Справа № 444/2958/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/321/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2016 року. м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Львівської області в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 22 січня 2016 року відносно ОСОБА_7

з участю прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 22 січня 2016 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн., без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 12 листопада 2015 року приблизно о 13 годині 30 хвилин керуючи автомобілем марки «Кіа Сефія», реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись ним по автодорозі сполученням «Київ-Чоп», при проїзді ділянки автодороги в районі 527км.+500м., в межах населеного пункту с. Малі Підліски, Жовківського району, Львівської області, порушив вимоги п. 18.4 Правил дорожнього руху України, які виразились в тому, що водій ОСОБА_7 при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, який був позначений інформаційно-вказівним знаком 5.35.1 та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 («зебра») Правил дорожнього руху України, виявив, що перед пішохідним переходом зупиняється попутній автомобіль марки «Мазда Е-2200» під керуванням водія ОСОБА_11 , який рухався у попутному напрямку по суміжній лівій смузі, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості керованого ним автомобіля, щоб маги змогу дати дорогу пішоходам на пішохідному переході, в результаті чого вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка отримала тілесні ушкодження. Таким чином, ОСОБА_7 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Як учасник дорожнього руху ОСОБА_7 порушив діючі Правила дорожнього руху, а саме, п.18.4 ПДР України - якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість,а в разі потреби зупинитись і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

На вказаний вирок захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, який не оспорюючи вину та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить оскаржуваний вирок суду скасувати та постановити ухвалу, якою звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілою.

Захисник ОСОБА_6 на підтримання своїх апеляційних вимог зазначає, що вирок суду є незаконним, поставлений із істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону, а саме із неправильним тлумаченням закону, яке суперечить його точному змісту.

Апелянт вважає, що при прийнятті рішення суд невірно витлумачив норму ст.46 КК України і це тлумачення суперечить точному змісту даної статті. Потерпіла ОСОБА_9 подала суду розписку, в якій вона стверджувала факт примирення з ОСОБА_7 , під час допиту в судовому засіданні потерпіла підтвердила факт примирення з обвинуваченим. А тому на думку захисника суд прийшов до помилкового рішення, що до його підзахисного ОСОБА_7 неможливо застосувати ст.46 КК України та звільнити останнього від кримінальної відповідальності.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтримав вимоги поданої апеляційної скарги та навів аналогічні доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Прокурор, потерпіла та її представник заперечили вимоги апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача про обставини справи і зміст апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримання апеляції, пояснення прокурора, потерпілої та її представника на заперечення вимог апеляції, вивчивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 у вчиненні злочинного діяння, передбаченого ч.1 ст.286 КК України відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними в судовому засіданні доказами, є обґрунтованим і в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 не оспорюється.

Досліджуючи вимоги апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими покликання захисника ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що згідно ст.46 КК України його підзахисний ОСОБА_7 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, оскільки він примирився з потерпілою і частково відшкодував заподіяну шкоду.

Відповідно до ст.46 КК України особа, яка вперше вчинила злочин невеликої тяжкості або необережний злочин середньої тяжкості, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження під час судового розгляду було розглянуто клопотання захисника та обвинуваченого про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілою. За наслідками розгляду даного клопотання суд постановив ухвалу від 22 січня 2016 року (а.с.95), якою у задоволенні клопотання було відмовлено, після чого у відповідності до ч.4 ст.288 КПК України судове провадження відносно ОСОБА_7 було продовжено в загальному порядку.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності суд першої інстанції прийшов до переконання, що фактично обвинувачений з потерпілою не примирились, оскільки між обвинуваченим та потерпілою не до кінця вирішені питання щодо відшкодування завданих збитків, що не узгоджується від вимогами ст.46 КК України щодо відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується із вказаними мотивами суду першої інстанції при відмові в задоволенні клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, позаяк при апеляційному розгляді потерпіла та її представник пояснили, що на час розгляду у суді першої інстанції потерпіла пробачила ОСОБА_7 як особу, яка вчинила щодо неї злочин, проте потерпіла ставила перед ОСОБА_7 питання про відшкодування моральної шкоди, однак обвинувачений та його захисник наполягали, що усі інші відшкодування повинна здійснювати страхова компанія. Потерпіла та її представник пояснили апеляційному суду, що на даний час питання відшкодування моральної шкоди, куди входять витрати на подальше лікування та реабілітацію потерпілої, так і не вирішено.

Отже, доводи апелянта про повне відшкодування заподіяної шкоди потерпілій спростовуються матеріалами справи, і такі доводи колегія суддів розцінює як надумані та необґрунтовані.

Тому колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні усі необхідні умови, за яких особу може бути звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст.46 КК України, оскільки обвинувачений не відшкодував потерпілій заподіяну шкоду у повному обсязі, а сам лише факт примирення з потерпілою не може бути підставою для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності в порядку ст.46 КК України.

Суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено з дотриманням вимог ст.65 КК України у межах встановлених у санкції статті, яке є необхідним й достатніми для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, який задовільно характеризується, вперше притягується до кримінальної відповідальності, не працює, пенсіонер, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває. Обвинувачений ОСОБА_12 щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно частково відшкодував потерпілій завдану матеріальну шкоду.

Таким чином суд апеляційної інстанції приходить до переконання про те, що вирок суду першої інстанції слід залишити в силі, оскільки він є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.376, 405, 407, 420, 426 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Вирок Жовківського районного суду Львівської області від 22 січня 2016 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :