Апеляційний суд міста Києва
Справа № 11-кп/796/232/16
Категорія: ч.1 ст. 121 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
У х в а л а
Іменем України

17.03.2016 колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

з участю прокурора: ОСОБА_6

захисника : ОСОБА_7

представника потерпілого: ОСОБА_8

обвинуваченого: ОСОБА_9

законного представника

обвинуваченого: ОСОБА_10

потерпілого: ОСОБА_11

законного представника

потерпілого: ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду м. Києва кримінальне провадження №0010240 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_11 та його законного представника ОСОБА_12 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 05.11.2015, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.
Києва, громадянина України, освіта неповна середня, неодруженого, учня 11 класу
середньої загальноосвітньої школи № 74, зареєстрованого та проживаючого в
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75, 104 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину.
Відповідно до ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_9 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, навчання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
Цивільний позов законного представника потерпілого ОСОБА_12 в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без задоволення.
Вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що він 10.11.2014 в період часу з 14 год. 35хв. до 14 год. 38 хв., перебуваючи в приміщенні кабінету біології середньої загальноосвітньої школи № 229, що розташована по вул. Виборзькій, 57 в м. Києві, під час раптово виниклого конфлікту на ґрунті особистих неприязних відносин з однокласником ОСОБА_11 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень йому, підійшов до останнього, який сидів на стільці за партою та, реалізуючи свій злочинний намір, умисно наніс потерпілому ОСОБА_11 декілька ударів головою в область голови, один удар кулаком правої руки в скуло-орбітальну область голови справа, спричинивши останньому тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень (за критерієм небезпеки для життя).
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_11 та його законний представник ОСОБА_12 , не оспорюючи фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій, посилаючись на не відповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість, а також на невідповідність висновків суду в частині відмови у задоволенні позову, просять вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання, передбачене санкцією ч.1 ст. 121 КК України, без застосування ст.ст. 75, 104 КК України, та задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_9 безпідставно врахував обставину, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття ОСОБА_9 , оскільки, на думку апелянтів, визнання вини та каяття у вчиненому було сказано останнім, з метою ухилитись від відбування покарання.

Зазначають, що ні ОСОБА_9 , ні його батьки з часу вчинення їх неповнолітнім сином кримінального правопорушення, матеріальну шкоду на лікування потерпілого не відшкодували, свою допомогу не пропонували.

Крім того, апелянти вказують, що суд першої інстанції, залишаючи без задоволення цивільний позов, не врахував, що в судовому засіданні ОСОБА_9 наполягав на тому, що бажає самостійно відшкодувати завдану шкоду.

Також, апелянти вказують, що в судовому засіданні не було встановлено відсутність майна у обвинуваченого, а тому такі твердження суду, як підстави для відмови у задоволенні цивільного позову, є лише припущенням, оскільки не підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення законного представника потерпілого ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_11 , представника потерпілого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу потерпілого та законного представника потерпілого, обвинуваченого ОСОБА_9 , законного представника обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_6 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілого та законного представника потерпілого задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні злочину, за який його засуджено, ґрунтуються на зібраних у справі та перевірених в судовому засіданні доказах, оцінених у їх сукупності, і апелянтами не оспорюється.

Дії ОСОБА_9 за ч.1 ст. 121 КК України кваліфіковані правильно.

При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував ступінь і характер суспільної небезпеки ним скоєного, дані про особу обвинуваченого, який є неповнолітнім, раніше не судимий, задовільно характеризується за місцем проживання та навчання у середній загальноосвітній школі №74, але посередньо за місцем навчання у середній загальноосвітній школі №229, не перебуває на обліку лікарів психіатра та нарколога, навчається (учень 11 класу), наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття у вчиненому та вчинення злочину неповнолітнім, відсутність обставин, що обтяжують покарання, і дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі та звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75, 104 КК України, тобто про можливість його виправлення без реального відбування покарання, але в умовах належного контролю за його поведінкою та виконання покладених на нього обов`язків, відповідно до ст. 76 КК України.

З таким висновком суду погоджується і суд апеляційної інстанції і вважає, що призначене покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, і є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого та законного представника потерпілого в цій частині не знаходить.

Законним і обґрунтованим є і рішення суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову.

Згідно ст. 1179 КЦ України неповнолітня особа ( у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками ( усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Обов`язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття, або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, цивільний позов представником цивільного позивача ОСОБА_12 , в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 , пред`явлено до неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 .
Як встановлено в ході розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, у ОСОБА_9 , який є учнем 11 класу загальноосвітньої шкоди №74 м. Києва, майно відсутнє, а тому, відповідно до вимог чинного законодавства, шкоду, заподіяну потерпілому діями неповнолітньої особи, повинні відшкодовувати її батьки.
Водночас, відповідно до матеріалів провадження, цивільний позов до батьків неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 пред`явлено не було, а клопотання про залучення батьків неповнолітнього ОСОБА_9 у якості співвідповідачів, як того вимагає ст. 33 ЦПК України, цивільним позивачем, його законним представником заявлено не було.
За таких обставин, суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення про залишення цивільного позову без задоволення, а тому доводи апеляційної скарги потерпілого та законного представника про допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цивільного позову є безпідставними.
Що стосується посилань в суді апеляційної інстанції законного представника потерпілого ОСОБА_11 - ОСОБА_12 на те, що обвинувачений ОСОБА_9 під час розгляду справи судом першої інстанції не заперечував особисто відшкодовувати заподіяну злочином шкоду потерпілому та просив не залучати до цього його батьків, то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки зазначене не ґрунтується на вимогах закону.

Враховуючи вищенаведене, апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_11 та законного представника потерпілого ОСОБА_12 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_11 та законного представника ОСОБА_12 залишити без задоволення.
Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 05.11.2015 по кримінальному провадженню №0010240 щодо ОСОБА_9 залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з моменту її проголошення.

Судді: