Єдиний унікальний номер 227/2128/15-к Номер провадження 11-кп/775/622/2016

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року м. Бахмут

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені апеляційного суду Донецької області апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 березня 2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Губин Старокостянтинівського району Хмельницької області, громадянина України, раніше не судимого, до затримання працюючого водієм ПП «Транс Логістік», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 260 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна. Вирішено долю речових доказів. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в сумі 1640 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 в період з 03.12.2014 року до 12.12.2014 року на території Дніпропетровської та Донецької області, побачивши переміщення різного роду військової техніки, озброєння та військових вантажівок з боєприпасами Збройних сил України, використовуючи власний мобільний телефон з номером НОМЕР_1 , умисно, з метою сприяння учасникам незаконного військового збройного формування у реалізації їх злочинних намірів щодо вчинення злочинів відносно військовослужбовців підрозділів Збройних сил України та інших військових формувань України, задіяних у проведенні Антитерористичної операції, та створення умов, які сприяють діяльності незаконного військового збройного формування, передавав інформацію про її дислокацію та рух учаснику незаконного військового збройного формування, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, на завідомо для нього використовуваний нею номер телефону НОМЕР_2 .

Злочинна діяльність ОСОБА_7 була припинена співробітниками Служби безпеки України у зв`язку з його затриманням.

Суд прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_7 та засудив його за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України, як участь в діяльності непередбаченого законом збройного формування..

В апеляціях: прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вважає, що суд безпідставно змінив кваліфікацію дій ОСОБА_7 . Наполягає на постановленні нового вироку, яким просить визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 258-3 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією майна обвинуваченого;

Захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого зі ст. 260 ч. 2 КК України на ст. 256 ч. 1 КК України та призначити йому умовне покарання. Захисник вважає, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував дії його підзахисного, так як він ніколи не брав участь у збройних формуваннях. Зазначає, що обвинувачений діяв без будь якого умислу, тому що він був засліплений жахом обстрілів мирних житлових кварталів міста де проживав, через обстріли у нього була пошкоджена квартира і поранений онук. Через це людина загубилася в просторі, не розумів хто свій, а хто чужий. Захисник вважає, що докази які були надані суду є очевидно неприпустимими на підставі ч. 2 ст. 89 КПК України. Суд не дослідив безпосередньо ухвалу про надання дозволу на проведення негласних слідчих дій, яка взагалі в матеріалах провадження відсутня.

Заслухавши доповідача, державного обвинувача, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти задоволення скарги прокурора та наполягали на задоволенні скарги захисту, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 органом досудового розслідування пред`явлено обвинувачення за ст. 258-3 ч. 1 КК України, а саме сприяння діяльності терористичної організації. Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, але помилково перекваліфікував його дії на ст. 260 ч. 2 КК України, тобто участь у діяльності незаконного збройного формування, виходячи з наступного.

Відсутність чіткого порядку визнання організації терористичною на думку суду не дає можливості реалізувати положення ст. 24 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» яка, як слідує з її змісту, потребує рішення суду щодо визнання організації терористичною та статті 258-3 Кримінального кодексу України, щодо притягнення до відповідальності за створення терористичної групи чи терористичної організації.

Законом України «Про боротьбу з тероризмом», ані будь-яким іншим законодавчим актом не визначено порядок визнання організації терористичною. Зокрема, не визначено орган державної влади, до повноважень якого відноситиметься право звернення до суду, підсудність таких справ, можливу доказову базу, процедуру розгляду судами, тощо. Звернення Верховної Ради України, що затверджене Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII лише закликає міжнародних партнерів України визнати певні організації терористичними, а не визнають їх такими. Крім того, суд першої інстанції звертає увагу, що на сьогоднішній день відсутнє будь-яке рішення суду України, яке б визнавало ДНР терористичною організацією.

На противагу викладеному, суд вважає, що під збройними формуваннями слід розуміти воєнізовані групи, які незаконно мають на озброєнні придатну для використання вогнепальну, вибухову чи іншу зброю.

Крім того, суд першої інстанції визнав, що в період з 03.12.2014 по 10.06.2015 року ОСОБА_7 дійсно спілкувався з ОСОБА_8 та передавав інформацію для збройних сил ДНР, тобто був обізнаний про те, що ОСОБА_8 пов`язана з незаконними збройними формуваннями, так званою ДНР, але жодної згадки про те, що ДНР є терористичною організацією дані розмови не містять.

