АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/1107/16 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 623/4534/15-к
Категорія: ст. ст.115 ч.1, 185 ч.3, 185 ч.2, 396 ч.1 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0001415 за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 на вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 лютого 2016 року, ухвалений стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм Харківської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працює, розлученого, раніше судимого: 1) 01.09.2003 року вироком Ізюмського міського суду Харківської області за ст.185 ч.3 КК України до 3 років позбавлення волі з випробувальним терміном на 2 роки; 2) 07.11.2006 року вироком Ізюмського міського суду Харківської області за ст.164 ч.1 КК України до 1 року позбавленні волі з випробувальним терміном 1 рік; 3) 22.01.2009 року вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області за ст.ст.164 ч.2, 309 ч.1, 70, 75 КК України до 2 років обмеження волі з випробувальним строком на 2 роки; 4) 02.11.2009 року вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області за ст.ст.297 ч.2, 71, 72 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений умовно-достроково 25.05.2012 року на невідбутий строк 1 рік 3 місяці 23 дні; 5) 26.05.2015 року вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області за ст.185 ч.1 КК України до 2 років позбавленні волі, з випробувальним строком на 1 рік, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.185 ч.2, ст. 185 ч.3, ст.115 ч.1 КК України, та призначено покарання: за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч.3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років.
За сукупністю злочинів, у відповідність до ст.70 КК України, призначено покарання ОСОБА_9 , шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 9 років.
За сукупністю вироків, у відповідність ст. ст. 71 КК України, до призначеного покарання за новим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26.05.2015 року у виді позбавлення волі строком 1 рік та остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років;
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Біла Гора, Абийського району, Якутської області, Російської Федерації, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не працює, неодруженого, раніше судимого: 1) 25.05.2001 року вироком Ізюмського міського суду Харківської області за ст.ст.140 ч.2, 44 КК України до 3 років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробувальним терміном на 2 роки; 2) 13.11.2007 року вироком Ізюмського районного суду Харківської області за ст.185 ч.3 КК України до 4 років позбавленні волі, звільненого від відбування покарання з випробувальним терміном 3 роки; 3) 02.11.2009 року вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області за ст.ст.297 ч.2, 71, 72 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений умовно-достроково 27.02.2013 року на невідбутий строк 1 рік 6 місяців 20 днів; 5) 08.09.2015 року вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області за ст.ст.185 ч.2, 185 ч.3 КК України до 4 років позбавленні волі, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,
визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.185 ч.2, ст. 185 ч.3, ст.396 ч.1 КК України, та призначено покарання: за ст.185 ч.2 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ст.185 ч.3 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ст.396 ч.1 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
За сукупністю злочинів, у відповідність до ст.70 КК України, призначено ОСОБА_10 , шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
За сукупністю вироків, у відповідність ст. ст. 71 КК України, до призначеного покарання за новим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08.09.2015 року у виді позбавлення волі строком 1 рік та остаточно призначив ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років;
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Ізюм, Харківської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працює, неодруженого, раніше судимого: 02.04.2015 року вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області за ст.185 ч.1 КК України до 120 годин громадським робіт, згідно довідки з Ізюмського МРВ КВІ покарання відбув 01.07.2015 року та знятий з обліку, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_3 ,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.185 ч.3 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
В силу ст. 75 КК України, ОСОБА_11 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він на протязі іспитового строку тривалістю 3 роки, не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбаченні п.п. 3,4 ч.1 ст.76 КК України.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили обвинуваченому ОСОБА_11 обрано у вигляді особистого зобов`язання та зобов`язано його прибувати за кожною вимогою до суду.
Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишено у вигляді тримання під вартою.
Строк відбування покарання визначено рахувати з дня попереднього ув`язнення обвинувачених: ОСОБА_9 з 20 липня 2015 року, ОСОБА_10 з 21 липня 2015 року, при цьому їм обом зараховано в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто зі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 солідарно на користь ОСОБА_12 матеріальну шкоду у розмірі 3720гривень, моральну шкоду у розмірі 1000гривень. В іншій частині позову відмовлено.
Питання щодо речових доказів вирішено на підставі ст. 100 КПК України.
