В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2016 року м.Рівне
Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
з участю:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
перекладача ОСОБА_5 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000343, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань від 06 вересня 2013 року,
по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Російської Федерації, уродженця села Рутул Рутульського району Республіки Дагестан Російської Федерації, місце реєстрації та проживання в Україні за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, офіційно непрацюючого, неодруженого, згідно ст.89 КК України вважається раніше не судимим,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, -
В С Т А Н О В И В :
Згідно обвинувального акту органом досудового розслідування ОСОБА_4 пред`явлене обвинувачення у тому, що він протягом серпня та вересня 2013 р. в м.Рівне, маючи умисел на заволодіння чужим майном, під час перебування у торговому центрі «Вікторія» за адресою: АДРЕСА_2 , під час спілкування та телефонних розмов, висловлював ОСОБА_7 вимогу передачі йому грошових коштів в розмірі 2 000 доларів США в рахунок надуманого боргу і погрожував при цьому вбивством її дітей та заподіянням їй тяжких тілесних ушкоджень. Погрози ОСОБА_4 потерпіла сприймала як реальну загрозу життю та здоров`ю своєму та близьких родичів (дітей), оскільки він демонстрував їй предмет, схожий на холодну зброю та детально описував спосіб заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, які не сумісні із життям. Так, 12 вересня 2013 року, близько 12 години, у торговому центрі «Вікторія», що знаходиться по вул. Чорновола, 10, в м. Рівне, попередньо вимагаючи у потерпілої ОСОБА_7 передачі йому 2 000 доларів США в рахунок надуманого боргу, з погрозою заподіяння їй тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_4 , перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, отримав від неї 5 000 гривень, після чого був затриманий працівниками міліції.
Дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.189 КК України, як вимога передачі чужого майна з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій та її близьким родичам (дітям).
Положеннями ст.91 КПК України визначено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Згідно частини 2 даної норми доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального правопорушення.
Нормою ст.84 КПК України встановлено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
В обґрунтування доведеності обвинувачення прокурор посилається на показання потерпілої, свідків, матеріали здійснення негласних слідчих дій,протоколи слідчих дій, та інші долучені до матеріалів кримінального провадження документи (протоколи оглядів місця події, документів, речей, висновок судової фізико-хімічної експертизи, довідки, повідомлення, інше).
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 надав показання, що 23 лютого 2013р. познайомився з потерпілою ОСОБА_7 , відтоді вони часто зустрічались, він водив її в кафе, дарував подарунки, часто спілкувались по телефону, зокрема потерпіла йому писала смс-повідомлення любовного змісту, підтримували близькі стосунки, вони бували один в одного вдома. 27 лютого 2013р. ОСОБА_7 попросила позичити їй гроші, і він позичив 400 доларів США, потім 07 березня 2013р. на її прохання він позичив ще 400 доларів США, які сказав повернути йому до 08 серпня 2013р., оскільки збирався їхати додому в Росію. Наприкінці березня 2013р. обвинувачений на прохання ОСОБА_7 позичив останній ще 2000 грн., а 05 червня 2013р. 1 000 доларів США. Перші рази гроші позичав їй в себе вдома, тому ніхто не бачив, а останній раз - в потерпілої на роботі, свідком чого була ОСОБА_8 , яка бачила цю суму і запитувала для чого позичати такі гроші, на що він відповів, що в людини проблеми, тому позичив до 08 серпня 2013р.. Загалом позичив потерпілій 2050 доларів США, які за домовленістю ОСОБА_7 пообіцяла повернути йому до 08 серпня 2013р.. Через деякий час почав просити потерпілу повернути йому грошові кошти, які він їй позичив, але вона спеціально його провокувала, щоб він їй нагрубив, хотіла записати їхні розмови на диктофон. Намагався повернути свої гроші, які позичив потерпілій і які вона не віддала досі, при цьому можливо допустив грубість у висловлюваннях, але ОСОБА_7 його провокувала і не повертала його гроші, які йому були потрібні, так як він збирався їхати до себе додому в Росію. В день затримання приїхав до магазину, бо ОСОБА_7 йому подзвонила і сказала, що віддасть 5 000 грн., після чого його затримали працівники міліції, сказавши, що через вимагання. Але він приїхав в магазин, бо потерпіла сама йому подзвонила. На роботі є свідки, які знали, що він їде забирати свої гроші, які позичив. Відносини з ОСОБА_7 були нормальні, поки він не почав просити, щоб вона повернула йому гроші. Він часто приходив до неї на роботу, вона постійно відстрочувала повернення коштів, говорила, що спочатку має віддати борг якомусь капітану міліції. Провокувала обвинуваченого приниженнями та образами. Якось чекав її в кафе «Парк», де вона мала віддати гроші, але потерпіла не прийшла, тоді він їй можливо нагрубив по телефону. Потім ОСОБА_7 перестала відповідати на його дзвінки. Одного разу, щоб нагадати про повернення грошей, приходив до неї на роботу з співробітниками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , однак ніколи та нічим не погрожував потерпілій. Чи чули співробітники розмову не знає. Близьким потерпілої не погрожував. Не визнає обвинувачення в частині вимагання чужого, визнав, що хотів повернути свої кошти, і можливо допустив якусь грубість, але ніколи не висловлював реальних погроз на адресу ОСОБА_7 чи її близьких, оскільки в них заведено поважати жінку, тим більше ОСОБА_7 мати-одиначка. Про суми, які він позичав потерпілій та обумовлений термін їх повернення до 08 серпня 2013р., обвинувачений розповідав ОСОБА_8 , з якою в нього склались довірливі стосунки. З приводу того, що ОСОБА_7 відмовляється повернути позичені гроші звертався в міліцію, але відповідну заяву в нього не прийняли, мотивуючи це тим, що він не громадянин України, тому в суд - не звертався. Ствердив, що на роботі співробітники чули, як під час телефонних розмов він запитував про те, коли йому повернуть його гроші.
Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_7 показала суду, що обвинувачений її знайомий, познайомилась з ним весною 2013р., чи могли познайомитись 23 лютого 2013р. не змогла згадати. ОСОБА_4 прийшов до неї на роботу, запросив в ресторан, відтоді бачились не часто, гуляли, проводив до зупинки, зустрічались в барах-кафе. Після того як зустрілись 2 рази, вона почала боятись ОСОБА_4 , побачила його неадекватну поведінку, він став агресивним і вона захотіла припинити їхні зустрічі. ОСОБА_4 вимагав в неї гроші, які витратив, коли вони ходили в кафе. Вона перестала брати від нього трубку, хотіла плавно завершити їхнє спілкування. Вказала, що в обвинуваченого грошей для розвитку бізнесу не брала, він звинувачував потерпілу в крадіжці на фірмі, сказав, що вона «попала» на 5 000 доларів США. Літом почались погрози здебільшого по телефону, що якщо вона не поверне грошей, то він заподіє їй травму, штрикнувши в око зубочисткою, відрізатиме її дітям пальці, а вона буде на це дивитись, розказував страшні історії, що відсидів 20 років за вбивство, тому вона продовжувала з ним спілкуватись по телефону, щоб впевнитись в безпеці. ОСОБА_4 знав її будинок та під`їзд, вдома в неї не був. З серпня погрози надходили майже кожен день, стали серйозними, обвинувачений приходив до неї на роботу, погрожував холодною зброєю. Спочатку вона казала, що в неї грошей немає, переносила зустрічі, а потім подала заяву в УБОЗ. Черговий раз ОСОБА_4 дзвонив спитати, коли вона віддасть гроші, і вона домовилась на наступний день о 12 год.. В день затримання їй зранку принесли в конверті гроші, підготували, передача грошей відбулась в неї на роботі. Місце проживання вона на даний час змінила. Скільки є рішень суду та виконавчих проваджень про стягнення з неї боргів не знає. Вказала, що ОСОБА_11 гроші їй подарував, вона йому нічого не винна, і не говорила останньому, що має гроші повернути спочатку ОСОБА_4 .