Такий висновок суду першої інстанції є передчасним, тому, колегія суддів не може з ним погодитись.

Так, поняття терористичної організації визначено в статті 1 вищевказаного Закону, відповідно до якого терористична організація це стійке об`єднання трьох і більше осіб, яке створене з метою здійснення терористичної діяльності, у межах якого проведено розподіл функцій, встановлено певні правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів. Організація визнається терористичною, якщо хоч один з її структурних підрозділів здійснює терористичну діяльність з відома хоча б одного з керівників (керівних органів) усієї організації.

Враховуючи вищевикладене, вказана організація «ДНР» підпадає під зазначені ознаки терористичної організації, має стабільний склад лідерів, які підтримують між собою тісні стосунки, централізоване підпорядкування учасників політичного та силового блоку лідерам організації, а також план злочинної діяльності та чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення.

Водночас в ст. 24 зазначеного закону йдеться про відповідальність організації за терористичну діяльність та наслідки такої діяльності для неї, а також порядок її ліквідації. Зокрема, необхідно зазначити, що відповідальність за вчинення злочину такою організацією дійсно може наставати лише після розгляду судом обвинувального акту по суті за обвинувачення такої організації в злочинах, передбачених ст.ст. 258 - 258-5 КК України. Однак, положення ст. 24 виказаного закону жодним чином не поширюються на порядок надання правового статусу юридичним особам, організаціям, які організовуються для подальшого здійснення терористичних актів, а відтак твердження суду у вказаній нормі є не обгрунтованим та безпідставним.

Крім того, відповідно до постанов Верховної Ради України «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБОЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором» № 129-УІІІ від 27 січня 2015 року; «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян», схвалену постановою Верховної Ради України від 4 лютого 2015 року № 145-УІІІ; «Про відсіч збройної агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схвалену постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-УІІІ, в яких «ДНР», «ЛНР» визначено терористичними організаціями, референдум, проведений у травні 2014 року, фіктивним, проведеним у неконституційний спосіб, Російську Федерацію визнано державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнано терористичними організаціями.

Також, Конвенцією ООН проти транснаціональної організованої злочинності від 15 листопада 2000 року зобов`язано держави-учасниці криміналізувати участь в організованій злочинній групі. При цьому відповідно до п. «а» ст. 2 цієї Конвенції організована злочинна група означає структурно оформлену в групу в складі трьох або більше осіб, що існує протягом визначеного періоду часу і діє узгоджено з метою здійснення одного або декількох серйозних злочинів, визнаних такими відповідно до цієї Конвенції, для того, щоб одержати, прямо або посередньо, фінансову або іншу матеріальну вигоду.

Аналіз кримінального законодавства, рішення Варшавської конвенції 2001 року, Резолюції Ради Безпеки ООН від 28 вересня 2001 року №1373 по боротьбі з тероризмом, а також відповідних положень Закону України «Про боротьбу з тероризмом» показує, що терористична організація виділена, як вид злочинної організації за спеціальною метою - здійснення терористичної діяльності. Так, відповідно до Закону України «Про боротьбу з тероризмом» терористична діяльність - діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об`єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму.

Терористичні організації створюються для вчинення діянь, передбачених частинами 1-3 ст. 258 КК України, а також інших злочинів терористичної спрямованості, тобто діянь, направлених на залякування населення з метою спонукання держави, міжнародної організації, фізичної чи юридичної особи до прийняття чи відмови від прийняття будь-якого рішення. При цьому, злочини терористичної організації відрізняються від інших споріднених злочинів саме фактором цілеспрямованості залякування населення як засобу досягнення поставленої мети.

13 квітня 2014 року Радою національної безпеки і оборони України прийнято рішення «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», яке введено в дію Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року та відповідно до якого на території України розпочато антитерористичну операцію.

Наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України № 33/6/9 від 7 жовтня 2014 року районами проведення антитерористичної операції визначені території Донецької та Луганської областей. До проведення антитерористичної операції, згідно статті 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», залучені військові підрозділи Міністерства оборони України та Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», антитерористична операція це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Узагальнюючи вищевикладене, слід прийти висновку, що необхідність у визнанні так званих «ДНР» та «ЛНР» терористичними організаціями в судовому порядку відсутня та не передбачена чинним законодавством.

Більш того, державою Україною так звані «ДНР» та «ЛНР» визнано терористичними організаціями, що зазначено у вищевказаній постанові Верховної Ради України від 27 січня 2015 року.