Згідно вироку, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , будучи раніше судимими за корисливі злочини та звільненими від відбування покарання з випробуванням, а також ОСОБА_11 , будучи раніше судимий за злочин проти власності, на шлях виправлення не стали і знову вчинили злочини при наступних обставинах.
28 червня 2015 року о 2 годині, ОСОБА_10 повторно, діючи з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, за попередньою змовою та разом з ОСОБА_11 , через вікно, проникли до будинку АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_12 , звідки таємно викрали дві труби металевих діаметром ?, довжиною 0,6 м вартістю 7 гривень 40 копійок кожна, трубу металеву діаметром ?, довжиною 0,63 м вартістю 7 гривень 76 копійок, трубу металеву діаметром ?, довжиною 0,78 м вартістю 9 гривень 61 копійка, трубу металеву діаметром ?, довжиною 2,17 м вартістю 26 гривень 72 копійки, куток металевий 50х50 мм вартістю 64 гривень 93 копійки, чим спричинили потерпілому ОСОБА_12 , матеріальний збиток на загальну суму 123 гривні 82 копійки. Викраденим розпорядилися.
28 червня 2015 року, приблизно о 5 годині, ОСОБА_10 повторно, діючи з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, за попередньою змовою та разом з ОСОБА_11 , проникли через вікно до будинку АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_12 , звідки таємно викрали газову піч 2-конфорну, радянського виробництва, чим заподіяли потерпілому матеріальний збиток на суму 250 гривень. Викраденим розпорядилися.
На початку липня 2015 року, приблизно о 07 годині ОСОБА_9 , повторно, переслідуючи корисливу мету - наживу, маючи умисел на крадіжку чужого майна, знаходячись в будинку АДРЕСА_5 , таємно викрав мобільний телефон «Самсунг GT-E1200M» вартістю 440 гривень зі вставленою в нього сім-картою мобільного оператора зв`язку України «МТС», вартістю 15 гривень з нульовим балансом на рахунку, чим завдав потерпілому ОСОБА_13 матеріальний збиток на загальну суму 455 гривень. Викраденим розпорядився.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_9 , на початку липня 2015 року, приблизно о 12 годині, знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи навмисно та протиправно, під час конфлікту з ОСОБА_13 , виниклого на ґрунті неприязних стосунків, маючи умисел на спричинення смерті останньому, наніс ОСОБА_13 декілька ударів ножем в область грудної клітки, заподіявши при цьому, відповідно до судово-медичної експертизи трупа №311 від 22 вересня 2015 року, тілесні ушкодження у вигляді трьох колото-різаних поранень на передній поверхні грудної клітки, проникаючих в плевральні порожнини, що супроводжувалися пораненням серця, правої та лівої легені з внутрішньо плевральною кровотечею, одного колото-різаного поранення на задній поверхні грудної клітки, проникаючого в черевну порожнину, що супроводжувалось внутрішньочеревною кровотечею, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, двох непроникаючих колото-різаних поранень на задній поверхні грудної клітки, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які могли б спричинити короткочасний розлад здоров`я. Внаслідок колото-різаного поранення грудної клітки з пошкодженням серця та легенів настала раптова смерть ОСОБА_13 .
На початку липня 2015 року, приблизно о 12 годині ОСОБА_10 , знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно та протиправно, достовірно знаючи про скоєне ОСОБА_9 вбивство ОСОБА_13 , з метою приховування події і обставин вказаного злочину, разом з ОСОБА_9 переніс труп ОСОБА_13 з двору домоволодіння в сарай та допомагав ОСОБА_9 знищувати сліди вчиненого особливо тяжкого злочину.
Крім того, ОСОБА_9 , повторно, на початку липня 2015 року, приблизно о 13 годині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою та разом зі ОСОБА_10 , переслідуючи корисливу мету - наживу, маючи умисел на крадіжку чужого майна, знаходячись в будинку АДРЕСА_5 , таємно викрали чавунну плиту від домової печі твердого паління розміром 40х60 см вартістю 350 гривень, чим спричинили потерпілому ОСОБА_13 матеріальний збиток. Викраденим розпорядилися.
Крім того, 11 липня 2015 року, приблизно о 22 годині ОСОБА_9 повторно, за попередньою змовою та разом зі ОСОБА_10 , переслідуючи корисливу мету - наживу, маючи умисел на крадіжку чужого майна, через отвір в стіні, проникли до приміщення сараю, що знаходиться на території домоволодіння АДРЕСА_6 , звідки таємно викрав моток мідного дроту, вагою 6 кг, вартістю 80 гривень за 1 кг міді, чим завдали потерпілій ОСОБА_14 матеріальний збиток на загальну суму 480 гривень. Викраденим розпорядилися.
Крім того, 15 липня 2015 року, приблизно о 22 годині, ОСОБА_9 , повторно, за попередньою змовою та разом зі ОСОБА_10 , переслідуючи корисливу мету - наживу, маючи умисел на крадіжку чужого майна, проникли через отвір до приміщення сараю, який знаходиться на території домоволодіння АДРЕСА_6 , звідки таємно викрали моток дроту із кольорових металів «Нейзільбер», чим завдали потерпілій ОСОБА_14 матеріальний збиток на суму 245 гривень. Викраденим розпорядилися.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_14 , з уточненою апеляційною вимогою, просить вирок районного суду скасувати, призначити йому покарання в мінімальних розмірах, із застосуванням норм ст.ст.66, 69 КК України, або у зв`язку з істотними порушенням вимог кримінального процесуального закону призначити новий розгляд в суді першої інстанції. В своїх апеляційних доводах апелянт вказує на порушення його процесуальних прав та неповноту судового розгляду. Крім того, послався у своїх доводах на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки на його думку, висновки суду, що зазначені у вироку, не підтверджуються наявними доказами.