Свідок ОСОБА_11 під час допиту показав, що з ОСОБА_7 знайомий з 2009-2010р., ОСОБА_4 знає лише візуально. У нього з потерпілою були тісні, теплі стосунки, чим вона скористалась. Він позичив ОСОБА_7 гроші, які вона не повернула. Коли він в червні 2013р. прийшов до потерпілої на роботу просити, щоб вона віддала йому кошти, то зустрів там ОСОБА_4 , після чого бачив його там ще кілька разів. Коли черговий раз просив повернути йому гроші, то ОСОБА_7 сказала, що спочатку має повернути «чорному» ОСОБА_4 гроші, які вона позичала в останнього для бізнесу, тому обіцяла віддати гроші ОСОБА_11 за якийсь тиждень. Проте пройшло багато часу, ОСОБА_7 борг не повернула і він змушений був звернутись із заявою в правоохоронні органи, а пізніше і в суд. Обставини позики ним потерпілій коштів підтверджуються Рішенням Рівненського міського суду від 14 квітня 2014 р. по справі №569/48/14-ц, про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 боргу в сумі 12 000 грн та судових витрат. Він чув, що сума боргу потерпілої перед ОСОБА_4 становила 2 000 дол. США. З відділу ДВС йому стало відомо, що відносно ОСОБА_7 відкрито інші виконавчі провадження через борги на суму близько 80 000 грн. Зазначив, що умовою закриття порушеного за його заявою кримінального провадження відносно потерпілої було те, що ОСОБА_7 зобов`язувалась повернути йому борг до 01 серпня 2013р..
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показав, що з ОСОБА_4 вони разом працювали. 07 вересня 2013р. обвинувачений попросив, щоб він і ОСОБА_12 поїхали з ним до жінки, яка йому винна кошти, але погрожує йому знайомим в УБОЗ, тому ОСОБА_4 боїться сам до неї їхати. Свідку відомо, що ОСОБА_7 позичила в ОСОБА_4 2 000 дол. США. Під час розмови з обвинуваченим в магазині він чув, як потерпіла борг визнавала, але віддавати обіцяла частинами, спочатку 6 000-7 000 грн., точно не пам`ятає. В їхній присутності розмова між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 була спокійна, без погроз, в руках ОСОБА_4 був лише телефон.
З показань наданих в судовому засіданні свідком ОСОБА_12 , встановлено, що він із ОСОБА_4 були співробітниками. Одного разу ОСОБА_4 попросив його з ОСОБА_9 зайти до ОСОБА_7 , зокрема обвинувачений пояснив, що жінка йому винна гроші, і він хоче запитати, коли вона їх поверне, бо йому треба оплатити навчання сина. Під час їхньої розмови свідок чув як обвинувачений питав в ОСОБА_7 скільки ще вона збирається його «кормити завтраками», на що остання відповіла, що борг в сумі 2 000дол. США поверне частинами, спочатку 5 000 грн.. ОСОБА_4 їй не погрожував, в руках нічого не мав. ОСОБА_4 неодноразово казав, що позичив гроші на бізнес жінці, з якою в нього є особисті стосунки.
Допитана в суді , як свідок ОСОБА_13 , показала, що знає ОСОБА_7 , бачила як ОСОБА_4 в 2013р. приходив до останньої на роботу, де випадково почула їхню розмову, під час якої ОСОБА_4 просив її повернути йому його гроші. Жодних погроз не висловлював, а коли пішов, то ОСОБА_7 сказала, що гроші йому не віддасть, і повідомила, що в міліції в неї є знайомі, тому переживати немає причин. Потерпіла була винна гроші багатьом людям, деякі приходили до потерпілої на роботу.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що знає ОСОБА_4 по роботі, відносини довірливі, він часто радився з нею стосовно подарунків для ОСОБА_7 05 червня 2013р. вона була свідком того, як ОСОБА_4 позичав ОСОБА_7 1 000 дол. США, вона особисто бачила, як ОСОБА_7 тримала гроші в руках. ОСОБА_4 просив останню повернути гроші обов`язково до 08 серпня 2013р., на що ОСОБА_7 відповіла, що поверне і що в неї все записано в зошиті. ОСОБА_4 розповідав, що позичав гроші потерпілій перед цим 27 лютого 2013р. 400 дол.США, 07 березня 2013р. 400 дол.США, в кінці березня 2 000 грн.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показала, що вона знайома з обвинуваченим з 2012р. по роботі, знає його з позитивної сторони, ні разу не чула про вимагання ним грошей. Про особисте його життя нічого не знає. З ОСОБА_7 не знайома. Чула як обвинувачений питав по телефону нормальним тоном, коли йому будуть повернуті його гроші, як це обіцялось. Обвинувачений ніколи не грубив, не конфліктував, вона не чула про вимагання ним грошей.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 показала, що знайома з ОСОБА_4 по роботі, з 2012р., якого знає як звичайну, позитивну людину, конфліктів з ним не було. З ОСОБА_7 не знайома. Про вимагання нічого не відомо, але в день затримання чула від ОСОБА_4 , що жінка, яка винна йому гроші сама подзвонила і сказала, що віддасть гроші, щоб він під`їхав.
Свідок ОСОБА_16 показала, що знає ОСОБА_4 з лютого 2013р. лише по роботі, конфліктів з ним не мала. З ОСОБА_7 не знайома. В липні 2013р. ОСОБА_4 сказав, що йому одна жінка винна гроші і просив поради, як їх можна повернути, з чим вона не допомогла, бо в таких питаннях досвіду не має. Вимагань та погроз від останнього ніколи не чула.
Свідок ОСОБА_17 показав, що за 10 днів до затримання обвинуваченого, працівники ТЦ «Вікторія» повідомили йому, що з ОСОБА_7 хтось голосно виясняв стосунки, остання пояснила це тим, що це її знайомий конфліктував по особистим питанням. Потім він дізнався про затримання ОСОБА_4 , потерпіла не повідомляла про вимагання.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 , показав, що він будучи оперуповноваженим в ОВС УБОЗу, отримав від слідчого ОСОБА_19 доручення на проведення негласних слідчих дій, копій ухвал слідчого судді на проведення таких дій не отримував, до даних доручень їх не було додано. Зазначив, що по даному кримінальному провадженні було декілька ухвал слідчого судді на проведення декількох видів негласних слідчих дій. Протокол про огляд, вручення і використання заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів від 12 вересня 2013р. складав він, але не був присутній ні під час вручення коштів, ні під час затримання обвинуваченого. Інші протоколи складав за результатами перегляду матеріалів проведення негласних слідчих дій. Зазначив, що кошти для проведення негласних слідчих дій по даному кримінальному провадженні в розмірі 13 000 грн., оскільки саме така сума вимагалась, отримав в спецфонді, що підтверджується квитанцією, проте 7 000 грн. повернув.
Допитаний в якості свідка старший слідчий в ОВС ОСОБА_19 показав, що брав участь в огляді місця події. Зазначив, що все знаходиться в матеріалах кримінального провадження, при цьому матеріали проведення негласних слідчих дій можуть знаходитись в таємній справі в режимно-секретній частині.
Об`єктивно з`ясувавши обставини та дослідивши під час судового розгляду докази, надані сторонами, суд встановив факти та відповідні їм правовідносини, згідно з якими пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, не знайшло свого підтвердження, а тому суд визнає його недоведеним.
Згідно з ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу покладається на прокурора.