За таких обставин доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставність перекваліфікації судом першої інстанції дій ОСОБА_7 є слушними, оскільки висновки суду про перекваліфікацію дій ОСОБА_7 , викладені у судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок.

Так, наприкінці 2014 року ОСОБА_7 , достовірно знаючи з розповсюджених у засобах масової інформації та мережі Інтернет повідомлень про проведення на території Донецької і Луганської областей України антитерористичної операції проти терористичної організації ДНР, діючи з особистих політичних міркувань, порушуючи вимоги статті 17 Конституції України, вирішив сприяти терористичній організації ДНР з метою порушення суверенітету і територіальної цілісності України.

У грудні 2014 року ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний намір, подзвонив на відомий йому телефонний номер НОМЕР_3 гаряча лінія ІАЦ ДНР, вступив у злочинну змову з ОСОБА_8 , повідомивши останню про бажання сприяти діяльності ДНР та передавати відому йому інформацію про дислокацію і переміщення сил та засобів АТО.

У подальшому, протягом грудня 2014 року, ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що сили і засоби АТО використовуються для захисту суверенітету і територіальної цілісності України, усвідомлюючи, що інформація про їх дислокацію і переміщення має суттєве значення для успішного проведення АТО та, у разі отримання її терористами, може призвести до загибелі військовослужбовців та пошкодження військової техніки, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , перебуваючи у зоні проведення антитерористичної операції в Донецькій області, неодноразово умисно передавав останній інформацію про відомі йому дислокацію і переміщення сил і засобів АТО для використання членами терористичної організації ДНР.

Так, 03.12.2014 о 09 год. 42 хв. ОСОБА_7 , знаходячись поблизу с. Улянівка Красноармійського району Донецької області, побачивши військову техніку Збройних Сил України, яка рухалася в напрямку АДРЕСА_3 , використовуючи власний мобільний телефон з номером НОМЕР_1 , здійснив дзвінок на мобільний телефон ОСОБА_8 з номером НОМЕР_4 та умисно повідомив їй про переміщення п`яти військових автомобілів МАЗ з озброєнням та двох бойових машин піхоти (БМП) в напрямку АДРЕСА_3 .

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 03.12.2014 о 16 год. 16 хв. ОСОБА_7 , знаходячись поблизу АДРЕСА_4 , побачивши військову техніку Збройних Сил України, яка рухалася з Дніпропетровської області в напрямку Донецької області, використовуючи власний мобільний телефон з номером НОМЕР_1 , здійснив дзвінок на мобільний телефон ОСОБА_8 з номером НОМЕР_4 та умисно повідомив їй про переміщення двох автомобілів УРАЛ з боєприпасами та реактивною системою залпового вогню Град, які рухалися з Дніпропетровської області в напрямку Донецької області.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 04.12.2014 о 09 год. 20 хв. ОСОБА_7 , знаходячись на вулиці Фрунзе в м. Костянтинівці Донецької області, побачивши військову техніку Збройних Сил України, яка рухалася зі сторони м. Донецька, використовуючи власний мобільний телефон з номером НОМЕР_1 , здійснив дзвінок на мобільний телефон ОСОБА_8 з номером НОМЕР_4 та умисно повідомив їй про переміщення чотирьох бойових машин піхоти (БМП) з кулеметами та одного бронетранспортера (БТР), які в`їхали в м. Костянтинівку зі сторони АДРЕСА_3 .

У цей же день, продовжуючи свою злочинну діяльність, 04.12.2014 о 13 год. 00 хв. ОСОБА_7 , знаходячись поблизу АДРЕСА_3 , побачивши військову техніку Збройних Сил України, використовуючи власний мобільний телефон з номером НОМЕР_1 , здійснив дзвінок на мобільний телефон ОСОБА_8 з номером НОМЕР_4 та умисно повідомив їй про переміщення чотирьох бойових машин піхоти (БМП) з АДРЕСА_3 в напрямку АДРЕСА_5 .

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 10.12.2014 о 13 год. 35 хв. ОСОБА_7 , знаходячись поблизу с. Кам`янка Добропільського району Донецької області, побачивши колону військової техніки Збройних Сил України, які здійснили зупинку поблизу м. Красноармійська Донецької області, використовуючи власний мобільний телефон з номером НОМЕР_1 , здійснив дзвінок на мобільний телефон ОСОБА_8 з номером НОМЕР_4 та умисно повідомив їй про дислокацію трьох автомобілів КАМАЗ та двох автомобілів МАЗ з боєприпасами, у тому числі до систем залпового вогню Град.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 в обсязі, зазначеному у вироку, повністю доведена сукупністю досліджених та проаналізованих в судовому засіданні апеляційного суду доказів.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 , в суді апеляційної інстанції свою вину визнав повністю та пояснив, що в 2014 році по телебаченню на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » побачив телефони гарячої лінії Донецької народної республіки, для передачі інформації, а саме для попередження та порятунку населення. Обвинувачений маючи мобільний телефон НОМЕР_1 та працюючи водієм на ПП «Транс Логістік», дзвонив на номер НОМЕР_4 , в грудні декілька раз, з приводу пересування військової техніки Збройних Сил України. Вказівки від жінки, з якою розмовляв по телефону з приводу збору інформації військового характеру він не отримував, а збирав інформацію самостійно, з власної ініціативи, так як переживав за родину та населення м. Донецька. В скоєному щиро кається.

Крім того, вина ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 258-3 КК України підтверджується доказами, викладеними у вироку нижче.

Протоколом затримання особи, підозрюваного у вчиненні злочину від 31 січня 2015 року, згідно якого, старшим уповноваженим в ОВС 2 відділу 3 управління Департаменту контро розвідувального захисту інтересів держави і сфері інформаційної безпеки СБ України ОСОБА_9 , в присутності понятих, ОСОБА_7 було затримано після вчинення злочину і під час затримання у нього було вилучено паспорт, мобільний телефон «Nokia 6700с-1», IMEI НОМЕР_5 з карткою мобільного оператора « МТС» з абонентським номером НОМЕР_1 , набої калібру 5,45 мм в кількості 30 шт.(а.с.52-54 том 1);

Протоколом огляду від 01 лютого 2015 року, згідно якого, оглянуто вилучений 31 січня 2015 року у ОСОБА_7 мобільний телефон, Nokia, модель 6700с-1, IMEI НОМЕР_5 з пластика чорного кольору із сріблястими вставками по бокам з карткою мобільного оператора «МТС» на якій маються цифрові позначення « НОМЕР_6 »(а.с.61 том 1)

Протоколом про відібрання зразків для експертизи, відповідно до якого у обвинуваченого ОСОБА_7 було відібрано зразки голосу з його добровільної згоди (а.с.139-140, 141-142 том 2)

Висновком судової криміналістичної експертизи матеріалів та засобів відео, звукозапису №2667 від 27.03.2015 року, згідно якого, в результаті проведення фоноскопічної експертизи, експерт підтверджує, що гр. ОСОБА_7 приймав участь у розмовах, що зафіксовані у фонограмах, розміщених на диску CD-R реєстраційний № 481 від 12.12.2014 року у період часу з 03.12.2014 року по 10.12.2014 року, до якого додаються диски із зразками голосу обвинуваченого ОСОБА_7 та лазерний диск № 481 від 12.12.2014 року.(а.с.149-177 том 1).

Протоколом за результатами проведення негласного розшукового заходу від 19 січня 2014 року, згідно якого, зафіксовано у паперовому вигляді зміст інформації, отриманої в ході проведення розшукового заходу, а саме, роздруковані записи телефонних розмов обвинуваченого з невідомою жінкою у період з 03.12.2014 року по 10.12.2014 року, із належного йому мобільного телефону із номером НОМЕР_7 , на яких обвинувачений передає невідомій жінці на мобільний телефон із номером НОМЕР_4 інформацію військового спрямування (переміщення військової техніки ЗС України, результатів обстрілів позицій підрозділів ЗС України, переміщення військовослужбовців Збройних сил України (а.с.44-48 том 1).

Колегія суддів обговорюючи доводи захисту, щодо неналежності та недопустимості доказів отриманих в наслідок негласних розшукових дій, зазначає, що згідно п. 6 ст. 7 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність», зокрема якого для виконання визначених законом завдань та за наявності підстав проведення контррозвідувальної діяльності, передбачених ст. 6 цього Закону, в ході контррозвідувальної діяльності органи, підрозділи та співробітники Служби безпеки України мають право: виключно з метою попередження, своєчасного виявлення і припинення розвідувальних, терористичних та інших посягань на державну безпеку України, отримання інформації в інтересах контррозвідки здійснювати на підставі відповідної контррозвідувальної справи заходи, визначені ч. 3 ст. 8 Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність", - лише за ухвалою слідчого судді, постановленою за клопотанням керівника відповідного оперативного підрозділу або його заступника, погодженим прокурором. Нагляд за додержанням законів під час проведення контррозвідувальної діяльності здійснюється Генеральним прокурором України, виконувачем його обов`язків або уповноваженими наказом Генерального прокурора України заступниками Генерального прокурора України.

Закон України «Про оперативно-розшукову діяльність», зокрема згідно ст. 8 щодо прав підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, згідно ст. 10 щодо можливості використання матеріалів оперативно-розшукової діяльності як приводу та підстави для початку досудового розслідування, для отримання фактичних даних, які можуть бути доказами у кримінальному провадженні, для попередження, виявлення, припинення і розслідування злочинів, розвідувально-підривних посягань проти України, розшуку злочинців та осіб, які безвісти зникли, в інших випадках.

Надані стороною обвинувачення докази, в тому числі отримані за результатами проведення негласних розшукових заходів, суд першої інстанції обґрунтовано вважав належними та допустимими в розумінні ст.ст. 85, 86 КПК України, оскільки вони отримані в законному порядку та підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні (ст.91 КПК України), та інші обставин, які мають для даного кримінального провадження значення, свідчать про достовірність та можливість використання інших доказів, зокрема отриманих в порядку ст.10 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність».

Колегія суддів вважає, що доводи апеляції захисника ОСОБА_6 про перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 на ст. 256 КК України, як заздалегідь не обіцяне сприяння учасникам злочинних організацій, не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому вони не підлягають задоволенню. з підстав наведених у вироку вище.

Вирішуючи питання кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 колегія суддів вважає, що своїми діями він сприяв саме діяльності терористичної організації, з підстав наведених у вироку вище при обґрунтуванні неправильності висновків суду першої інстанції про перекваліфікацію дій ОСОБА_7 . Він безумовно повинен був розуміти і розумів, що передаючи інформацію про переміщення військової техніки ЗС України на номер гарячої ліній саме терористичної організації «ДНР», про що і розповів в судовому засіданні.

Аналіз зібраних по справі доказів свідчить про те, що дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 258-3 КК України сприяння діяльності терористичній організації.

Як особа, обвинувачений ОСОБА_7 , за місцем проживання та роботи характеризується позитивно (а.с.130-131 том 2), має велику родину в кількості десяти осіб, четверо з яких є малолітніми та потребують його матеріальної допомоги та підтримки, що колегія суддів визнає обставиною, що пом*якшує покарання. До таких обставин також слід віднести його щире каяття у вчиненому злочині. ОСОБА_7 є особою передпенсійного віку, має трудовий стаж понад тридцять років.

При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 колегія суддів враховує, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії особливо тяжких, характер та незначну тривалість сприяння терористичній організації, дані, що характеризують його як особу, пом*якшуючи покарання обставини, його перед пенсійний вік.

Вищезазначене, на думку колегії суддів, є підставою для застосування ч. 1 ст. 69 КК України та призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 ст. 258-3 КК України, у виді позбавлення волі, приходячи при цьому до переконання, що його виправлення, в силу тяжкості і обставин вчиненого, з урахуванням даних щодо його особи, не можливо без ізоляції від суспільства і вважаючи, що саме таке покарання буде найбільш відповідати принципам та цілям його призначення і буде необхідним та достатнім для виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Питання речових доказів вирішити у відповідності із ст. 100 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Відповідно до довідки вартість проведення судової криміналістичної експертизи складає 4920грн., але враховуючи, що експертиза проводилася відносно трьох осіб, суд вважає необхідним стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави 1/3 частини вартості даної експертизи, що складає 1640 гривень ( а.с. 148 том 2).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 березня 2016 року відносно ОСОБА_7 скасувати.

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України та призначити із застосуванням ст. 69 ч.1 КК України покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з конфіскації всього належного йому майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_7 строк його попереднього ув`язнення, з 31 січня 2015 року по 14 липня 2016 року, у строк покарання за даним вироком, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в розмірі 1640 гривень.

Речові докази у кримінальному провадженні: мобільний телефон « Nokia 6700с-1», IMEI НОМЕР_5 з карткою мобільного оператора « МТС» з абонентським номером НОМЕР_1 конфіскувати в дохід держави, диск CD-R № 481 від 12.12.2014 року та диск із зразками голосу ОСОБА_7 , диск з вилученим документом з інформацією в електронному вигляді щодо з`єднань абонента з номером НОМЕР_8 залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який знаходиться під вартою, у той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Судді