Ухвала
іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянула в судовому засіданні 22 лютого 2016 року у м. Києві касаційну скаргу представника потерпілого АТ «Райффайзен Банк Аваль» - ОСОБА_4 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року щодо ОСОБА_5 .
Зазначеним вироком, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України,
такого, що судимості не мав,

засуджено за ч. 1 ст. 388 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.
На підставі п. «в» ст. Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання.
За вироком суду, ОСОБА_5 , будучи директором ТзОВ «Себек» з юридичною адресою: вул. Зв`язківців, 1-б у м. Луцьку, виконуючи адміністративно-розпорядчі та організаційно-господарські функції щодо управління вказаним підприємством, 20 листопада 2007 року уклав кредитний договір з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», згідно якого підприємство отримало кредит у розмірі 5 000 000 грн.

Достовірно знаючи про те, що майно, яке знаходиться в обороті підприємства, відповідно до договору застави товарів в обігу від 20 листопада 2007 року передано в заставу для забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору, директор ТзОВ «Себек» ОСОБА_5 , будучи особою, якій заставлене майно ввірено на зберігання, діючи в порушення вимог розділу №111 Закону України «Про заставу» та умов договору застави товарів в обігу від 20 листопада 2007 року, протягом вересня-грудня 2008 року здійснив його відчуження шляхом реалізації ТзОВ «Аветра».
У касаційній скарзі представник потерпілого, посилаючисьна неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доводи представника потерпілого про неправильне застосування до ОСОБА_5 закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якостіє безпідставними.
Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Як убачається з доданої до касаційної скарги копії оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, враховуючи те, що ОСОБА_5 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення, його показання в судовому засіданні відповідали фактичним обставинам справи, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК обвинуваченому та іншим учасникам судового розгляду, які не наполягали на дослідженні інших доказів у справі і у суду не було сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо обставин, які сторонами кримінального провадження не оспорювалися.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок щодо ОСОБА_5 за апеляційною скаргою представника потерпілого АТ «Райффайзен Банк Аваль» - ОСОБА_4 , доводи якої аналогічні доводам його касаційної скарги, пославшись на положення ч. 2 ст. 394 КПК, зазначив про те, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні розтрати заставленого майна, яке йому ввірено, за обставин, викладених у вироку, перевірці судом апеляційної інстанції не підлягають, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК не досліджувалися.
При цьому, апеляційний суд в ухвалі вказав на те, що за встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 388 КК є правильною, з чим погоджується і колегія суддів.
При призначенні ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 65 КК в достатній мірі взяв до увагиступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до злочинів невеликої тяжкості, дані про особу ОСОБА_5 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має вищу освіту, працює директором ТзОВ «Себек», одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, щиро розкаявся у вчиненому, що визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, та зважив на відсутність обтяжуючих покарання обставин.
На підставі цих даних у їх сукупності районний суд призначив ОСОБА_5 покарання у виді обмеженняволі, однак дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення останнього без реального його відбування та застосував до нього положення ст. 75 КК.
При цьому, суд, врахувавши твердження ОСОБА_5 про те, що займана посада є єдиним джерелом заробітку та існування його сім`ї, а також з огляду на санкцію ч. 1 ст. 388 КК, яка носить альтернативний характер, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
Також районний суд, враховуючи, що ОСОБА_5 заявив клопотання про звільнення його від відбування покарання на підставі акту амністії, з огляду на те, що він вчинив злочин невеликого ступеня тяжкості та має на утриманні дітей віком до 18 років, дійшов висновку про необхідність його звільнення від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію 2014 році».
Крім того, як убачається зі змісту ухвали, апеляційний суд, стверджуючи про правильність застосування судом першої інстанції до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК та незастосування до нього додаткового покарання, надав обґрунтовані відповіді на доводи апеляційної скарги представника потерпілого.
Свій висновок суд апеляційної інстанції переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає.
Таким чином, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК і з наведеними в ній висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.
З огляду на наведене, підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з мотивів, наведених у касаційній скарзі представника потерпілого, відсутні.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а:

Відмовити представнику потерпілого АТ «Райффайзен Банк Аваль» - ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Печерського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3