Так, Постановою Пленуму Верховного Суду України №10 від 06 листопада 2009року «Про судову практику у справах про злочини проти власності»роз`яснено, що вимагання полягає у незаконній вимозі передати чуже майно чи право на майно або вчинити будь-які дії майнового характеру з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами, обмежити права, свободи або законні інтереси цих осіб, пошкодити чи знищити їхнє майно або майно, що перебуває в їхньому віданні чи під охороною, або розголосити відомості, які потерпілий чи його близькі родичі бажають зберегти в таємниці. Вимагання є закінченим злочином з моменту пред`явлення вимоги, поєднаної з вказаними погрозами, насильством, пошкодженням чи знищенням майна незалежно від досягнення поставленої винною особою мети.
Отже, кваліфікуючи вимагання слід виходити з того, що об`єктивна сторона вимагання (ст.189 КК України) полягає у незаконній вимозі передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим. Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони є спосіб вимагання погроза заподіяння шкоди потерпілому або його близьким родичам, зміст якої може бути різним, але у будь-якому разі важливо встановити, що винний прагне до того, щоб потерпілий сприймав таку погрозу як реальну, якщо не виконає пред`явленої вимоги. Відтак, потерпілими вимагання можуть бути власник; особа, якій майно ввірене на законній підставі, а також близькі родичі таких осіб. Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.189 КК України - тільки прямий умисел, корисливий мотив (спонуканні до незаконного збагачення за рахунок чужого майна) та корислива мета (збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний).
Проте, стороною обвинувачення не надано жодного допустимого та достатнього доказу на обґрунтування форми вини, мотиву і мети, об`єкту, об`єктивної і суб`єктивної сторони правопорушення за ч.2 ст.189 КК України, яке інкримінується ОСОБА_4 ..
Так, оцінюючи показання обвинуваченого, свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , суд приходить до висновку, що вони жодним чином не доводять, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_4 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, тобто не підтверджують вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на незаконне вимагання чужого майна, з метою збагачення, натомість узгоджено вказують, що ОСОБА_4 дійсно позичив потерпілій ОСОБА_7 свої кошти - близько 2 000 дол. США, як було встановлено з показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 потерпіла визнала ту обставини, що була винна обвинуваченому кошти, а оскільки у домовлений час вона їх не повернула, то ОСОБА_4 намагався повернути належні йому гроші. Обвинувачений телефонував до потерпілої, щоб попросити повернути його кошти, які він їй позичив, часто приходив до неї на роботу, в тому числі з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 07 вересня 2013р. ОСОБА_7 постійно відстрочувала повернення коштів ОСОБА_4 , зокрема вказувала, що має повернути борг іншій людині. В день затримання, 12 вересня 2013р., обвинувачений на дзвінок ОСОБА_7 поїхав в ТЦ «Вікторія», де вона сказала, що поверне йому частину грошей, а саме 5 000 грн., після чого ОСОБА_4 був затриманий працівниками правоохоронних органів. Дані обставини нічим не спростовані, знаходяться в об`єктивному зв`язку з іншими доказами по справі.
Так, в якості доказу вини ОСОБА_4 за ч.2 ст.189 КК України стороною обвинувачення надано протокол огляду речей від 13 вересня 2013р. (з 09.00год. до 10.00 год..) (т.1 а.с.57-59), а саме мобільного телефону марки «NokiaC1-01» №ІМЕІ НОМЕР_1 та сім-картки № НОМЕР_2 , яка має абонентський номер НОМЕР_3 .
В результаті дослідження наданого доказу, судом встановлено, що належний ОСОБА_4 телефон містить смс-повідомлення, отримане о 21.38 год., 12 липня 2013р., надіслані з номеру телефону, який, як підтвердила в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_7 , належить їй, з наступним змістом: «Деньги тебе я верну все обязательно. Созвонимся. Свои визити ко мне делай если только заскучаєш!!! А работа не место вияснений отношений. Пусть у тебя будет все хорошо!!!», чим підтверджується факт визнання потерпілою зобов`язання повернути кошти ОСОБА_4 ..
Таким чином,суд,враховуючи положення ст.96 КПК України, надавши оцінку достовірності показань потерпілої, яка залежить від співвідношення її показань з іншими доказами у провадженні з метою виявлення суперечностей або неузгодженостей, оцінює критично показання ОСОБА_7 в частині вимагання ОСОБА_4 в неї чужого майна - коштів, яких вона в нього не позичала, та вважає доведеним факт, що обвинувачений спрямовував свої дії на повернення потерпілою його коштів, чим в свою чергу спростовується обвинувачення в частині посягання на чуже майно.
Показання свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_18 суд вважає такими, що не містять фактичних даних, що мають значення для даного кримінального провадження та підлягають доказуванню.
В судовому засіданні стороною захисту було заявлено клопотання про визнання доказів недопустимими, підстави для задоволення якого суд вважає обґрунтованими.
Згідно положень ст.62 Конституції України та роз`яснень, що містяться в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» - обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а також доказах, одержаних незаконним шляхом. Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Згідно з ч.1 ст.246 КПК України негласні слідчі (розшукові) дії (далі НСРД) це різновид слідчих (розшукових) дій, відомості про факт та методи проведення яких не підлягають розголошенню, за винятком випадків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 258 КПК України втручанням у приватне спілкування є доступ до змісту спілкування за умов, якщо учасники спілкування мають достатні підстави вважати, що спілкування є приватним. Спілкуванням є передача інформації у будь-якій формі від однієї особи до іншої безпосередньо або за допомогою засобів зв`язку будь-якого типу.

