В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 листопада 2016 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя:

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю сторін кримінального провадження:

прокурор: ОСОБА_3

обвинуваченого: ОСОБА_4

захисника адвоката: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя кримінальне провадження № 0005510 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Київської області, Переяслав- Хмельницького району, с. Єрківці, громадянин України, освіта середня,, не працевлаштований, не одружений, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою, АДРЕСА_2 раніше засудженого:

-26.05.2015 Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.15 ч.1 ст. 185 КК України до 120 годин громадських робіт.
- 02.12.2015 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.3,2 ст. 190, ч.1 ст. 70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч.4 ст. 70 КК України частково приєднано покарання Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2015 та призначено остаточне покарання у вигляді 3 років 6 місяців 10 днів позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком у вигляді 2 років позбавлення волі. 25.08.2016 року Апеляційним судом Запорізької області скасовано вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.12.2015 року та призначено остаточне покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2015 року, приблизно о 14 годині 30 хвилин ОСОБА_4 1964 року народження, знаходячись у приміщенні майстерні для взуття, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Мира 10, маючи умисел на заволодіння чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, впевнившись, що його злочинним намірам перешкодити ніхто не зможе, шляхом зловживання довірою, раніше знайомого ОСОБА_6 , під вигаданим приводом, отримав його телефон, а саме нібито з метою здійснення телефонного дзвінка. Однак отримавши телефон, скористався його необачністю та зник у невідомому напрямі. Після чого розпорядився телефоном на власний розсуд, а саме збув до ПТ «ЛОМБАРД ДОНКРЕДИТ ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ІНТЕР РІЕЛТІ» І КОМПАНІЯ». Таким чином ОСОБА_4 своїми діями заволодів мобільним телефоном фірми «Sony» моделі D 2302, у корпусі чорного кольору, вартість якого складає 2899 гривень, в якому знаходилась карта нам`яті Toshiba EXCERIA micro SDHC UHS-I 8GB class 10+SD адаптер (THN-M301R0080EA) вартістю 180 гривень, та чохол для телефону вартістю 155 гривень, чим завдав ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 3234 гривень.
Судовий розгляд проведено в межах обвинувачення відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину повністю визнав, підтвердив викладені у обвинувальному акті обставини, просив суд суворо не карати, зазначаючи, що він розкаявся у вчиненому, злочини скоїв у зв`язку із скрутним матеріальним становищем. Зазначив, що 08.12.2015 року прийшов до потерпілого ОСОБА_6 у майстерню позичити грошей. Потерпілий грошей не дав, тоді він попросив дати йому телефон зателефонувати, коли ОСОБА_6 вийшов з майстерні, він пішов з телефоном. Телефон здав у ломбард за 1500 грн., а гроші витратив на власні потреби. Цивільний позов до нього визнав у повному обсязі.

Показання підсудного відповідають фактичним обставинам справи і ним не оспорюються.

На підставі ч.3 ст.349 КПК України, за згодою учасників процесу, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачена та інші учасники правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позицій немає, судом роз`яснено про позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку.

Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, яке віднесено законом до категорії середньої тяжкості, особу винного, який не працевлаштований, раніше судимий за злочини проти власності, судимість за які не знята і не погашена, не одружений, на обліку у Запорізькій обласній психіатричній лікарні не перебуває, на обліку у Запорізькому обласному наркологічному диспансері не перебуває та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

В якості обставини, яка пом`якшує покарання, суд визнає: каяття обвинуваченого.

Обставини, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України особа, яка здійснила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до п.п. 2, 3, 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику застосування судами кримінального покарання» більш сурове покарання особам, скоївшим злочин на ґрунті пияцтва та наркоманії, за наявності рецидиву, у складі злочинних груп та менш сурове покарання може призначатися особам, які щиросердно розкаялись у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, при цьому враховується стадія здійснення злочину, кількість епізодів, роль кожного із співучасників, характер та ступінь тяжкості наслідків, які настали.

Беручи до уваги вищевикладене, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину, даних про його особу, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, із врахуванням всіх обставин справи та принципу індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статі, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому, суд приходить до висновку, що дані про особу підсудного свідчать про те, що суспільну небезпеку своїх діянь ОСОБА_4 не усвідомив і на шлях виправлення не став та маючи непогашену судимість знов продовжив скоювати аналогічні злочини, а тому єдино адекватним і достатнім для його виправлення є покарання у вигляді позбавлення волі з фактичним відбуттям такого.

Обраний обвинуваченому такий вид покарання, за переконанням суду, відповідає не тільки тяжкості вчинених злочинів, обставинам справи, але й особі обвинуваченого, є обґрунтованим та буде відповідати цілям покарання.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 був засуджений вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 02 грудня 2015 року до 3 років 6 місяців позбавлення волі і на підставі статей 75,76 КК України звільнений від відбування покарання з випробувальним терміном 2 роки, 25.08.2016 Апеляційним судом Запорізької області скасовано вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.12.2015 року та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 4 роки, скоїв злочини, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України, 08 грудня 2015 року, тобто після постановлення згаданого попереднього вироку 02.12.2015 року, але до набрання ним законної сили.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

При цьому, згідно ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Водночас, у відповідності до положень ст. 71 КК України та п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили, покарання їй має бути призначене за сукупністю вироків.

З огляду на положення ст.174 ЦПК України та визнання обвинуваченими позову, позов ОСОБА_6 на суму 3234 грн. підлягає задоволенню на підставі ст. 1167 ЦК України.

Питання щодо речових доказів суд вважає за необхідним вирішити відповідно зі ст. 100 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 368-370, 371, 374 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.190 КК України та призначити покарання: у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2015 року, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки 3 місяці.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово залишити в Запорізькому слідчому ізоляторі до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов ОСОБА_6 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 у відшкодування збитків 3234 грн.

Речові докази: договір про фінансовий кредит під заставу майна №ДОН залишити у матеріалах кримінального провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1