АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/1496/2016 Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 185 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року у кримінальному провадженні № 0010933 щодо обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

ОСОБА_7 , громадянки Російської Федерації, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Воркута Республіки Комі Російської Федерації, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судима

10 листопада 2014 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки і на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком

2 роки,

за участю: прокурора ОСОБА_8

обвинуваченої ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та їй призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного

покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року і призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 8 644 гривень.

Судом вирішено питання щодо речового доказу у кримінальному провадженні.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_7 05 грудня 2014 року, приблизно о 19 год. 10 хв., знаходячись у маршрутному таксі № 817 міжміського сполучення

«м. Київ - с. Бабинці», яке перебувало біля зупинки громадського транспорту «станція метро «Академмістечко» навпроти буд. № 87 по бул. Вернадського в м. Києві, повторно таємно викрала чуже майно, яке належить потерпілому ОСОБА_9 , а саме: фотоапарат «Canon EOS 650D», вартістю 7 250 грн., з об`єктивом «Canon EF 40 mm f/2.8 STM», вартістю 1394 грн., а всього майна на загальну суму 8 644 грн., після чого з місця вчинення злочину втекла, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду.

Крім цього, ОСОБА_7 28 березня 2016 року, приблизно о 14 год. 47 хв., знаходячись в автобусі міжміського сполучення «Київ-Житомир», який перебував по пр. Перемоги, 136 в м. Києві, повторно таємно викрала чуже майно, яке належить потерпілій ОСОБА_10 та перебувало у неповнолітнього ОСОБА_11 , а саме: ноутбук «Lenovo IdeaPad 100-15IBD (80QQ004JUA) Black», завдавши потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на суму 3 495 грн., після чого з місця вчинення злочину втекла, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, завдавши ОСОБА_10 майнову шкоду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченої у вчиненні злочину і правильність кваліфікації її діяння, а також не ставлячи під сумнів правильність висновків суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 , просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, пом`якшивши його до 2 років 1 місяця позбавлення волі.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги і вказуючи на несправедливість призначеного ОСОБА_7 покарання через його суворість, апелянт вважає, що судом у повній мірі не було враховано тяжкість вчиненого злочину, відношення ОСОБА_7 до скоєного, відсутність скарг за місцем її проживання, наявність обставини, що пом`якшує покарання щире каяття, а також її молодий вік. Отже, на думку захисника, враховуючи, що покарання у виді позбавлення волі є одним із найсуворіших видів покарань, в провадженні наявні підстави для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої, яка просила задовольнити апеляційну скаргу захисника і підтримала клопотання про застосування положень ч. 5 ст. 72 КК України, заперечення прокурора щодо доводів апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому висновки суду, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, що відповідає юридичній кваліфікації за ч. 2 ст. 185 КК України, колегія суддів не перевіряє, оскільки вони учасниками судового провадження не оспорюються.

Що стосується покарання, то на думку колегії суддів, судом першої інстанції ОСОБА_7 призначено покарання у відповідності до вимог ст. 65 КК України, з дотриманням вимог ст. 71 КК України, та за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження нових злочинів, а доводи захисника про суворість покарання внаслідок недостатнього врахування судом тяжкості вчиненого злочину, обставин його вчиення, а також даних про особу винної, не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, відповідно до положень ст. 71 КК України, якими визначається призначення покарання за сукупністю вироків, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Водночас, за правилами ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та обвинувального вироку, при призначенні ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції обґрунтовано враховані фактичні обставини справи і тяжкість вчиненого злочину, дані про особу винуватої, котра раніше судима за скоєння аналогічного злочину і вчинила новий злочин через недовгий проміжок часу після постановлення попереднього вироку, суспільно корисною працею не займалася, за місцем проживання характеризується посередньо, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, а також відсутність по справі обставин, що обтяжують покарання, й обставину, яка його пом`якшує, - щире каяття та призначено покарання у виді позбавлення волі в наближеній до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 185 КК України.

Оскільки ОСОБА_7 вчинила новий злочин під час іспитового строку, встановленого вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року, суд на законних підставах, у відповідності до вимог ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків призначив більше не відбутої частини покарання за попереднім вироком.

Між тим, відношення ОСОБА_7 до вчиненого, а це щире каяття, що визнано судом обставиною, яка пом`якшує покарання, разом з іншими даними про її особу дали суду підстави для призначення ОСОБА_7 остаточного покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі у розмірі, який лише на шість місяців перевищує невідбуте нею покарання у виді двох років позбавлення волі за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року.

Приймаючи до уваги, що всі обставини, з якими апелянт пов`язує свої вимоги, були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання, колегія суддів вважає, що таке покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої й попередження нових злочинів, а підстав вважати його явно несправедливим через суворість не вбачається, як і не вбачається підстав для пом`якшення покарання.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Разом з тим, відповідно положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» колегія суддів вважає необхідним зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2016 року по 26 вересня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк покарання час попереднього ув`язнення ОСОБА_7 в межах цього кримінального провадження з 21 червняя 2016 року по 26 вересня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення її копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4