Згідно з ч.1 ст.258, ст.ст.260, 263, 269, 270 КПК аудіо-, відеоконтроль особи, аудіо-, відеоконтроль місця, спостереження за особою, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж є різновидом втручання у приватне спілкування особи, яке проводиться без її відома на підставі ухвали слідчого судді якщо є достатні підстави вважати, що розмови цієї особи або інші звуки, рухи, дії, пов`язані з її діяльністю або місцем перебування тощо, можуть містити відомості, які мають значення для досудового розслідування.

В ч.4 ст.246 КПК України, п. 2.3 Інструкції про організацію проведення НСРД та використання їх результатів у кримінальному провадженні, затвердженої спільним наказом ГПУ, МВС, СБУ, адміністрації Держприкордонслужби, МФУ, Мін`юсту України від 16 листопада 2012 року №114/1042/516/1199/936/1687/5 (далі по тексту Інструкція) вказано, що виключно прокурор має право прийняти рішення про проведення такої НСРД як контроль за вчиненням злочину (ст.271 КПК України), яке відповідно до ч.3 ст.110 КПК України приймається у формі постанови.

В судовому засіданні з метою забезпечення об`єктивності та неупередженості, суд, на вимогу ст.2, 22 КПК України створив всі необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків та за клопотанням сторони захисту розглянув питання про надання стороною обвинувачення на дослідження суду документів, якими надано дозвіл на проведення НСРД в межах даного кримінального провадження, проте останні до матеріалів справи не додані і судом не дослідженні.

