ЗОЛОТОНІСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/439/16-к

Номер рядка у звіті 54

17 березня 2016 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області, в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Золотоноша кримінальне провадження відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нова Гребля, Золотоніського району Черкаської області, громадянина України, освіта середня, не працюючого, не одруженого, неповнолітніх дітей та осіб на утриманні не має, інвалідом будь-якої групи не являється, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 7.09.2015 р. Золотоніським міськрайонним судом за ч. 2 ст. 125 КК України, обвинуваченого у даний час у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України,-

ВСТАНОВИВ

10.02.2016 р. ОСОБА_5 вручено обвинувальний акт, згідно якого він обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України.

ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що він, будучи раніше засудженим вироком Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 7.09.2015 р. за ч.2 ст.125 КК України до покарання у вигляді 150 годин громадських робіт, будучи під розпис ознайомленим 07.09.2015 із вироком Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07.09.2015 та з порядком і умовами відбування покарання у вигляді громадських робіт, протягом часу із 08.10.2015 по теперішній час, не маючи на те поважних причин, на реєстрацію до Золотоніського МРВ КВІ УДПтСУ в Черкаській області не з`явився, на облік не став та призначене покарання у вигляді 150 годин громадських робіт не відбув.

Сторона обвинувачення вважає, що таким своїми умисними, протиправними діями ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 389 КК України - ухилення від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання.

Будучи допитаним в судовому засіданні в якості обвинуваченого ОСОБА_5 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав повністю та показав, що дійсно був раніше засудженим вироком Золотоніського міськрайонного суду 7.09.2015 р. за ч.2 ст.125 КК України до покарання у вигляді 150 годин громадських робіт. Копія даного вироку була йому вручена в день винесення та повідомлено в суді про подальший виклик до кримінально-виконавчої інспекції для постановки на облік та встановлення порядку і часу виконання громадських робіт. Але на цьому етапі все завершилось. До КВІ його ніхто не викликав до цього часу, хоча він чекав таких викликів, проживаючи за зареєстрованою адресою та періодично виїжджаючи за межі м. Золотоноша до родичів. Обвинувачений пояснив, що ніякої протиправності в своїх діях не вбачає, готовий і в даний час виконувати вирок суду.

Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності в результаті всебічного повного і об`єктивного їх дослідження в судовому засіданні суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України,обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню зокрема подія кримінального правопорушення, тобто час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; обставини, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Відповідно до ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно з ч.4. ст.17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

З метою правильного застосування норм Конституції України при здійсненні правосуддя Пленум Верховного Суду України в пункті 18 постанови N 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» дав наступні роз`яснення: «При розгляді кримінальних справ має суворо додержуватись закріплений у частині 1 статті 62 Конституції України принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого (підсудного) доведення своєї невинуватості».

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Склад злочину, передбаченого ч.2 ст.389 КК України встановлює, що об`єктом злочину є правосуддя в частині встановленого порядку виконання вироків суду. З об`єктивної сторони злочин полягає в ухиленні від відбування а) громадських робіт; б) виправних робіт.

Ухилення від відбування громадських робіт - це невиконання особою, яка засуджена до цього виду покарання, обов`язку у вільний від роботи чи навчання час безоплатно виконувати суспільно корисні роботи, вид яких визначено органами місцевого самоврядування, протягом строку, вказаного у вироку суду. Ухилення у цьому випадку може полягати у нез`явленні для виконання таких робіт, у безпосередній відмові виконувати визначену для засудженого роботу тощо. Злочин вважається закінченим з моменту вчинення зазначених у ст.389 діянь.

Суб`єкт злочину спеціальний. Ним може бути тільки особа, засуджена до відповідних видів покарань, але суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом особа усвідомлює, що ухиляється від покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, і бажає цього.

Під час судового розгляду встановлені та доведені належними доказами обставини об`єкту та об`єктивної сторони злочину, правильно встановлено спеціальний суб`єкт злочину.

В той же час судом вбачається відсутність суб`єктивної сторони інкримінуємого ОСОБА_5 злочину.

Так, для вирішення питання наявності в діях ОСОБА_5 складу інкримінованого злочину необхідно встановити, які саме обов`язки входять до кола повноважень державних органів у питанні організації та належного виконання призначеного судом покарання, а які до обов`язків засудженої особи.

У своєї постанові №5-324кс15 від 24.12.2015 р. Верховний Суд України, переглядаючи питання щодо відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України у вигляді ухилення від виконання громадських робіт зазначає що «особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу…»

