АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/677/16-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/789/205/16 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.402 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2016 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючої - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ;

з участю прокурора ОСОБА_6 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2016 року, -
Встановила:
Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Луцьк, Волинської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, проживаючого в АДРЕСА_1 , працюючого продавцем непродовольчих товарів «Експрестех», не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.402 КК України (в редакції 2001 року) та призначено йому покарання один рік позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому один рік іспитового строку.

У період дії іспитового строку на ОСОБА_7 , відповідно до ст.76 КК України, покладено обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладалися обов`язки щодо сумлінного, точного та вчасного виконання відданих командирами (начальниками) наказів, усупереч вимог ст.ст. 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, порушуючи військову дисципліну, усвідомлюючи те, що зобов`язаний неухильно виконати накази командира (начальника) військової частини і те, що відданий йому наказ є законним, відчуваючи свою безкарність, діючи умисно, з єдиним злочинним наміром - не виконувати наказ командира (начальника) щодо вибуття до пункту (Херсонська область) виконання військовою частиною польова пошта НОМЕР_1 завдань за призначенням, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відкрито, у категоричній формі, будучи ознайомленим із законним наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_8 від 1 серпня 2014 року № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням», 8 серпня 2014 року у період з 10 до 12 години, перебуваючи у приміщені службового кабінету медичного пункту (штабу) військової частини польова пошта НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , під час бесіди із заступником військового комісара по роботі з особовим складом - начальником відділу по роботі з особовим складом та громадськістю ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_9 усно відмовився виконати наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_8 від 1 серпня 2014 року № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням» та 8 серпня 2014 року у період з 10 до 12 години, перебуваючи у приміщені службового кабінету медичного пункту (штабу) військової частини польова пошта НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , письмово, шляхом написання рапорту, відмовився виконати письмовий наказ прямого начальника - командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_8 від 1 серпня 2014 року №62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням», та у подальшому без поважних причин до нового місця служби не вибув, чим вчинив непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить зазначений вирок суду змінити в частині призначеного покарання, застосувавши ст.69 КК України та призначити остаточне покарання у вигляді штрафу в мінімальному розмірі.
Свої доводи мотивує тим, що суд у вироку не знайшов підстав для застосування ст.69 КК України. Вважає таке рішення необґрунтованим, оскільки під час судового розгляду встановлено принаймні дві пом`якшуючі обставини: щире каяття, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних та інших обставин. Крім того вказує, що він позитивно характеризується за місцем проживання, працює та ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який вважає вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно з вимогами ч. 1 ст.404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.402 КК України, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені доказами, дослідженими судом в порядку, передбаченому ч. 3 ст.349 КПК України, є обгрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.
Що ж стосується призначеної міри покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст. 402 КК України, то суд першої інстанції її призначив правильно, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, так як вона відповідає вчиненому злочину та особі обвинуваченого, необхідна й достатня для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Згідно ст.75 КК України якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається з матеріалів справи, при призначенні ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК України суд у повній мірі дотримався вимог зазначеної статті. Так, суд врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до ст.12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого, зокрема його молодий вік, те, що він раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання (характеристика видана ЖКП № 3), безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в період з 09.05.2014 року по 25.05.2014 року (довідка № 8038 від 05.11.2014 року, посвідчення серії НОМЕР_2 від 30.04.2015 року), відомості про стан його здоров`я (виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 3084 від 21.06.2014 року, № 4976 від 30.12.2015 року).

Обставинами, що пом`якшують покарання є повне визнання ОСОБА_7 своєї вини та щире каяття.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено міру та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , а отже не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги останнього та призначення йому реальної міри покарання із застосуванням ст.69 КК України, як про ще ставить питання в апеляційній скарзі сам обвинувачений.

На підставі наведенного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,-

Ухвалила:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2016 року без змін.
Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.
Судді:

________________ __________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2