У відповіді №04/2/5-34вих.-15 від 19 жовтня 2015р. процесуальний прокурор з даного приводу вказав, що матеріальні носії інформації (далі - МНІ) щодо організації НСРД у даному кримінальному провадженні постанови прокурора та ухвали слідчого судді, прокурором не розсекречувались, оскільки це не передбачено Інструкцією.

Разом з тим, в п.1.9 Інструкції визначено, що процесуальними документами щодо проведення НСРД є постанови, клопотання, доручення, протоколи уповноваженого співробітника (працівника) оперативного підрозділу, слідчого, прокурора, а також ухвали слідчого судді.

Згідно п.5.9 Інструкції передбачено, що після завершення проведення НСРД грифи секретності МНІ щодо їх проведення підлягають розсекречуванню на підставі рішення прокурора, серед іншого, з урахуванням обставин кримінального провадження та необхідності використання матеріальних НСРД як доказів після проведення таких дій, що згідно п.5.10 оформлюється постановою прокурора. Крім того, п.5.26 Інструкції встановлено, що МНІ мають бути розсекречені в максимально стислий строк, але не більше 10 діб з моменту отримання клопотання. До розсекречених матеріалів доступ надається разом з іншими матеріалами досудового розслідування в порядку ст.290 КПК України (п.5.30).

З наведеного слідує, що саме п.1.9, 5.9, 5.26 Інструкції передбачено розсекречування зокрема, постанови прокурора та ухвали слідчого судді як МНІ щодо проведення НСРД, які підлягають розсекречуванню в стислі строки після заявлення відповідного клопотання, доступ до яких надається в порядку ст.290 КПК.

Згідно ст.22 КПК України передбачено, зокрема, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій.
Виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.26 КПК України сторони є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК.

Нормою ст.92 КПК України обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

При цьому, приписи ч.5 ст.9 КПК України вказують, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з врахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема, в ч.43 Рішення ЄСПЛ від 30 квітня 2015 року по справі «Яременко проти України (№2)», заява №66338/09, зазначено, що згідно з принципами процесуального права дії, спрямовані на «оцінку доказів», включають в себе перевірку того, чи є докази належними, допустимими, достовірними та достатніми.

В Рішенні ЄСПЛ від 11 грудня 2008 року у справі «Мірілашвілі проти Росії» передбачено, що в змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які мають безпосереднє відношення щодо фактів конкретної справи, а також і інші докази, які можуть вказувати на допустимість, достовірність та повноту останніх (п.200).

Крім того, в п.53 Рішення ЄСПЛ від 05 лютого 2008 року по справі «Раманаускас проти Литви», зауважено, що обґрунтування обвинувального вироку буде правомірним тільки в тому разі, коли є належні й достатні гарантії недопущення зловживань, зокрема коли встановлена чітка та прозора процедура надання дозволу на застосування таких оперативно-розшукових заходів, їх здійснення та контролю за цими діями. При цьому, також визначено, що суд, зі свого боку, повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.

При цьому, згідно положень ч.3 ст.8 Закону України «Про державну таємницю» забороняється віднесення до державної таємниці будь-яких відомостей, якщо цим будуть звужуватися зміст і обсяг конституційних прав та свобод людини і громадянина, завдаватиметься шкода здоров`ю та безпеці населення.

Суд приходить до висновку, що вищенаведеними нормами законодавства визначено, що для забезпечення справедливості провадження при вирішенні питання допустимості доказів важливим є надання оцінки не лише відомостям отриманим за результатами проведення НСРД, а й перевірки процедури проведення таких заходів в межах наданого дозволу, проте ухвали слідчого судді і постанова прокурора, якими санкціоновано надання дозволу на проведення НСРД, в матеріалах справи з ініціативи сторони обвинувачення - відсутні.

У ст.ст.7, 22 КПК України, ст.ст.24, 129 Конституції України закріплені засади змагальності та рівності учасників кримінального процесу, які випливають з міжнародних актів Загальної декларації прав людини (ст.7), Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (ст.14). Засада змагальності передбачає однозначне та принципове розмежування функцій обвинувачення, захисту й вирішення справи, які не можуть покладатися на один і той же орган, та означає, що суд ні в якому разі не може брати на себе функцію обвинувачення або захисту.

Положеннями ч.1,2 ст.23 КПК України визначено, що суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Таким чином, суд позбавлений можливості перевірити та оцінити відповідно до вимог ч.2 ст.91 та ст.94 КПК України, які конкретно заходи були санкціоновані судом, щодо кого саме, на який строк та чи діяли правоохоронні органи в межах та у спосіб, передбачений відповідним судовим рішенням, тобто не з`ясовано правові підстави та порядок застосування заходів, які тимчасово обмежували конституційні права і свободи обвинуваченого ОСОБА_4 , що становить основний критерій допустимості їх результатів як джерела доказів (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2014 року №5-2169км14).

Разом з тим, постанова прокурора про контроль за вчиненням злочину, стороною обвинувачення всупереч вимогам ч.2 ст.92 КПК України, для дослідження її судом в матеріалах справи теж відсутня, що позбавляє суд можливості перевірити законність процедури проведення вищевказаної НСРД.

Варто також зазначити, що положеннями ст.271 КПК України визначено форми у яких може здійснюватись контроль за вчиненням злочину, однак з наданих стороною обвинувачення документів неможливо вияснити в якій формі такий захід було проведено відносно ОСОБА_4 .

В Рішенні ЄСПЛ від 30 червня 2008 р. у справі «Гефген проти Німеччини» (заява №22978/05), суд відзначив, що «плід отруйного дерева» - юридична метафора, введена Верховним Судом США для опису доказів, отриманих за допомогою незаконно здобутих відомостей. Мається на увазі, що якщо джерело доказів («дерево») є недопустимим, то всі докази (відомості), отримані за його допомогою («плоди»), будуть такими ж.