Обвинувачений ОСОБА_10 в своїй апеляційній скарзі просить оскаржуваний вирок змінити, призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. В обґрунтування своєї апеляційної вимоги обвинувачений зазначає про те, що у вчиненому злочині щиросердечно покаявся, допомагав у розкритті злочину, у зв`язку з чим, на думку апелянта, призначене покарання у виді позбавлення волі є надто суворим.

Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок районного суду в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком 5 років, пом`якшивши її підзахисному покарання на підставі ст.69 КК України. В своїх апеляційних доводах адвокат вказує на те, що ОСОБА_10 свою вину в інкримінованому злочині визнав повністю, у вчиненому щиросердечно розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, що є обставинами, які пом`якшують покарання.

Крім того, до початку апеляційного розгляду прокурор у кримінальному провадження відмовився від своєї апеляційної скарги, відповідно до норм ч.1 ст.403 КПК України.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинувачених та їх захисників, які просили задоволити подані ними апеляційні скарги, а також доводи прокурора, що заперечував щодо задоволення апеляційних скарг сторони захисту, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши судове рішення, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України, за виключенням епізоду крадіжки майна потерпілого ОСОБА_12 . Сторони кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинувачених та дослідження даних про їх особу.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочинів, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинувачених : ОСОБА_9 - за ч. 2 та 3 ст.185, ч. 1 ст. 115 КК України, ОСОБА_10 за ч. 2 та 3 ст.185, ч. 1 ст. 396 КК України, та ОСОБА_11 - за ч. 3 ст.185КК України, у апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини у апеляційному порядку не перевіряються.
Разом з цим, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , що подані ним в декількох примірниках містять доводи з вказівкою про істотні порушення КПК України, без зазначення будь-яких фактичних відомостей. Більш того, за змістом такі апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_9 містять лише формальний перелік підстав щодо зміни або скасування оскаржуваного рішення, передбачені нормами статей, що містяться в главі 31 КПК України стосовно апеляційного провадження в суді апеляційної інстанції. З огляду на викладене, колегія суддів не може погодитися з апеляційними доводами та твердженнями обвинуваченого ОСОБА_9 щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, наявності допущених порушень КПК України, - внаслідок їх безпідставності, що об`єктивно вбачається з даних, що є наявними у кримінальному провадженні.
Отже, колегія суддів при перегляді вироку в межах апеляційних скарг ОСОБА_9 враховує вимоги ч.2 ст.394 КПК України про те, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

При цьому належить врахувати те, що матеріали кримінального провадження, в тому числі звукозапис судового засідання, зроблений за допомогою технічного засобу та розміщений на відповідному носії інформації, свідчать про те, що при визначенні обсягу досліджуваних доказів, суд дотримався процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України, вислухавши думку прокурора, потерпілих та обвинувачених і їх захисників.

