І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 червня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючої ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5
Обвинувачений ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Миколаєва, громадянин України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , офіційно не працює, має професійно-технічну освіту, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні малолітню дитину сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше судимий Центральним районним судом м. Миколаєва:
- 06.06.2011 р. за ст.ст. 185 ч.1, 185 ч.2 КК України на 2 роки позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням протягом іспитового строку на 1 рік на підставі ст. 75 КК України;
- 28.05.2014 р. за ст. 185 ч.3 КК України із застосуванням ст. 71 КК України на 3 роки 3 місяці позбавлення волі. Звільнений 17.07.2014 р. ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09.07.2014 р. на підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 р.
Обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 186 ч.2 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурори ОСОБА_9 , ОСОБА_10
обвинувачений ОСОБА_7
захисник ОСОБА_11
_______________________________________________________________
провадження № 11- кп/784/220/16 головуючий у 1 інстанції ОСОБА_12
категорія: ст. 186 ч.2 КК України доповідач в апеляційній інстанції
ОСОБА_1
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Скасувати вирок в частині неправильного звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Ухвалити в цій частині свій вирок. Вважати ОСОБА_13 засудженим за ст. 186 ч.2 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки.
Короткий зміст судового рішення суду 1 інстанції.
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.01.2016 р. ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 186 ч.2 КК України, за якою призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням протягом іспитового строку 3 роки на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків не виїжджати за межі України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти їй про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції відповідно до п. п. 2, 3, 4 ч.1 ст. 76 КК України.
Вирішено питання щодо речового доказу мобільного телефону марки «Prestiqio MultiPhon» РАР3350 Duo, який постановлено залишити потерпілому за належністю.
Узагальнені доводи апелянта.
В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що вирок підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність - ст. 75 КК України. Вказує на наявність підстав, з числа передбачених ст. 420 КПК України, для ухвалення судом апеляційної інстанції свого вироку.
Посилається на недотримання судом 1 інстанції вимог ст. ст. 65, 75 КК України та роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 р. № 7. Вказує, що судом не вмотивовано належним чином рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. Зазначає, що пославшись у вироку на вчинення ОСОБА_7 тяжкого злочину та дані про особу обвинуваченого, який з 2010 р. перебуває на обліку в наркологічному диспансері з діагнозом «синдром залежності від алкоголю», суд не надав належної оцінки цим обставинам.
Наводить, що ОСОБА_7 раніше двічі судимий за вчинення корисливих злочинів. Ці судимості не погашені. Раніше судом його було звільнено від відбування покарання з випробовуванням на підставі ст. 75 КК України. Однак, в період іспитового строку він знов вчинив злочин та був засуджений на 3 роки 3 місяці позбавлення волі. Призначене покарання ОСОБА_7 повністю не відбув у зв`язку зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році». Новий тяжкий корисливий злочин ним вчинено протягом року після звільнення з місць позбавлення волі.
Вказане, на думку апелянта, свідчить про стійке небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення та суперечить висновку суду про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.
Апелянт не погоджується з наведеними судом даними про особу обвинуваченого (у вступній частині вироку) - наявності на його утриманні малолітньої дитини через те, що обвинувачений офіційно не працює. Зазначає, що обвинувачений обрав незаконний спосіб отримання доходів для існування.
Вказує на неповне дослідження судом даних про особу обвинуваченого та ненадання належної оцінки обставинам вчиненого ним злочину. Це вплинуло на прийняття неправильного рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, що не буде сприяти його виправленню та попередженню вчинення ним нових злочинів.
Встановлені судом 1 інстанції обставини.
ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що 01.10.2015 р., приблизно о 00 год. 40 хв., знаходячись біля будинку № 162 по пр. Леніна в м. Миколаєві та підійшовши до ОСОБА_14 , шляхом ривку викрав у нього сумку, яка не становить матеріальної цінності для потерпілого, як і її вміст, окрім мобільного телефону «Prestiqio MultiPhon» РАР3350 Duo, імей: НОМЕР_1 , імей: НОМЕР_2 , вартістю 450 грн.
Після цього ОСОБА_7 з місця вчинення злочину втік. Викраденим розпорядився на власний розсуд.
Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_10 на підтримку апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_11 , які просили вирок залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження, провівши за клопотанням прокурора на підставі ст. 404 ч.3 КПК України повторне дослідження даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Наведені у вироку суду 1 інстанції фактичні обставини вчиненого ОСОБА_7 злочину, дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ст. 349 ч.3 КПК України, апелянтом з урахуванням положень ст. 394 ч. 2 КПК України не заперечуються, як і кваліфікація дій обвинуваченого за ст. 186 ч.2 КК України викрите викрадення чужого майна, вчинене повторно.
Є обґрунтованими доводи апелянта в частини неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає в застосуванні закону, який не підлягав застосування та потягло за собою неправильне звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Відповідно до вимог ст. 75 КПК України, якщо суд при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 р. № 7 (з подальшими змінами) рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином вмотивовано.
ОСОБА_7 вчинено тяжкий злочин відповідно до встановленої ст. 12 КК України класифікації злочинів. Обвинувачений не заперечував, що викраденим майном розпорядився на власний розсуд, продавши мобільний телефон знайомому. За матеріалами кримінального провадження в подальшому викрадене повернено потерпілому за обставин, не пов`язаних з волевиявленням обвинуваченого.
Дані технічного носія інформації свідчать, що в судовому засіданні не досліджувалися відомості, які характеризують особу обвинуваченого, окрім повідомлення обласного наркологічного диспансеру. Як прокурор, так і суд, обмежилися оголошенням переліку документів.
Досліджені за клопотанням прокурора апеляційним судом на підставі ч.3 ст. 404 КПК України дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 свідчать, що протягом 2009-2012 років. він раніше тричі притягувався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини - за ст. 185 ч.1 КК України; за ст. 185 ч.2 КК України; за ст. 185 ч.3 КК України із застосуванням ст. 71 КК України. При цьому, двічі його було звільнено від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Судимості за вироками Центрального районного суду від 06.06.2011 р. та від 28.05.2012 р. не погашені (а.с. 50-51, 79). Новий злочин тяжкий ним вчинено 01.10.2015 р., тобто, через 1 рік 2 місяці після звільнення з місць позбавлення волі 17.07.2014 р. на підставі акту амністії (а.с. 54).
Згідно з повідомленням обласного наркологічного диспансеру обвинувачений ОСОБА_7 перебуває на обліку з 2010 р. з діагнозом «синдром залежності від алкоголю» (а.с. 48).
Враховуючи вчинення ОСОБА_7 тяжкого злочину, наведені обставини справи та дані про особу обвинуваченого, є достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 не бажає стати на шлях виправлення, що свідчить про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
З мотивувальної частини вироку вбачається, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України судом належним чином не умотивовано, оскільки відсутнє посилання на конкретні обставини, які б давали суду можливість дійти такого висновку.
Доводи апеляційної скарги прокурора суд апеляційної інстанції визнає обґрунтованими.
Разом з тим, характеристика обвинуваченого, яка судом 1 інстанції визнана позитивною, пом`якшуючі покарання обставини повне визнання вини та щире каяття, відсутність обтяжуючих покарання обставин, що апелянтом не оспорюється, в достатній мірі враховані судом 1 інстанції з огляду на призначення ОСОБА_7 за ст. 186 ч.2 КК України покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією кримінального закону.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з твердженнями прокурора щодо необґрунтованого зазначення у вступній частині вироку в числі відомостей про особу обвинуваченого про перебування на його утриманні малолітньої дитини сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Посилання апелянта лише на те, що ОСОБА_7 офіційно не працює, вказаних судом відомостей не спростовує. Апеляційний суд зауважує, що в обвинувальному акті самим прокурором зазначено про наявність на утриманні обвинуваченого малолітньої дитини.
Носить формальний характер і посилання апелянта на обрання обвинуваченим незаконного способу отримання доходів для існування.
З урахуванням викладеного, на підставі ст.ст. 409 ч.1 п. 4, 413 ч.1 п. 2 КПК України вирок суду 1 інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку на підставі ст. 420 ч. 1 п. 4 КПК України.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 413, 420, 424, 425, 426, 532 КПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2016 року відносно ОСОБА_7 в частині неправильного звільнення від відбування покарання, призначеного за ст. 186 ч.2 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з випробуванням протягом іспитового строку 3 роки на підставі ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків відповідно до п.п. 2, 3,4 ч.1 ст. 76 КК України скасувати та ухвалити свій вирок.
Вважати ОСОБА_7 засудженим за ст. 186 ч.2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
В іншій частині вирок суду 1 інстанції залишити без зміни.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня проголошення.
Копія вироку суду апеляційної інстанції підлягає врученню засудженому та прокурору негайно після його проголошення. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Головуюча
Судді