Суд приходить до переконання, що оскільки встановити чіткість та прозорість процедури надання дозволу на застосування щодо ОСОБА_4 таких заходів як аудіо-, відеоконтроль особи, аудіо-, відеоконтроль місця, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, спостереження за особою, контроль за вчиненням злочину, їх здійснення та контролю за цими діями шляхом перевірки ухвал слідчого судді та постанови прокурора, якими вони санкціоновані суд та сторона захисту можливості позбавлені, що ставить під сумнів справедливість способу отримання доказів, то відомості отримані в результаті їх проведення - не можуть бути належними та допустимими доказами, а тому і санкціонуючі документи, яких суд в судовому засіданні не досліджував, і отриманні на їх підставі будь-які докази підлягають визнанню недопустимими.

Крім того, порядок надання доручень на проведення НСРД встановлюється Інструкцією, відповідно до п. 3.3. якої, слідчий, прокурор надсилає доручення керівнику органу, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення і у складі якого знаходиться орган розслідування та/або оперативні підрозділи, уповноважені на проведення негласних (слідчих) дій (ст.246 КПК).

Згідно ч. 3.4.2 Інструкції доручення повинно бути мотивованим, містити інформацію, яка необхідна для його виконання, чітко поставлене завдання, що підлягає вирішенню, строки його виконання, визначати конкретного прокурора, якому слід направляти матеріали в порядку, передбаченому ст.252 КПК України, терміни складання протоколів про хід і результати НСРД.

Уповноважені оперативні підрозділи не мають права виходити за межі доручень слідчого, прокурора (ст.41 КПК України, п.3.10 Інструкції).

В ході дослідження в судовому засіданні встановлено, що доручення оперативному підрозділу на проведення НСРД відносно ОСОБА_4 , видані старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України в Рівненській області майором міліції ОСОБА_19 від 10,11, 20 вересня 2013р.взагалі не містять жодних з передбачених даних щодо застосування заходів, які тимчасово обмежували конституційні права і свободи ОСОБА_4 , що становить основний критерій допустимості їх результатів, а тому враховуючи вимоги ч.2 ст.89 КПК України, підлягають визнанню очевидно недопустимими, в тому числі і як «плоди отруйного дерева».

Разом з тим, в п.3.4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011 року №12-рп/2011 (справа №1-31/2011) зазначено, серед іншого, що відповідно до ч.2 ст.5 Закону (2135-12) проведення оперативно-розшукової діяльності приватними особами, крім визначених у ч.1 цієї статті, заборонено. При цьому, Конституційний Суд України виходить з того, що фактичні дані про скоєння злочину чи підготовку до нього можуть бути одержані не тільки в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноважених на це осіб, а й випадково зафіксовані фізичними особами, які здійснювали власні (приватні) фото-, кіно-, відео-, звукозаписи, або відеокамерами спостереження, розташованими як у приміщеннях, так і ззовні. Також вказано, що при оцінюванні на предмет допустимості як доказів у кримінальній справі фактичних даних, зокрема, що містять інформацію про скоєння злочину необхідно враховувати ініціативний або ситуативний (випадковий) характер дій фізичних осіб, їх мету та цілеспрямованість при фіксуванні зазначених даних. При цьому, слід зауважти, що Конституційний Суд України в даному рішенні вирішив, що обвинувачення у вчиненнізлочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксаціїі із застосуванням заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.
З наведених норм законодавства слідує, оскільки аудіозапис наданий ОСОБА_7 носить ініціативний характер, тобто здобутий внаслідок цілеспрямованих дій особи, яка не є уповноваженою на збирання та фіксацію відомостей про злочин, то відповідно диск формату CD-RW марки LG ємністю 700МВ/80min з файлом «DW_А0108» у форматі wav об`ємом 735 КБ, створений 07 вересня 2013р. о 12 год.36хв., долучений потерпілою ОСОБА_7 під час її допиту 08 вересня 2013р., протокол його огляду від 09 вересня 2013р. та Постанова про приєднання його як речового доказу від 13 вересня 2013р. також є недопустимими.

Крім того, згідно ч.12 ст.290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них як докази.
Як вбачається з протоколу про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 01 листопада 2013р. (т.2 а.с.70) стороні захисту було надано доступ та відбулось ознайомлення в порядку ст.290 КПК України з матеріалами, які містяться в томі №1 на 220 аркушах, при цьому доступ до тому №2 на 72 аркушах стороні захисту наданий не був, з його матеріалами не ознайомлені, в тому числі, і з речовими доказами - карта пам`яті microSD ємністю 16 Gb, Transcend, №230т від 10 вересня 2013р. (тривалість запису 10год.34 хв.43сек. та 11год.44хв.42 сек.12 вересня 2013р.); оптичний диск DVD-R ємністю 4,7 Gb, №234т від 10 вересня 2013р.; карта пам`яті microSD ємністю 8 Gb, SanDisk, №231т від 10 вересня 2013р. (запис з 11год. 59хв.40 сек. до 12год. 01хв. 05 сек. 12 вересня 2013р.); диск формату CD-RW марки LG ємністю 700МВ/80min з файлом «DW_А0108» у форматі wav об`ємом 735 КБ, створений 07 вересня 2013р. о 12 год.36хв. (т.1 а.с.19-21); грошові купюри номіналом по 200 гривень серії та номери - КМ 2039676, ЕВ 8032121, ЕЩ1760674, ЄХ 7498126, ЄШ 9007207, ВД3029827, ЄД 1888402, ЕШ 596603, ЄА 8107679, ЗВ 9102852, ВЄ 8413145, ЄЦ 1350103, ЄГ 2018754, ВД 6549923, ВИ 4267923, ЕЧ 4322920, ЕХ 0255400, ЗГ 4760117, ЕЗ 2135547, ВД 7730768, ЄИ 1452868, ЕБ 1764701, ЄХ 8685550, КВ 2467904, у зв`язку з чим використання як доказів відомостей, що містяться в матеріалах тому №2 на 72 аркушах, суперечитиме приписам ч.12 ст.290 КПК України,
Крім того, згідно практики Європейського суду з прав людини у справах «Євген Петренко проти України» й «А.В. проти України» (рішення були ухвалені та набули статусу остаточних 29 квітня 2015 року) при наявності у справі недопустимих доказів, отриманих з порушенням вимог кримінально-процесуального закону, суд приймає рішення щодо ролі цих доказів у справі.
Враховуючи наведене, згідно ч.1 ст.89 КПК України, докази надані стороною обвинувачення за результатами проведення НСРД, суд визнає такими, що отримані незаконним шляхом, зібрані з порушення прав обвинуваченого ОСОБА_4 на повагу до приватного життя, та зважаючи на порушення ч.12 ст.290 КПК України, не бере відповідно до ч.2 ст.86 КПК України до уваги при прийнятті рішення по даній справі, у зв`язку з недопустимістю, наступні докази:
-Постанову старшого прокурора прокуратури Рівненської області молодшого радника юстиції ОСОБА_21 від 10 вересня 2013р. про контроль за вчиненням злочину;

-Доручення оперативному підрозділу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 11 вересня 2013р. №18/8069 (т.1 а.с.25);

-Протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 11 жовтня 2013р. №20/5686 (т.2 а.с.35-36);

-Ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Рівненської області від 10 вересня 2013р. про аудіо-, відеоконтроль місця;

-Протокол про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії від 12 вересня 2013р. №20/4892 (аудіо-, відеоконтроль місця - ТК «Вікторія») з додатками - карта пам`яті micro SD ємністю 16 Gb, Transcend, №230т від 10 вересня 2013р. (тривалість запису 10год.34 хв.43сек. та 11год.44хв.42 сек.12 вересня 2013р.) (т.2 а.с.37-41);

-Ухвала слідчого судді Апеляційного суду Рівненської області від 19 вересня 2013р. №1315;

-Протокол про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії установлення радіоелектронного засобу від 11 жовтня 2013р. №20/5650 (т.2 а.с.42);

-Ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Рівненської області від 09 вересня 2013р. №1237 щодо ОСОБА_7 ;

-Протокол про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж щодо ОСОБА_7 від 16 жовтня 2013р. №20/5693 (т.2 а.с.43-47);

-Оптичний диск DVD-R ємністю 4,7 Gb, №234т від 10 вересня 2013р.;

-Ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Рівненської області від 09 вересня 2013р. №1238т;

-Протокол про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відеоконтроль особи ОСОБА_4 від 12 вересня 2013р. №20/4891 (т.2 а.с.48-49);

-Карта пам`яті micro SD ємністю 8 Gb, SanDisk, №231т від 10 вересня 2013р. (запис з 11год. 59хв.40 сек. до 12год. 01хв. 05 сек. 12 вересня 2013р.);

-Ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Рівненської області від 09 вересня 2013р. про зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж стосовно ОСОБА_4 ;

-Протокол про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж щодо ОСОБА_4 від 12 вересня 2013р. №20/4893 (т.2 а.с.50-52);

-Ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Рівненської області від 09 вересня 2013р. №1239т;

-Протокол про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії спостереження за особою ОСОБА_4 від 16 вересня 2013р. №20/4633 (т.2 а.с.53);

-Протокол огляду, вручення і використання заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів від 12 вересня 2013р. з додатками (т.2 а.с.26-34);

-Висновок експерта №10-102 від 01 жовтня 2013р. (т.1 а.с.101-107);

-Постанову про визнання грошей речовими доказами від 07 жовтня 2013р. (т.1 а.с.108-109);

-Грошові купюри номіналом по 200 гривень серії та номери КМ 2039676, ЕВ 8032121, ЕЩ1760674, ЄХ 7498126, ЄШ 9007207, ВД3029827, ЄД 1888402, ЕШ 596603, ЄА 8107679, ЗВ 9102852, ВЄ 8413145, ЄЦ 1350103, ЄГ 2018754, ВД 6549923, ВИ 4267923, ЕЧ 4322920, ЕХ 0255400, ЗГ 4760117, ЕЗ 2135547, ВД 7730768, ЄИ 1452868, ЕБ 1764701, ЄХ 8685550, КВ 2467904.

-Доручення оперативному підрозділу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 10 вересня 2013р. №18/8015 (т.1 а.с.27).

-Доручення оперативному підрозділу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 20 вересня 2013р. №18/8342(т.1 а.с.26).

-Протокол огляду речі (диск наданий ОСОБА_7 ) від 09 вересня 2013р. з додатком - диск формату CD-RW марки LG ємністю 700МВ/80min з файлом «DW_А0108» у форматі wav об`ємом 735 КБ, створений 07 вересня 2013р. о 12год. 36хв. (т.1 а.с.19-21);

-Постанова про приєднання речових доказів у виді диску наданого потерпілою ОСОБА_7 від 13 вересня 2013р. (т.1 а.с.22).

