АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

особи в інтересах якої подано скаргу ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого СВ Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 та накладено арешт на речі та грошові кошти, які були виявлені та вилучені в ході огляду автомобіля «Land Rover», яким керував ОСОБА_8 , перелік яких зазначено в клопотанні слідчого.
Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що клопотання слідчого містить достатньо даних, які вказують на наявність правових підстав для накладення арешту на дане майно.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно. В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на незаконність постановленого судом першої інстанції рішення, оскільки на його думку відсутні правові підстави для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, представник вказує на ті обставини, що зазначене у клопотанні слідчого майно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України, тобто не є речовими доказами по справі та не може бути об`єктом злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України. Крім того, апелянт звертає увагу суду, що частина грошових коштів, яка була вилучена, належить іншій особі, а саме ОСОБА_7 .
Також, апелянт посилається на ті обставини, що санкції ст. ст. 263, 309 КК України не передбачають настання наслідків у вигляді матеріальної шкоди.
Крім того, апелянт вважає, що слідчий суддя, при розгляді клопотання слідчого про арешт майна, керувався нормою закону, яка на той час вже втратила чинність.
Вище наведені обставини, на думку апелянта доводять факт незаконності постановленого судом рішення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу і просив її задовольнити, особу, в інтересах якої було подано скаргу, ОСОБА_7 , який також виступив в підтримку апеляційної скарги, прокурора, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню (ст. 3 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказ у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3,4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Однак,на переконання колегії суддів, зазначених вимог закону слідчий суддя та слідчий не дотрималися.

Згідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
При цьому, відповідно до вимог ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Разом з тим, клопотання слідчого цим вимогам закону не відповідає.
Як вбачається з клопотання слідчого та доданих до нього матеріалів у провадженні слідчого відділу Дарницького УП ГУНП України в м. Києві знаходиться кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002683 від 13.03.2016 року за ч. 1 ст. 263, а саме незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами, та ч. 1 ст. 309 КК України, тобто незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи привласнення наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту.
Слідчий, звертаючись до суду першої інстанції з клопотанням про арешт майна, вказав, що є підстави вважати, що вилучені грошові кошти одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, у зв`яжу з чим виникла необхідність перевірити причетність вказаних грошових коштів до розповсюдження наркотичних засобів.
Враховуючи кваліфікуючи ознаки кримінальних правопорушень, за якими відкрито кримінальне провадження, колегія суддів вважає, що такі доводи слідчого не обґрунтовують необхідність арешту в рамках даного кримінального провадження.
Також, в поданому клопотанні, слідчий просить накласти арешт не лише на грошові кошти, а й інше майно, яке було вилучене в ході огляду автомобіля «LandRover», яким керував ОСОБА_8 . Однак, доводи клопотання слідчого містять обґрунтування з приводу підстав для накладення арешту лише на грошові кошти і нічого не вказано про інше майно.

Крім того, слід зазначити, що за положеннями ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. При цьому, закон покладає обов`язок на слідчого або прокурора надавати докази на підтвердження даних обставин. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, ОСОБА_8 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України не повідомлено, інших даних з цього приводу в матеріалах провадження не має. Не надано їх в судовому засіданні суду першої інстанції і прокурором.
Таким чином, на думку колегії суддів, слідчий, в розумінні вимог ст. 173 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення, що свідчить про порушення вимог КПК України при проведенні процедури розгляду клопотання про арешт майна, неповноту та однобічність судового розгляду.

Також, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги з приводу того, що слідчий суддя на час розгляду клопотання про накладення арешту на майно керувався нормами закону, які втратили чинність, що є не припустимим.
На підставі викладених обставин, які свідчать про порушення вимог КПК України, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а апеляційна скарга представника задоволенню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слдічого як такого, що внесено до суду за недоведеності необхідності арешту майна, який, при викладених у клопотанні обставинах, явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2016 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 та накладено арешт на речі та грошові кошти, які були виявлені та вилучені в ході огляду автомобіля «Land Rover», яким керував ОСОБА_8 , перелік яких зазначено в клопотанні, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого СВ Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 про накладення арешту на майно.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/1092/2016 Категорія ст. 170 КПК України
Слідчий суддя суду 1-ї інстанції ОСОБА_10
Доповідач ОСОБА_1