На протязі всього судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_9 беззаперечно визнавав себе винуватим за пред`явленим обвинуваченням по всіх епізодах та в повному обсязі у вчиненні злочинів, передбачених за ч. 2 та 3 ст.185, ч. 1 ст. 115 КК України, і не оспорював обставини подій та незаконність дій, що йому інкриміновані.
Згідно об`єктивних даних, що є наявними у кримінальному провадженні, головуючий у судовому засіданні роз`яснював особисто ОСОБА_9 суть обвинувачення, з`ясував, чи правильно він розуміє зміст обставин, згідно обвинувачення, тобто усвідомлення ОСОБА_9 щодо вчинених ним злочинів, передбачених ч. 2 та 3 ст.185, ч. 1 ст. 115 КК України; а також роз`яснив йому наслідки процесуальних дій суду, що у такому випадку він, як обвинувачений, буде позбавлений права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку, а ОСОБА_9 та його захисник не заперечували проти визнання недоцільним дослідження доказів стосовно обставин, які ними та іншими учасниками судового розгляду не оспорювалися.

Отже, на думку колегії суддів, апелянт ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_8 безпідставно вважають необґрунтованим застосування судом ч.3 ст.349 КПК України, посилаючись на неповноту судового розгляду,вказуючи на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, внаслідок яких було заподіяно тілесне ушкодження та спричинено смерть потерпілого ОСОБА_13 , а також вчинено крадіжки майна ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , а тому дії обвинуваченого правильно кваліфіковані судом за ч. 2 та 3 ст.185, ч. 1 ст. 115 КК України.

При здійсненні кримінального провадження забезпечено дотримання права обвинуваченого на захист. ОСОБА_9 не заявляв в суді будь-яких клопотань з приводу істотних порушень КПК України під час досудового розслідування, а навпаки вказував про визнання винуватості за пред`явленим обвинуваченням, не заперечував щодо участі захисника в судовому розгляді, на запитання головуючого щодо вручення пам`ятки про права та обов`язки відповів, що вони є зрозумілими (том 1 арк. 160), всі інші звернення чи заяви обвинуваченого розглядалися об`єктивно. Суд допитав ОСОБА_9 , з`ясовував його думку та захисника відносно процесуальних дій, пов`язаних з процедурою судового розгляду.

Процесуальна позиція обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника в суді першої інстанції щодо визнання вини та не оспорювання доказів щодо обставин подій за пред`явленим обвинуваченням, яку він висловлював суду самостійно, не будучи позбавленим усвідомлення процесуальних наслідків своїх дій - не може бути підставою вважати, що суд першої інстанції порушив вимоги норм ч. 3 ст.349 КПК України, оскільки така інтелектуально-вольова спрямованість поведінки ОСОБА_9 в судовому засіданні не викликала будь-які сумніви а ні у суду, а ні у інших учасників процесу. Апеляційні доводи обвинуваченого, що підтримані захисником, в цій частині, в повному обсязі спростовуються змістом звукозапису судового засідання, в якому суд послідовно та достеменно виконав вимоги ст.348 КПК України, роз`яснивши суть обвинувачення та з`ясував його зрозумілість ОСОБА_9 , а також зміст норм ч. 3 ст.349 КПК України та процесуальні наслідки для обвинуваченого у разі застосування спрощеного порядку дослідження доказів, з`ясувавши належне усвідомлення ним фактичних обставин і добровільність його позиції. Додатково істинність процесуальної позиції обвинувачений ОСОБА_9 продемонстрував суду під час свого допиту, коли розповів про обставини подій за пред`явленим обвинуваченням, а також під час судових дебатів. Про це об`єктивно свідчить зміст даних звукозапису судового засідання, що міститься на технічному носії інформації (том 1 арк. 228).

Більш того, колегія суддів бере до уваги той факт, що ОСОБА_9 не був позбавлений будь-якої можливості подавати заяви та клопотання з приводу порушення його прав, заперечувати повністю або частково проти пред`явленого йому обвинувачення під час судового розгляду, але на всіх його стадіях він підтримував стабільну та послідовну позицію щодо визнання вини та не оспорювання будь-яких фактичних обставин, а судовий розгляд відбувався із значними перервами в судовому засіданні, які надавали достатньо часу для з`ясування чіткої позиції для захисту. Разом з цим належить врахувати те, що суд, виконуючи свої процесуальні обов`язки достеменно роз`яснив обвинуваченому наслідки його процесуальних дій, отримав згоду ОСОБА_9 та інших учасників процесу щодо спрощеного порядку дослідження доказів, що підтверджується даними звукозапису судового засідання, а тому у колегії суддів відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції не дотримався вимог ч.3 ст.349 КПК України, або в інший спосіб порушив процесуальні права обвинуваченого.