Відповідно до ч.1 ст.13 Кримінально-виконавчого кодексу України (КВК) кримінально-виконавча інспекція виконує покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, громадських робіт, виправних робіт та повідомляє суд, який ухвалив вирок, про прийняття вироку до виконання та про закінчення виконання таких покарань у триденний термін.
Відповідно до ч.3 цієї статті кримінально-виконавча інспекція встановлює періодичність та дні проведення реєстрації засуджених до покарань у виді громадських і виправних робіт, а також осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до ч.1 ст.36 КВК покарання у виді громадських робіт відбувається за місцем проживання засудженого. Громадські роботи полягають у виконанні засудженим у вільний від основної роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування.
Відповідно до ч.3 цієї норми контроль за виконанням покарання у виді громадських робіт покладається на кримінально-виконавчу інспекцію, а проведення індивідуально-профілактичної роботи за місцем проживання засудженого - на органи Національної поліції.
Відповідно до ч.4, ч.5 цієї статті вирок суду приводиться до виконання не пізніше десятиденного строку з дня набрання вироком законної сили або звернення його до виконання.
Кримінально-виконавча інспекція веде облік засуджених, роз`яснює порядок і умови відбування покарання, погоджує з органами місцевого самоврядування перелік об`єктів, на яких засуджені відбувають громадські роботи, здійснює контроль за додержанням умов відбування покарання засудженими і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом за місцем відбування засудженим громадських робіт, веде сумарний облік відпрацьованого засудженим часу.
Відповідно до ч.1 ст.37 КВК засуджені до покарання у виді громадських робіт зобов`язані додержуватися встановлених відповідно до законодавства порядку і умов відбування покарання, сумлінно ставитися до праці, працювати на визначених для них об`єктах і відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, з`являтися за викликом до кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції. Поважними причинами неявки засудженого до кримінально-виконавчої інспекції в призначений строк визнаються: несвоєчасне одержання виклику, хвороба та інші обставини, що фактично позбавляють його можливості своєчасно прибути за викликом і які документально підтверджені.
Відповідно до ч.3 ст.40 КВК ухиленням від відбування покарання у виді громадських робіт є: 1) невиконання встановлених обов`язків, порушення порядку та умов відбування покарання, а також притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення, які були вчинені після письмового попередження; 2) невихід більше двох разів протягом місяця на громадські роботи без поважних причин, а також допущення більше двох порушень трудової дисципліни протягом місяця, поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.10 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» кримінально-виконавча інспекція - орган, який виконує покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, громадських робіт, виправних робіт та здійснює контроль за поведінкою осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням або умовно-достроково, а також звільнених від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років.
Кримінально-виконавча інспекція здійснює функції та повноваження, передбачені законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.1 ст.18 цього Закону посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів зобов`язані: 1) виконувати покарання відповідно до вимог кримінально-виконавчого законодавства; 2) забезпечувати дотримання прав людини і громадянина, реалізацію законних прав та інтересів засуджених і осіб, узятих під варту, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань; 3) виконувати вироки, постанови і ухвали суду.., 7) проводити реєстрацію засуджених і осіб…
Відповідно до доказів, досліджених в судовому засіданні, зокрема показів свідків зі сторони обвинувачення, заявлених прокурором - працівників КВІ ОСОБА_6 , ОСОБА_7 засудженого ОСОБА_5 про необхідність явки для постановлення на облік до КВІ, явки для виконання громадських робіт, в період будь якого часу, ніхто з них не повідомляв. З моменту винесення вироку Золотоніського міськрайонного суду від 7.09.2015 р. і до даного часу лише двічі направляли виклики за місцем реєстрації засудженого простим поштовим листом, без повідомлення про вручення. Також один раз застосовували примусовий привід засудженого через орган Національної поліції, який виконаний не був, а за повідомленням дільничного інспектора ОСОБА_5 в час його відвідування вдома був відсутній.

Вказані покази узгоджуються з матеріалами кримінального провадження.

Судом не встановлено обов`язку засудженого необхідності особистої, з власної ініціативи, в період будь якого часу, явки до КВІ для постановлення на облік, реєстрації та виконання громадських робіт.

Своїм рішенням №5-324кс15 від 24.12.2015 р. Верховний Суд України роз`яснив, що примусове виконання призначеного покарання є одностороннім зобов`язанням держави. При цьому особа, засуджена до будь-якого виду покарання, не несе ніякого правового зобов`язання використовувати щодо самого себе правові обмеження, які входять до складу такого покарання. Це виключно одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.
Отже прокурором в судовому засіданні жодним чином не доведено факту ухилення обвинуваченого ОСОБА_5 від призначеного судом покарання у вигляді громадських робіт, оскільки останній чекав виклику до КВІ для виконання призначеного покарання.

Суду не подано стороною обвинувачення жодного доказу про те, що обвинувачений усвідомлював, що ухиляється від покарання і бажав цього.

Пред`явлене обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України не знайшло свого підтвердження під час судового слідства, побудоване на припущеннях та суб`єктивних думках прокурора, які не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, тому суд виправдовує ОСОБА_5 за відсутності складу злочину за ознаками суб`єктивної сторони відсутності дії чи бездіяльності, що характеризується прямим умислом. Обвинувачений не усвідомлював, що ухиляється від покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, і не бажав цього.

Речові докази, процесуальні витрати, цивільний позов у провадженні відсутні.

Запобіжний захід відносно підозрюваного, обвинуваченого не обирався.

На підставі зазначеного та керуючись ст.ст. 370-373 КПК України суд -

ЗАСУДИВ

ОСОБА_8 по пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.389 КК України - виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу даного кримінального правопорушення.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Черкаської області через Золотоніський міськрайонний суд протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1