Ухвала іменем україни 11 серпня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурораОСОБА_4 , ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000059 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 2 лютого 2016 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимостей не мав.

За вироком Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 06 листопада 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 цього ж Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Оскаржуваним вироком вирок районного суду в частині призначеного покарання скасовано та ОСОБА_7 призначено покарання за ч. 1

ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
В іншій частині вирок районного суду залишено без зміни.

Згідно із судовими рішеннями ОСОБА_6 визнано винуватим

у тому, що він 16 лютого 2015 року приблизно о 21.00 год. разом із групою інших осіб у стані алкогольного сп`яніння неподалік бару «Центральний», розташованого на вул. Куйбишева в смт Кривому Озері, на ґрунті раптово виниклого конфлікту, ударив ОСОБА_8 коліном у лівий бік живота, завдавши цим тяжких тілесних ушкоджень у виді травматичного розриву селезінки.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржуваний вирок через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме через безпідставне застосування ст. 75 КК України та через істотні порушення кримінального процесуального закону, що,

на його думку, полягають у порушенні судом апеляційної інстанції положень ст. 23 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав касаційну скаргу і просив її задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Так, відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом, а неповнота досудового розслідування чи судового розгляду, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.
При цьому твердження прокурора про неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК України, виявилися безпідставними.

Так, обираючи ОСОБА_6 покарання, суд урахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, а також обставини, що пом`якшують покарання.

Зокрема, суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання, молодий вік ОСОБА_6 , те, що він уперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивну характеристику за місцем проживання та позицію потерпілого, який наполягав на призначенні більш м`якого покарання.

На основі цих даних у їх сукупності суд прийняв рішення

про необхідність призначення винному покарання у виді позбавлення волі, однак у розмірі, нижчому від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, застосувавши положення ст. 69 цього ж Кодексу.

У подальшому суд апеляційної інстанції частково погодився з висновками районного суду про те, що зазначені обставини пом`якшують покарання винного, але дійшов висновку про те, що вони не дають підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, у результаті чого скасував вирок районного суду в частині призначеного покарання.

Разом із тим, апеляційний суд, урахувавши ті самі обставини, прийняв рішення про можливість виправлення та перевиховання засудженого без відбування покарання і застосував до останнього положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.

Таке рішення з огляду на фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, ставлення винного до скоєного, позицію потерпілого щодо покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_6 , є законним, обґрунтованим, а призначення покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням справедливими і таким, що відповідає його меті, закріпленій у ст. 65 КК України.

При цьому доводи прокурора про безпідставне неврахування судом у якості обставини, що обтяжує покарання винного, вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, що було встановлено в ході судового розгляду, є неспроможними.

Так, відповідно до положень ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах цього обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбаченнях цією статтею; з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Оскільки, як видно з обвинувального акта, зазначена обставина у вину ОСОБА_6 не ставилась і, як убачається з матеріалів провадження, прокурор у ході судового розгляду не змінював пред`явленого обвинувачення, а вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, за наведених умов, є обставиною, що погіршує становище засудженого, з урахуванням наведених положень процесуального закону суд не мав повноважень урахувати її як обставину, що обтяжує покарання винного.

Що стосується вказівок прокурора про те, що винний свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав лише наприкінці апеляційного розгляду, що спростовує наявність у нього щирого каяття, то така обставина не може бути врахована під час визначення виду та міри покарання, а також можливості звільнення винного від його відбування, оскільки висловлення свого каяття за вчинене протиправне діяння є правом винної особи не обмежене часовими рамками.

Таким чином, з огляду на наведене підстав вважати покарання, призначене ОСОБА_6 із застосуванням ст. 75 КК України, несправедливим, у тому числі внаслідок м`якості, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого

2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 _______________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3