З огляду на викладене, апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_9 про наявність істотних порушень КПК України, внаслідок неповноти судового розгляду - є безпідставними, а зміст таких тверджень апелянта стосовно призначення нового розгляду в суді першої інстанції не узгоджуються з нормами ч.1 ст.415 КПК України, яка містить вичерпний перелік підстав для призначення нового судового розгляду.

Решта апеляційних доводів обвинуваченого ОСОБА_9 пов`язана з оспорюванням фактичних обставин подій та доказів обвинувачення, однак, враховуючи ту обставину, що справа розглядалася в суді першої інстанції у спрощеному порядку із застосуванням норм ч.3 ст. 349 КПК України, колегія суддів не може взяти їх до уваги внаслідок відсутності процесуальної можливості у обвинуваченого та його захисника оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Перевіряючи вирок, з дотриманням вимог ч. 1 ст. 421 КПК України, в межах уточнених 19.05.2016 року апеляційних доводів та вимог обвинуваченим ОСОБА_9 щодо суворості призначеного покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Сутність апеляційних доводів обвинуваченого, про зайву суворість призначеного покарання та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо необхідності зміни вироку в частині призначеного покарання, шляхом його пом`якшення на підставі норм ст. 69 КК України, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки такі твердження повністю спростовуються висновками суду, що містяться у оскаржуваному вироку (том 1 арк. 221-227).

Як убачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_9 призначено покарання за умисне вбивство 9 років позбавлення волі, за таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно 2 роки позбавлення волі, за таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, з проникненням у сховище за попередньою змовою групою осіб 4 роки позбавлення волі, - тобто в межах санкцій відповідних частин статей, а саме передбачених ч. 2 та 3 ст.185, ч. 1 ст. 115 КК України, у розмірі наближеному до мінімального, за сукупністю злочинів - із застосуванням норм ст. 70 КК України - 9 років позбавлення волі, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим; а остаточне - із застосуванням норм ст. 71 КК України, тобто за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком - у виді позбавлення волі на строк 10 років в умовах його реального відбування. Належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчинених злочинів, які є особливо тяжкий , але при цьому визнав та об`єктивно врахував обставину, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття, а також взяв до уваги наявність обставини, що його обтяжує вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та дані, що характеризують особу обвинуваченого і наявність непогашених судимостей.

За таких обставин, твердження у апеляційній скарзі ОСОБА_9 про те, що призначене судом першої інстанції остаточне покарання за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком - у виді позбавлення волі на строк 10 років, внаслідок суворості не відповідає ступеню тяжкості цих злочинів та особі обвинуваченого, - колегія суддів вважає необґрунтованими і дійшла висновку про те, що при призначені покарання, суд у повній мірі врахував вимоги кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 65, 66, 67 КК України, а саме додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також врахував дані про особу обвинуваченого. При цьому судом належно враховано, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, тобто судове рішення повинно виконувати функцію загальної та особистої превенції. Колегія суддів, також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з урахуванням ступеню тяжкості низки вчинених умисних корисливих злочинів, в сукупності з даними про особу винного, який раніше неодноразово звільнявся за рішеннями суду від відбування призначених покарань з випробуванням або умовно-достроково ( том 1арк.221), підстав для застосування норм ст.ст. 69, 75 КК України або пом`якшення призначеного покарання не вбачається, в тому числі і з приводу визнання вини по пред`явленому обвинуваченню та щирого каяття. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_9 , а також попередження вчинення ним нових злочинів - не можливе без ізоляції від суспільства, тобто при позбавленні волі в межах, необхідних для досягнення цих цілей.

За таких обставин, твердження у апеляційній скарзі ОСОБА_9 , що призначене судом першої інстанції покарання, не відповідає ступеню тяжкості злочинів та особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими і дійшла висновку про те, що при призначені цього покарання, суд у повній мірі врахував вимоги кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 32, 35, 50, 65, 66, 67, 70, 71 КК України, призначивши покарання як найближче до мінімального, але в межах санкцій ч. 2 та 3 ст.185, ч. 1 ст. 115 КК України, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також врахував наявність обставини, що пом`якшує покарання, та об`єктивно дослідив дані про особу обвинуваченого.

