа, що відповідає за своїми службовими обовязками, виходячи з обставин справи за нагляд (облік та ін.) за особами, яки знаходяться в зоні охорони соціальної реабілітації.

Згідно до Інструкції Про порядок приймання, реєстрації, обліку і порядку розгляду в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах заяв, повідомлень та іншої інформації про злочини та пригоди від 05.11.2007р. за №290, наказу ДДУПВП від 11.01.2008р. за №1 Про затвердження Інструкції про роботу відділів установ виконання покарань та слідчих ізоляторів по контролю за виконанням судових рішень спеціальним субєктом хто здійснює нагляд на зоні соціальної реабілітації і є відповідальним за повідомлення про скоєння злочину (інших пригод) є черговий помічник начальника установи (п.2.1, п.3.1).

Інструкція з організації нагляду за засудженими, які відбувають покарання у кримінально-виконавчих установах, що стало підставою для порушення кримінальної справи від 15.07.2010р. регламентує порядок організації нагляду за засудженими під охороною. При цьому на зону соціальної реабілітації поширується інший порядок організації нагляду за засудженими, які під охороною не перебувають.

Тому, враховуючи вказане, суд вважає, що скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення в частині скасування постанови слідчого прокуратури Бердичівського району Житомирської області молодшого радника юстиції ОСОБА_6 від 15.07.2010р. про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ст.ст. 364 ч.3,367 ч.2 КК України.

Керуючись ст.ст.236-7 КПК України, суд, -

Постановив:

ОСОБА_17 Расуловича на постанову слідчого прокуратури Бердичівського району Житомирської області молодшого радника юстиції ОСОБА_6 від 15.07.2010р. про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ст.ст. 364 ч.3,367 ч.2 КК України задоволити.

Постанову слідчого прокуратури Бердичівського району Житомирської області молодшого радника юстиції ОСОБА_6 від 15.07.2010р. про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ст.ст. 364 ч.3,367 ч.2 КК України скасувати.

Постанова суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області на протязі 7 діб.

Суддя: