Ухвала іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 31 березня 2016 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000700 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Донецької області від 12 жовтня 2015 року.

Вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 14 травня 2015 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку та проживаючу в АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Вироком Апеляційного суду Донецької області від 12 жовтня 2015 року вирок суду першої інстанції скасовано та ухвалено новий вирок яким ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 8500 грн.

Вироком також вирішено питання речових доказів у справі.

Згідно з вироком апеляційного суду ОСОБА_7 визнано винуватою та засуджено за те, що вона, в порушення вимог Закону України «Про металобрухт» від 05 травня 1999 року здійснювала операції (придбання та зберігання) з брухтом чорних металів без державної реєстрації та організувала незаконний пункт прийому брухту чорних металів в період часу приблизно з 2011 року по 25 липня 2014 року у подвір`ї свого домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Так, на початку червня 2014 року ОСОБА_7 за вказаною адресою придбала у ОСОБА_8 приблизно 40 кг брухту чорних металів за 53 грн., 25 липня 2014 року придбала у ОСОБА_9 - 24 кг брухту чорних металів за 26 грн.

У касаційній скарзі захисник ставить питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що суд апеляційної інстанції приймаючи рішення про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України та даючи доказам іншу оцінку, ніж ту, що дав суд першої інстанції за результатами якої виправдав ОСОБА_7 , всупереч вимогам ст. 404 КПК України не дослідив їх безпосередньо в судовому засіданні. Вважає вирок апеляційного суду таким, що не відповідає вимогам ст. 374 КПК України, оскільки на його думку, у ньому відсутнє формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним. Наводить доводи щодо неповноти судового розгляду та обґрунтовує невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину.

В запереченнях на касаційну скаргу прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на законність та обґрунтованість постановленого відносно ОСОБА_7 вироку апеляційного суду, просив залишити його без зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який вважав, що вирок апеляційного суду необхідно скасувати і призначити новий розгляд у вказаному суді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі та запереченнях на неї доводи, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

При цьому ст. 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись із постановленим відносно ОСОБА_7 виправдувальним вироком, прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції звернувся із апеляційною скаргою на нього, в якій з урахуванням внесених в подальшому змін висував вимогу про його скасування та постановлення обвинувального вироку в зв`язку з винуватістю, на його думку, ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих стороною обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.
При перевірці матеріалів провадження касаційним судом установлено, що наведених вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції дотримано не було.

Як убачається з вироку, вказаний суд, визнаючи ОСОБА_7 винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України послався на дані, що містяться: в протоколі огляду місця події від 25 липня 2014 року, протоколах огляду місця події від 25, 26 та 30 липня 2014 року та фототаблицях до них, протоколі огляду предмету від 28 серпня 2014 року; на показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; на дані, що містяться в ксерокопії паспорта та довідці селищної ради, свідоцтві про право на спадщину за законом.
Однак, як видно зі справи, суд апеляційної інстанції зробив такий висновок не дослідивши безпосередньо в судовому засіданні доказів, які розцінив як такі, що підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення. Пославшись на показання свідків, суд апеляційної інстанції безпосередньо в судовому засіданні їх не допитав, обмежившись лише прослуховуванням аудіозаписів показань деяких свідків, а саме: ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , які вони давали в суді першої інстанції. Крім того, обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_7 суд у вироку зазначив дані письмових доказів, які також не дослідив, за виключенням протоколу огляду місця події від 25 липня 2014 року та фототаблиці до нього.
На необхідності дотримання принципу безпосередності дослідження доказів при розгляді кримінального провадження наголошує Верховний Суд України в своїй постанові від 21 січня 2016 року, врахування висновків якого згідно з вимогами ч. 1 ст. 458 КПК України є обов`язковим. Відповідно до вказаного рішення, безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного зясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 статті 7 КПК України). Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту частини другої статті 23 та статті 86 цього Кодексу, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом, а отже, судове рішення, відповідно до статті 370 цього Кодексу, не може бути визнано законним і обґрунтованим і, згідно з частиною першою статті 412 КПК України підлягає скасуванню.

З огляду на викладене вирок апеляційного суду не можна вважати законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим його необхідно скасувати на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України, і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, під час якого суду слід урахувати наведене в цій ухвалі, і ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
При цьому, з огляду на інші доводи касаційної скарги захисника, які суду апеляційної інстанції також необхідно врахувати та перевірити під час апеляційного розгляду, його скарга підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 433 - 436, 438, 441, 442 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Апеляційного суду Донецької області від 12 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3