Зокрема, такі твердження апелянта спростовуються висновками та рішенням суду, вказаними у мотивувальній і резолютивній частині оскаржуваного вироку (том 1 арк. 224-225) щодо необхідності призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям в умовах ізоляції від суспільства, тобто в межах санкцій відповідних частин статей, врахувавши тяжкість злочинів та їх негативні наслідки, вірно кваліфікуючи дії обвинуваченого за ч. 2 та 3 ст.185, ч. 1 ст. 115 КК України.

Такий вид і міра покарання, на думку колегії суддів, буде достатньою для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів. Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 про невиправдану суворість призначеного покарання є безпідставними.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах апеляційних доводів обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_7 , які є тотожними за змістом, про зайву суворість призначеного покарання за сукупністю злочинів і вироків та, пов`язане з ними, апеляційне прохання щодо зміни вироку в частині призначеного остаточного покарання у виді позбавлення волі, шляхом застосування норм ст. 69 КК України, тобто призначення його нижче від найнижчої межі, встановленої у ч. 2 та 3 ст.185, ч. 1 ст. 396 КК України, і відповідно його зменшення, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки згідно даних кримінального провадження та поданих апеляційних скарг об`єктивно відсутні обставини, які істотно зменшують ступінь тяжкості вчинених злочинів, і такі доводи апелянтів повністю спростовуються висновками суду, зазначеними у оскаржуваному вироку ( том 1 арк. 221-227). Крім того, доводи ОСОБА_10 про неналежне врахування судом сприяння досудовому розслідуванню шляхом визнання вини, надання визнавальних показань мають суто суб`єктивний характер, оскільки спростовуються змістом мотивувальної частини вироку, в якій чітко наведені підстави для призначення покарання ОСОБА_10 у виді позбавлення волі в умовах його реального відбуття.

При цьому належить взяти до уваги те, що апеляційні доводи ОСОБА_10 про надання суду правдивих свідчень та щире каяття, наявність, задовільної характеристики та даних про особу обвинуваченого, - враховані судом першої інстанції, про що свідчать відповідні висновки у мотивувальній частині вироку, які стосуються об`єктивно встановлених обставин подій злочинів, кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 та ч. 3 ст.185, ч. 1 ст. 396 КК України та об`єктивно досліджених даних про особу обвинуваченого, в тому числі стосовно непогашених судимостей, які в сукупності суд брав до уваги при призначені покарань за кожен вчинений злочин у межах санкцій відповідних частин статей КК України, так і за сукупністю злочинів та остаточного покарання за сукупністю вироків, на підставі ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком, у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Твердження у апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_7 , що призначене судом першої інстанції основне покарання за ч. 2 та ч. 3 ст.185, ч. 1 ст. 396 КК України та остаточне покарання, на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків у виді позбавлення волі строком на 5 років, не відповідає ступеню тяжкості злочинів, які класифікуються як тяжкі та середньої тяжкості, та особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими і дійшла висновку про те, що при призначені цих покарань за кожен злочин окремо та остаточного покарання за сукупністю злочинів та вироків, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та часткового приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком, суд у повній мірі врахував вимоги кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 27, 28, 29, 65, 66, 67, 68 ч. 4, 70 ,71 КК України, призначивши покарання як найближче до мінімального, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також врахував наявність обставини, що обтяжує покарання вчинення злочинів в стані алкогольного сп`яніння та дані про особу обвинуваченого, на які він посилається у апеляційній скарзі, а саме : задовільну характеристику обвинуваченого за місцем проживання, відсутність на обліку у психіатра та нарколога. Призначення покарання у такий спосіб, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, тому відповідає вимогам ст. 65 КК України.

З огляду на викладене, доводи апеляційних скарг ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_7 про невиправдану суворість призначеного остаточного покарання є безпідставними. З огляду на викладене, підстав для застосування норм ст.ст. 69, 69-1 КК України, а також ст. 75 КК України не вбачається. При цьому належить врахувати, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Разом з цим, на підставі ч.5 ст.72 КК України, належить зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення обвинуваченим ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто тримання під вартою в умовах СІЗО з 20 липня 2016 року по 22 серпня 2016 року включно, та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 21 липня 2016 року по 22 серпня 2016 року включно, із співвідношення один день тримання під вартою відповідає двом дням позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 лютого 2016 року, ухвалений стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати у строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 20 липня 2016 року по 22 серпня 2016 року включно, а ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 21 липня 2016 року по 22 серпня 2016 року включно, із співвідношення одному дню тримання під вартою відповідають два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - в той самий строк з дня отримання ними копії судового рішення.

Судді

________________ ______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4