У Х В А Л А

2 липня 2016 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_3, розглянувши заяву захисника ОСОБА_1 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 року щодо ОСОБА_2,

в с т а н о в и в:

вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 9 червня 2015 року ОСОБА_2, раніше не судимого, виправдано за частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України (далі - КК) у зв'язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Засуджено ОСОБА_2 за частиною четвертою статті 190 КК на шість років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 на вказаний вирок залишено без руху і надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області від 4 січня 2016 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_1 на зазначений вирок повернено останньому.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 на ухвалу судді Апеляційного суду Харківської області від 4 січня 2016 року.

Захисник ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд зазначеної ухвали касаційного суду з підстави, передбаченої пунктом 2 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). При цьому у заяві йдеться про неоднакове застосування норми права, передбаченої КПК, а саме, норм права, передбачених статтею 396 та пунктом 1 частини третьої статті 399 КПК.

Просить скасувати ухвали суду касаційної і апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до Апеляційного суду Харківської області.

Разом з тим, як убачається зі змісту заяви захисника ОСОБА_1, він посилається на неналежне тлумачення судом касаційної інстанції положень статті 396 та пункту 1 частини третьої статті 399 КПК.

Однак оскаржуване рішення, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 року щодо ОСОБА_2 та судові рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які, на думку захисника, мають визнаватися різними за змістом судовими рішеннями, не є належним прикладом для порівняння.

Так зі змісту ухвали касаційного суду від 24 червня 2014 року вбачається, що суд касаційної інстанції не погодився з рішенням судді апеляційного суду, що подана потерпілими скарга не відповідає вимогам статті 396 КПК, оскільки в ній не конкретизовані вимоги апелянтів, а саме: не зазначено в чому полягає незаконність та необгрунтованість судового рішення; не сформульовані вимоги щодо рішення, яке слід прийняти суду за результатами кримінального провадження.

В той же час, касаційний суд зазначив, що потерпілі в апеляційній скарзі просили скасувати вирок місцевого суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, при цьому на обгрунтування своїх вимог наводили відповідні доводи.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 березня 2015 року зазначено, що апеляційний суд перевіривши скаргу апелянта безпідставно дійшов висновку, що вона не відповідає вимогам статті 396 КПК, оскільки в ній не конкретизовано вимог скаржника.

Свою позицію касаційний суд мотивував тим, що зі змісту апеляції представника потерпілого вбачається, що він просив скасувати вирок місцевого суду в частині виправдання ОСОБИ у вчиненні кримінального правопорушення і ухвалити новий вирок, яким визнати його винуватим, у решті вирок місцевого суду просив залишити без змін, при цьому наводив відповідні доводи у чому саме полягає незаконність та необгрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Аналогічний зміст міститься в ухвалі касаційного суду від 3 грудня 2015 року.

Зі змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 квітня 2016 року вбачається, що повертаючи апеляційну скаргу суд зазначив, що апелянт просив скасувати вирок місцевого суду без зазначення того, на яких підставах він просить прийняти таке рішення, однак касаційний суд не погодився з такими висновками апеляційного суду і зазначив, хоча вимоги засудженого в апеляційній скарзі і є неповними, але вони відповідають положенням статті 407 КПК.

В той же час, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що захисник ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою в якій висловив вимогу скасування вироку місцевого суду в частині засудження ОСОБА_2 за частиною четвертою статті 190 КК та постановлення в цій частині виправдувального вироку, що прямо суперечить положенням статті 407 КПК.

Таким чином надані захисником для порівняння копії судових рішень суду касаційної інстанції не є різними за змістом судовими рішеннями в розумінні пункту третього статті 449 КПК.

Також, у наданому до заяви Договорі "Про надання адвокатом правової допомоги" від 8 січня 2014 року відсутні посилання на представлення захисником ОСОБА_1 інтересів ОСОБА_2 у Верховному Суді України.

Крім того, згідно пункту 5.1 вказаного договору він припиняє свою дію після закінчення стадії, вказаної у статті 1 цього договору, в якій у свою чергу зазначено, що договір укладено лише на стадію судового слідства в суді першої інстанції.

Таким чином, під час перевірки відповідності заяви вимогам КПК встановлено ряд зазначених недоліків, які перешкоджають вирішенню питання про допуск справи до провадження.

На підставі наведеного, керуючись статтею 450 КПК України,

у х в а л и в:

про зазначені недоліки заяви повідомити захиснику ОСОБА_1 і надати йому строк до 12 липня 2016 року для їх усунення.

У разі, якщо зазначені недоліки не буде усунено в установлений в даній ухвалі строк, заяву буде повернуто заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_3