Ухвала іменем україни 31 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№ 0000052 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 червня

2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 10 вересня 2015 року щодо ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком місцевого суду:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Калюжинці, Срібнянського району Чернігівської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Стягнуто з ОСОБА_7 : на користь Полтавської обласної клінічної лікарні та Пирятинської центральної районної лікарні відповідно 34 479,83 та 19 441,82 грн. витрат на лікування потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; на користь ОСОБА_10 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Судом вирішено питання щодо запобіжного заходу та процесуальних витрат в кримінальному провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 10 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення,

а вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 червня 2015 року - без змін.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 31.01.2013 року, близько 17.30 год., керуючи транспортним засобом «Mercedes-Benz Vito», д.н.з. НОМЕР_1 на автодорозі Київ - Харків перевозячи пасажирів, під час складних погодних умов, не врахував дорожньої обстановки під час вибору безпечної швидкості руху, чим порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху, що призвело до втрати контрою над автомобілем та виїзду на смугу зустрічного руху, де сталось зіткнення з транспортним засобом «Volvo», д.н.з. НОМЕР_2 з напівпричепом «Шмітц», д.н.з. НОМЕР_3 , який рухався в зустрічному напрямку під керуванням водія ОСОБА_11 .
В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «Mercedes-Benz Vito»: - ОСОБА_12 отримав, згідно висновку експерта, тілесні ушкодження, що за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент їх спричинення від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; - ОСОБА_13 отримав, згідно висновку експерта, тілесні ушкодження, що за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя як в момент спричинення, так і за наслідками, та від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ; - ОСОБА_8 отримав, згідно висновку експерта, тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя в момент спричинення.
Порушення п.12.1 Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 находяться у прямому причинному зв`язку з настанням наслідків.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неповноту досудового розслідування, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень, та, за змістом скарги, призначення нового судового розгляду у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що в основу вироку суду був покладений висновок експерта № 542/543 від 01.07.2014 р., який побудований на недопустимих доказах протоколі слідчого експерименту від 18.07.2013 р. зі свідком ОСОБА_7 , незважаючи на те, що в подальшому він був визнаний підозрюваним та обвинуваченим в зазначеному кримінальному провадженні. Вказує на допущені недоліки при складенні протоколу огляду місця ДТП від 31.01.2013 р. та схеми до нього, зокрема необґрунтованість застосування відеозйомки, що процесуально не закріплено, суперечності в показаннях свідка ОСОБА_11 . Стверджує, що в матеріалах кримінального провадження наявні дві схеми ДТП, які протирічать одна одній, при тому, що суд першої інстанції поклав в основу свого рішення лише одну із них. Крім того, на думку захисника судами першої та апеляційної інстанцій, за наявності для того підстав, не було прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді. Також вказує, що апеляційний суд, переглядаючи вирок суду, порушив вимоги ст. 404 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав свою касаційну скаргу та просив її задовольнити, судові рішення скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції; думку прокурора, який просив залишити оскаржені судові рішення без змін, а касаційну скаргу захисника без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК України, у разі залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляцію визнано необґрунтованою. На виконання цієї вимоги в ухвалі слід проаналізувати, співставивши з наявними у справі та додатково поданими матеріалами, всі наведені в апеляційній скарзі доводи і дати на кожен із них вичерпну відповідь.

Цих вимог закону місцевий та апеляційний суди при постановленні вироку й ухвали в даній справі повною мірою не дотримались.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в основу вироку, на підтвердження вини ОСОБА_7 , суд поклав висновок експерта № 542/543 від 01.07.2014 р., згідно якого порушення п. 12.1 Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 находяться у прямому причинному зв`язку з настанням наслідків ДТП.

При цьому інші аналогічні висновки експерта № 75 від 31.10.2013 р. та № 104/105 від 07.04.2014 р. суд визнав недопустимими, оскільки в порушення вимог ст. 87 КПК України в їх основу були покладені показання ОСОБА_7 , які той надавав в статусі свідка.

Тобто суд допустив істотні суперечності в оцінці доказів, визнавши одні з них недопустимими згідно ст. 87 КПК України, а інші поклав в основу обвинувального вироку, не звернувши уваги, що вони ґрунтуються на тих же самих вихідних даних, які взяті з показів ОСОБА_7 , допитаного в якості свідка. Цим було порушено право засудженого на захист.

Окрім того, суд першої інстанції передчасно визнав недопустимими доказами висновки експерта № 75 від 31.10.2013 р. та № 104/105 від 07.04.2014 р. не врахувавши, що хоча в цих висновках і використовувалися показання ОСОБА_7 як вихідні дані в дослідницькій частині, однак в подальшому вони визнані неспроможними (щодо місця зіткнення транспортних засобів тощо). Відповіді ж на інші поставлені експерту питання базувались на інших вихідних даних (протокол огляду місця ДТП, слідчий експеримент з ОСОБА_11 тощо), достовірність яких в судовому засіданні не була спростована.
Колегія суддів визнає такий висновок суду передчасним, оскільки його зроблено з істотним порушенням вимог ст. 94 КПК України щодо необхідності оцінки зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку в їх сукупності, а також допустимості для ухвалення відповідного процесуального рішення.
На зазначені істотні порушення місцевим судом вимог кримінального процесуального закону, які мають суттєве значення для вирішення питання винності чи невинуватості засудженого у інкримінованому йому правопорушенні, та які перешкодили постановити законне та обґрунтоване рішення, не звернув уваги апеляційний суд, та маючи змогу відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України при перегляді вироку вийти за межі поданих апеляційних скарг, але не зробив цього, внаслідок чого постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
За таких обставин касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а судові рішення скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, у процесі якого суду необхідно ретельно перевірити усі доводи касаційної скарги захисника, у тому числі в порядку, передбаченому ст.333 КПК України, після чого з додержанням вимог Кримінального процесуального кодексу, ст. 62 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, ухвалити законне, обґрунтоване, належним чином вмотивоване судове рішення щодо ОСОБА_14 .

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 10 вересня 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 , 1966 року народження, уродженця с. Калюжинці, Срібнянського р-ну Чернігівської обл., жителя АДРЕСА_1 запобіжний захід у виді домашнього арешту на строк до 31 травня 2016 року, заборонивши обвинуваченому цілодобово залишати місце свого проживання АДРЕСА_1 із застосуванням електронних засобів контролю і закріпленням на тілі обвинуваченого.
Відповідно до ч. 3 ст. 202 КПК України негайно доставити до місця проживання і звільнити ОСОБА_7 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.
С у д д і :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3