Дата документу Справа № 317/1943/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЄУ № 317/1943/15-к Головуючий у 1-й інстанції
Провадження № 11- кп/778/1616/15 ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 389 Доповідач в апел. інстанції
КК України ОСОБА_2

ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 27 липня 2015 року року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , який зареєстрований та проживає по АДРЕСА_2 , раніше судимий:

- 15 серпня 2013 Запорізьким районним судом Запорізької області за ст. 164 ч. 1 КК України до 120 годин громадських робіт;

- 31 березня 2014 року Запорізьким районним судом Запорізької області за ч.2 ст. 389 КК України, арешт на строк 3 місяці, на підставі ч. 1 ст. 71, 72 КК до 3 місяців 5 днів арешту;

- 10 листопада 2014 року Запорізьким районним судом Запорізької області за ч.2 ст. 164 КК України до 190 годин громадських робіт,

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України і призначено покарання у вигляді двох років обмеження волі.

На підставі ст.ст.71,72 КК України до призначеного покарання приєднано невідбуту частину покарання у вигляді громадських робіт, перераховано зазначене покарання на 23 дні і остаточно призначено покарання у вигляді 2 років 23 днів обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням строком на 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 повідомляти КВІ про зміну місця роботи та проживання.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Прокурор звернувся з апеляційною скаргою, в якій, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду скасувати за невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 4 місяців арешту. На підставі ст. ст. 71,72 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, остаточно призначити покарання у вигляді 4 місяців 23 днів арешту.

Як встановив суд, 10 листопада 2014 року Запорізьким районним судом Запорізької області ОСОБА_7 був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.164 КК України і призначено покарання у вигляді 190 годин громадських робіт.

17 грудня 2014 року ОСОБА_7 під особистий підпис був ознайомлений інспектором Запорізького РВ КВІ з правилами відбування покарання. 12 січня 2015 року ОСОБА_7 відпрацював лише 4 години зі 190 годин громадських робіт, запланованих відповідно до графіку відбування скарання, затвердженого головою Долинської селищної ради Запорізького району Запорізької області, а від відбування громадських робіт у кількості 186 годин за вироком суду ухилився без поважних на те причин. З 12 січня 2015 року останній жодного разу не вийшов на громадські роботи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував проти апеляційної скарги, просив не позбавляти його свободи, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

ОСОБА_7 протягом досудового розслідування та в судовому засіданні повністю визнавав себе винним у скоєнні злочину за обставин, зазначених у вироку суду, у зв`язку з чим, відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, в судовому засіданні зі згоди обвинуваченого та інших учасників судового процесу, суд, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченого та учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, обмежився лише допитом обвинуваченого, в ході якого він визнав себе винним в повному обсязі та дослідженням обставин, які характеризують особу підсудного.

Висновок суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України, правильність кваліфікації його дій і призначене обвинуваченому покарання, заснований на доказах, добутих в установленому законом порядку, і в апеляції не оскаржується, а тому відповідно до ст. 404 КПК України колегія суддів переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги прокурора, тобто в частині призначеного обвинуваченому покарання.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.409 КПК України судове рішення підлягає скасуванню у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд послався на ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, рецидив злочину в якості обставини, що обтяжує покарання, однак належним чином не дав оцінки даним про особу обвинуваченого, пославшись лише на його задовільну характеристику та можливі наслідки застосування покарання у вигляді обмеження волі, що, на думку суду першої інстанції, можуть вплинути на сплату обвинуваченим аліментів.

Колегія суддів погоджується з доводами, наведеними в апеляційній скарзі прокурора в частині необгрунтованості застосування судом положень ст. 75 КК України.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003р. № 7, при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до вимог ст. 71 КК України та п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" за сукупністю вироків покарання призначається, коли особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин.У такому випадку суд до покарання за новим вироком повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та застосування щодо нього положень ст.75 КК України, суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений вже ухилився від відбування покарання, призначеного судом за вчинення злочину, ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду не вжив заходів до його виконання, має судимості, які не зняті і не погашені в установленому законом порядку, даних про місце роботи суду не надав.

Крім того, суд, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання, не врахував, що покарання у вигляді громадських робіт, від якого він ухилився, обвинувачений мав відбувати реально, тому звільнення його від відбування покарання, призначеного за сукупністю вироків, не допустимо.

Таким чином, вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку.

Вирішуючи питання про покарання, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, який у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості; визнані судом першої інстанції пом`якшуючиї обставини-каяття, сприяння розкриттю злочину, дані про особу винного, який раніше був судимий за умисні злочини, офіційно не працевлаштований.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.72 КК України одному дню обмеження волі або арешту відповідають 8 годин громадських робіт.

Як вбачається із вироку, із призначених йому 190 годин громадських робіт ОСОБА_7 відпрацював 4 годин, не відбута частина покарання становить 186 годин, що складає 23,25 днів обмеження волі або арешту (186 : 8 = 23,25).

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 414 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 27 липня 2015 року, яким ОСОБА_7 , засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 389 КК України у вигляді 2 місяців арешту.

На підставі ст.ст. 71,72 КК України частково приєднати до призначеного покарання невідбуту частину покарання за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 10 листопада 2014 року, остаточно призначити покарання у вигляді 2 місяців 23 днів арешту.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4