Справа № 183/7733/15
№ 1-кп/183/265/16
В И Р О К
іменем України
02 березня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальне провадженні № 0000539 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернівці, громадянина України, неодруженого, з середньотехнічною освітою, військовослужбовця призваного на час проведення мобілізації 05 вересня 2014 року, солдата військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в:

10 жовтня 2014 року наказом № 216 командира військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_2 , солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини, та призначено на посаду механіка водія 3 парашутно-десантного відділення 1 парашутно-десантного взводу 7 парашутно-десантної роти 3 парашутно-десантного батальйону у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, та відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію», з 05 березня 2015 року в Україні діє особливий період.
У відповідності до нової редакції статті 407 КК України внесеної Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі військові злочини», який опубліковано у журналі Голос України від 04.03.2015 № 39, зазначено, що до ст. 407 КК України внесено зміни та її доповнено ч.4, яка передбачає відповідальність, за самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду. Зазначені зміни набирають законної сили на наступний день після опублікування, тобто 05 березня 2015 року.
Солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем і відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України будучи зобов`язаним суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, свято і непорушно додержуватися Конституції України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, 21 квітня 2015 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 під час мобілізації на особливий період, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, не приймаючи мір для повернення до військової частини.
18 травня 2015 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби, внаслідок чого злочин було припинено.
Таким чином, солдат ОСОБА_4 незаконно перебував поза межами військової частини з 21 квітня 2015 року по 18 травня 2015 року, тобто тривалістю 27 діб.
Крім того, 11 липня 2015 року солдат ОСОБА_4 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, повторно самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.
13 вересня 2015 року о 08.00 годині солдат ОСОБА_4 був затриманий працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Таким чином, солдат ОСОБА_4 незаконно перебував поза межами військової частини з 11 липня 2015 року по 13 вересня 2015 року, тобто тривалістю 65 діб.
Дії солдата ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою визнав повністю та показав, що обставини викладені в обвинувальному акті не оспорює та повністю визнає себе винним у пред`явленому обвинуваченні. Також пояснив, що 05.09.2014 року добровільно пішов на службу. 10.10.2014 року попав в частину НОМЕР_1 , де проходив службу. 15.01.2015 року відправлений в АТО. Повернувся 16.03.2015 року, а 21.04.2015 року поїхав у м. Чернівці вирішувати побудові питання, а саме добиватися житла. Повернувся до військової частини через декілька днів, але заяву про повернення написав 18.05.2015 року, оскільки не знав, що потрібно писати заяву. У скоєному він щиро кається. Також зазначив, що він є учасником бойових дій. Причиною залишення військової частини було лише вирішення побутових питань. Назавжди залишити військову частину не збирався, бажає закінчити службу.
В судовому засіданні судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.
Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно обвинуваченим ОСОБА_4 злочин, суд у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували.
Також, в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
В судовому засіданні були дослідженні письмові докази, які підтверджують вину ОСОБА_4 :
- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.04.2016 року № 1170 про призначення службового розслідування за фактом відсутності на службі без поважних причин солдата ОСОБА_4 , яким наказано провести службове розслідування за фактом відсутності на ранковому шикуванні та на службі без поважних причин з 21.04.2015 року механіка водія 3 парашутно-десантного відділення 1 парашутно-десантного взводу 7 парашутно-десантної роти 3 парашутно-десантного батальйону солдата ОСОБА_4 ;
- акт службового розслідування від 22.06.2015 року, за результатом якого встановлено факт самовільного залишення військової частини 21.04.2015 року механіка водія 3 парашутно-десантного відділення 1 парашутно-десантного взводу 7 парашутно-десантної роти 3 парашутно-десантного батальйону солдата ОСОБА_4 ;
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2015
року № 1784 про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_4 , відповідно до якого, враховуючи те, що в діях солдата ОСОБА_4 вбачається склад кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 407 КК України (самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явився вчасно на службу без поважних причин тривалістю більше одного місяця) наказано повідомити Військового прокурора Дніпропетровського гарнізону про вчинення злочину.
Отже, суд, дослідивши докази в межах пред`явленої підозри, не виходячи за межі пред`явленого обвинувачення, яке прокурор підтримав в судовому засіданні, приходить до однозначного висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у самовільному залишенні військової частини НОМЕР_2 без поважних причин понад один місяць доведена в повному обсязі і умисні дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані органом досудового слідства за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин понад один місяць.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, сукупність усіх обставин у справі.
Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ОСОБА_4 своєї протиправної поведінки, визнання вини та готовністю підлягати кримінальній відповідальності.
Обставини, які обтяжують покарання, судом не встановлені.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, дані про особу обвинуваченого, який відповідно до акту службового розслідування характеризується негативно.
Однак, суд також враховує той факт, що ОСОБА_4 свою вину визнав повністю та розкаявся у вчиненому, раніше не судимий, є учасником антитерористичної операції по захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, що дає суду підстави для призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнення його від відбування покарання з випробувальним терміном, тривалістю два роки, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого злочину, конкретним його обставинам, обставинам, що пом`якшують покарання та обтяжують його, даним про особу обвинуваченого.

Призначаючи покарання як кару суд, виходячи з вимог ст. 50 КК України, враховує, що призначення покарання з позбавленням волі на вказаний строк з випробуванням буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого і запобігання вчинення ним нових злочинів.
З цих же підстав суд не вбачає необхідності призначення ОСОБА_4 покарання в межах найбільшої санкції ч. 4 ст. 407 КК України.
Підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК України, а саме призначення покарання нижче нижчої межі встановленої санкцією статті суд не вбачає.
Речових доказів по провадженню не має.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також усі обставини по справі, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,-
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання чотири роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на два роки.
Копію вироку вручити засудженому негайно.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області, через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області - протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 в той же строк з моменту вручення копії вироку.

Суддя ОСОБА_1