Таким чином, враховуючи, що об`єктивна сторона вимагання полягає у незаконній вимозі чужого майна або вчинення будь-яких дій майнового характеру, на які винний не має права, з погрозою насильства, при цьому пред`явлена суб`єктом майнова вимога утворює ознаку об`єктивної сторони цього злочину тільки за умови, що вона є завідомо протиправною, суд проаналізувавши встановлені в судовому засідання обставини, приходить до висновку, що в даному випадку в діях обвинуваченого ОСОБА_4 відсутній склад злочину, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, оскільки відсутні такі кваліфікуючі ознаки як посягання на чуже майно, право на нього чи вимоги вчинити певні дії, які потерпіла не зобов`язана вчинити, відсутні корисливий мотив та корислива мета, а пред`явлену обвинуваченим вимогу не слід вважати незаконною,оскільки ОСОБА_4 спонукав ОСОБА_7 до виконання існуючих між ними дійсних домовленостей з повернення позичених ним для неї коштів, а саме правовідносини позики, тобто вимога задовольнити законні майнові претензії не утворює складу вимагання, крім того стороною обвинувачення не доведено, що вимога ОСОБА_4 була поєднана з погрозою насильства над потерпілою чи її близькими, адже матеріали справи не підтверджують факт примушування із застосуванням погроз, які б по сприйняттю потерпілої носили реальний характер.
Положеннями ч.1 ст.337 КПК України визначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
При цьому, суд не вбачає підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_4 ні за ст.355 КК України, ні за будь-якою іншою статтею закону про кримінальну відповідальність, оскільки наявні в матеріалах справи докази взагалі не містять будь-яких фактичних даних, які б свідчили про винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 ..
Суд приймає до уваги той факт, що в судовому засіданні ОСОБА_4 визнав, що намагався повернути від потерпілої свої кошти, які їй позичив, та що у зв`язку з її провокуючою поведінкою та у відповідь на її образи міг допустити якісь грубі висловлювання, однак вважає, що в потерпілої не було підстав сприймати останні як реальну загрозу життю та здоров`ю своєму та близьких родичів (дітей), оскільки факт погроз в ході судового розгляду недоведений.
Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права, в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За правилами ст.19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень та протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Особа чиї права порушуються може шляхом самозахисту припинити незаконні дії порушника, самостійно обравши спосіб, який має відповідати змісту порушеного права, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.
Дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджується, що ОСОБА_7 своїми недобросовісними діями по неповерненню позичених в ОСОБА_4 коштів, порушила його право власності, зокрема позбавила його можливості на користування своїми грошима - оплатити навчання сина та вкласти їх в будівництво будинку, з чого слідує, що між інтересом потерпілої та правом власності ОСОБА_4 виникло протиріччя, а тому за встановлених обставин інтерес ОСОБА_7 захищатися не може.
З наведеного суд вбачає, що оскільки ОСОБА_4 будучи слабшою стороною не мав достатньо можливостей захистити свої порушені права іншим способом, оскільки правоохоронні органи відповідної заяви в нього не прийняли, то останній мав право на захист свого цивільного права.
Суд приймає до уваги, що з наданих довідок на час роботи ОСОБА_4 , останній характеризується з позитивної сторони, як відповідальний, уважний, дисциплінований.
Однією із засад кримінального провадження, як зазначено у ст.7 КПК України, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Згідно ч.4 ст.17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Відповідно до вимог ч.2 ст.8та ч.5 ст.9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Смирнов проти України» від 15 липня 2010 року, остаточне рішення від 15 жовтня 2010 року (пункт 53) та у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року, остаточне рішення від 17 червня 2011 року (пункт 45), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Оцінивши в сукупності встановлені обставини,дослідивши та проаналізувавши надані докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, згідно вимог ст.94 КПК України, суд прийшов до висновку, щов ході судового провадження встановлена відсутність в діяннях ОСОБА_4 складу будь-якого кримінального правопорушення.
За встановлених судом обставин ОСОБА_4 підлягає виправданню.
Під час кримінального провадження права обвинуваченого користуватись послугами перекладача були належним чином забезпечені.
Питання про долю речових доказів підлягає вирішенню відповідно до вимог ст.100 КПК України.
Витрати, пов`язані із залученням експерта в розмірі 735,50 гривень, підлягають компенсуванню за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до абз.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо встановлено відсутність в діянні складу кримінального провадження.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.368-371,373,374,376,392-395 КПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, та його виправдати, у зв`язку з встановленою відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Скасувати арешт, накладений на майно ОСОБА_4 згідно Ухвали слідчого судді Рівненського міського суду ОСОБА_22 від 19 вересня 2013р, по справі №569/16992/13-к, а саме мобільний телефон марки «NokiaC1-01» №ІМЕІ НОМЕР_1 та сім-картка № НОМЕР_2 , яка має абонентський номер НОМЕР_3 , та повернути їх власнику ОСОБА_4 .
Грошові купюри номіналом по 200 гривень серії та номери КМ 2039676, ЕВ 8032121, ЕЩ1760674, ЄХ 7498126, ЄШ 9007207, ВД3029827, ЄД 1888402, ЕШ 596603, ЄА 8107679, ЗВ 9102852, ВЄ 8413145, ЄЦ 1350103, ЄГ 2018754, ВД 6549923, ВИ 4267923, ЕЧ 4322920, ЕХ 0255400, ЗГ 4760117, ЕЗ 2135547, ВД 7730768, ЄИ 1452868, ЕБ 1764701, ЄХ 8685550, КВ 2467904 повернути органові досудового розслідування.

Інші речові докази залишити при справі.
Витрати, пов`язані із залученням експерта в розмірі 735,50 гривні, компенсувати за рахунок коштів Державного бюджету України.
Міру запобіжного заходу обрану ОСОБА_4 згідно Ухвали Рівненського міського суду від 08 листопада 2013 року у виді особистого зобов`язання залишити до вступу вироку в законну силу.
На вирок суду може бути подана апеляцiя до апеляцiйного суду Рiвненської областi через Рiвненський мiський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1