Провадження № 11-кп/779/236/2016
Категорія ч. 1 ст. 155 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2016 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000097 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 березня 2016 року, згідно якого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, що має на утриманні двоє малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що працює продавцем ПП «Злагода», раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України, та призначено покарання у виді одного року обмеження волі.

Цим же вироком вирішено питання про речові докази відповідно до ст.100 КПК України,

з участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_9

представника потерпілої ОСОБА_10

в с т а н о в и л а :
В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_6 просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суд мав усі підстави до звільнення його від покарання з випробуванням, що надало б йому можливості щодо належного батьківського виховання його двох малолітніх дітей, зокрема надання їм допомоги на утримання грошима. Вказує на те, що з потерпілою ним досягнуто примирення і порозуміння, до кримінальної відповідальності він притягається вперше, позитивно характеризується, працевлаштований, має міцні соціальні зв`язки, проживає з родиною, має на утриманні двох малолітніх дітей-двійнят 9 років. Посилається на те, що потерпіла та мати не мають до нього жодних претензій, просили суд першої інстанції його не карати. Вважає, що суд не прийняв до уваги покази його дружини ОСОБА_10 , яка повідомила про те, що він допомагав їй та дітям грошима, а також допомагав по господарству, займався вихованням дітей, забирав їх до себе додому. Вказує на те, що вказані покази ОСОБА_10 підтвердила потерпіла ОСОБА_11 та повідомила, що добробут їх сім`ї залежить від нього. Вважає, що суд безпідставно не дійшов висновку про можливість його виправлення без відбування покарання.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив статеві зносини з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка не досягла статевої зрілості, за наступних обставин.

З 09.03.2006 року ОСОБА_6 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 та проживав в АДРЕСА_2 спільно з дружиною та її неповнолітньою дочкою від першого шлюбу, - ОСОБА_11 . У шлюбі ОСОБА_6 та ОСОБА_10 народилися двоє дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_2 . 16.10.2014 року Тлумацьким районним судом шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 розірвано. З березня 2015 року ОСОБА_6 став проживати у своєї матері ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1 , однак продовжував підтримувати стосунки з дітьми та колишньою дружиною. Він провідував їх за місцем проживання, допомагав матеріально, а також, виконуючи свої батьківські обов`язки, час від часу на вихідні дні забирав малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_7 та неповнолітню ОСОБА_11 до себе додому.

24 квітня 2015 року неповнолітня ОСОБА_11 разом з малолітнім братом та сестрою ОСОБА_7 та ОСОБА_7 в черговий раз поїхали в м. Івано-Франківськ для того, щоб провести вихідні дні разом з ОСОБА_6

27.04.2015 року малолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_7 повернулися в село Колінці Тлумацького району , а ОСОБА_11 залишилася, так як погано себе почувала та перебувала вдома у ОСОБА_6 протягом дня.

Того ж дня, близько 16.00 годин додому з роботи повернувся ОСОБА_6 . Побачивши ОСОБА_11 , яка лежала на дивані, ОСОБА_6 вирішив вступити з нею у статеві зносини природнім способом, на що ОСОБА_11 добровільно погодилася. Скориставшись відсутністю інших членів сім`ї в квартирі, ОСОБА_6 ліг на диван поруч з ОСОБА_11 , де з метою реалізації свого злочинного наміру, спрямованого на задоволення своєї статевої пристрасті, вступив з ОСОБА_11 , яка згідно висновку судово-медичного експерта №286 від 27.05.2015 року не досягла статевої зрілості, у статеві зносини природнім способом за її добровільною згодою.

Потерпіла ОСОБА_11 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Клопотання про перенесення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило, заперечень від інших учасників судового розгляду щодо розгляду справи у її відсутність не надходило, що відповідно до ч. 5 ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду у відсутність потерпілої ОСОБА_11 .

Безпосередньо у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, до початку судового розгляду, обвинуваченим ОСОБА_6 , в порядку ст. 403 КПК України, надані зміни до апеляційної скарги, в яких він вказує на те, що на теперішній час йому стало відомо, що потерпіла ОСОБА_11 оговорила його, у зв`язку із її неявкою просить суд провести судове слідство в частині допиту потерпілої та її матері ОСОБА_10 , які спростовують його причетність до інкримінованого йому кримінального правопорушення. Просить вирок суду скасувати провадження по справі закрити за відсутністю самої події кримінального правопорушення, скасувати відносно нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Колегія суддів, заслухавши думку учасників судового провадження, прокурора, який заперечував з приводу прийняття змін до апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_9 , представника потерпілої ОСОБА_10 , які просили прийняти до розгляду зміни до апеляційної скарги, порадившись на місті ухвалила, відмовити у відкритті провадження в частині наданих обвинуваченим змін до апеляційної скарги з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у суді першої інстанції, обвинувачений свою вину у вчиненому визнав у повному обсязі, що дало право суду, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справ, які ніким не оспорюються.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 цього Кодексу.

Отже, враховуючи викладене, обвинувачений позбавлений права оскаржити фактичні обставини справи в апеляційному порядку, а тому колегія суддів відмовляє у відкритті провадження по змінам до апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки рішення суду не може бути оскарженим, в частині наданих змін до апеляційної скарги обвинуваченого, згідно з положенням ч. 4 ст. 399 КПК України.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений та його захисник ОСОБА_9 просили задовольнити вимоги апеляційної скарги, вирок суду скасувати в часті покарання, призначивши обвинуваченому покарання з випробуванням;

- прокурор не підтримав доводи поданої апеляційної скарги просив її залишити без задоволення, вирок суду без змін;

- представник потерпілої підтримала апеляційну скаргу, просила вимоги апелянта задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, вирок суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що справу розглянуто в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_12 вину у пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, пояснив суду, що з добровільної згоди вступив у статеві зносини з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У вчиненому розкаявся, просив суворо його не карати (а.п. 89).

Потерпіла ОСОБА_11 та її законний представник ОСОБА_10 в судове засідання суду першої інстанції не з`явились, надали суду заяву про розгляд провадження в їх відсутність, зазначивши, що до обвинуваченого ОСОБА_6 ніяких претензій не мають (а.п. 55-54).

Після чого, суд першої інстанції, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, дійшов висновку, що сторони вважають, що обставини справи доведені наявними в справі доказами, вони не потребують дослідження у ході судового розгляду.

При цьому, головуючий заслухав думку прокурора, який не висловив жодних заперечень щодо встановлених обставин та позиції обвинуваченого з приводу визнання недоцільним дослідження доказів, а також з`ясував, чи правильно обвинувачений та інші учасники судового розгляду розуміють зміст тих обставин, які вони не оспорюють, чи не має сумнівів у добровільності їх позиції. Одночасно роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд першої інстанції також перевірив, що на підтвердження такої позиції обвинуваченого матеріали справи містять сукупністю доказів, а його вина доведена в законному порядку та дійшов висновку, що дії обвинуваченого належить кваліфікувати за ч. 1 ст. 155 КК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення про проведення скороченого судового розгляду з урахуванням всіх необхідних вимог, передбачених ст. 349 КПК України.

З апеляційної скарги обвинуваченого вбачається, що свою незгоду апелянт ОСОБА_6 висловив в частині покарання, вважав його таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Проте, на думку колегії суддів, вимоги апеляційної скарги не є слушними.

Так, покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції призначене в межах, встановлених у санкції зазначеної статті Особливої частини Кримінального кодексу України з урахуванням Загальної частини цього кодексу з урахуванням ступеню тяжкості скоєного ним злочину, а саме те, що він вчинив один злочин середнього ступеню тяжкості проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, відсутність тяжких наслідків від вчиненого злочину, особи винного, що раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, має на утриманні двох малолітніх дітей, характеризується за місцем мешкання позитивно, працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, негативно ставиться до вчиненого, а також думку потерпілої, та її законного представника, що не наполягали на суворій мірі покарання.

Обставину, що пом`якшує покарання, суд першої інстанції врахував щире каяття обвинуваченого та його сприяння розкриттю злочинів.

Обставин, що обтяжує покарання судом не встановлено.

Посилання апелянта на те, що призначене судом покарання позбавить його можливості батьківського виховання, зокрема надання допомоги грошима на утримання двох малолітніх дітей, а також допомоги по господарству самі по собі не можуть бути підставами для зміни ОСОБА_6 покарання.

Колегія суддів вважає доводи апелянта в цій частині безпідставними, оскільки судом призначене мінімальне покарання у межах, установлених у Загальній частині кримінального кодексу України.

Обмеження волі є видом основного покарання, що чинить подвійний вплив на обвинуваченого, який водночас: а) обмежується в свободі пересування і виборі місця проживання; б) обов`язково залучається до праці.

Засуджені відбувають це покарання у кримінально-виправних установах відкритого типу без ізоляції від суспільства.

При обмеженні волі засуджений хоч теж ущемляється в певних правах і свободах, таких як особиста свобода, свобода пересування, свобода вибору місця проживання чи перебування тощо, але в своїй сукупності вони не створюють такої ізоляції, як при позбавленні волі, оскільки засуджені до обмеження волі мають більше можливостей спілкування з соціальним середовищем, в тому числі і з тим, в якому вони перебували до вчинення злочину.

Крім того, засудженим до обмеження волі виплачується сума заробітку.

Отже, обраний вид та міра покарання не позбавляє обвинуваченого ОСОБА_6 як від спілкування з рідними, так й від надання ним грошової допомоги.

Доводи апелянта в частині того, що потерпіла ОСОБА_11 та її законний представник просили не карати обвинуваченого, не є безумовною підставою для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від покарання з випробуванням та враховується у сукупності з іншими обставинами справи.

Діючим законодавством, злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, віднесені до злочинів, що становлять собою велику суспільну небезпеку, характеризуються виключною аморальністю та цинічністю дій винних. Такі злочини грубо принижують гідність потерпілої, яка є неповнолітньою, заподіюють їй глибоку психічну травму, можуть завдати серйозної шкоди її здоров`ю.

Отже, з урахуванням наведеного, підстави для зміни вироку за мотивами викладеними в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги на які посилається апелянт як на підстави пом`якшення йому міру покарання, зокрема: його щире каяття, сприяння розкриттю злочину, примирення з потерпілою, позитивну характеристику, наявність міцних соціальних стосунків, знаходження на його утриманні двох малолітніх дітей, відсутність претензій з боку потерпілої та її законного представника, їх прохання не карати обвинуваченого, а також те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності тощо, були враховані судом першої інстанції під час обрання обвинуваченому міри та виду покарання саме в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 155 КК України.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги щодо суворості призначеного покарання є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а призначене покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним, справедливим, та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 , а також попередження нових злочинів, та підстав для його пом`якшення колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 березня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4