Дата документу Справа № 332/1947/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1845/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.315 ч.2 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2015 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 25 серпня 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, проживає в АДРЕСА_1 ,

визнано винним і засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.309, ч.2 ст.315, ч.2 ст. 317 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винним і засуджено за те, що він, маючи умисел на незаконне придбання, виготовлення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, діючи умисно, повторно, будучи особою, яка раніше вчинила злочини, передбачені ст.ст. 307, 317 КК, незаконно придбав у другій половині вересня 2014 року шляхом зриву в лісосмузі поблизу вулиці Олександра Невського в м. Запоріжжі з дикорослої рослини роду конопель декілька гілок зі стеблами та листям, після чого висушив та подрібнив їх, таким чином виготовивши особливо небезпечний наркотичний засіб каннабіс (марихуану), маса якого в перерахунку на суху речовину складає 5,5416гр., 1,3423 гр., 0,0447гр., загальною масою в перерахунку на суху речовину - 6,9286 грами. В подальшому вказаний наркотичний засіб ОСОБА_8 незаконно зберігав за місцем свого мешкання в квартирі АДРЕСА_2 без мети збуту для власного вживання до моменту вилучення працівниками міліції 08.04.2015 року приблизно о 19 годині 40 хвилин.

Крім цього, ОСОБА_8 , 08.04.2015 року приблизно о 19 год. 10 хв., маючи умисел на схиляння певної особи до вживання наркотичних засобів, вчиненого щодо двох чи більше осіб, та щодо неповнолітнього, діючи умисно, будучи особою, яка раніше вчинила злочини, передбачені ст.ст. 307, 317 КК, знаходячись за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , достовірно знаючи про те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є неповнолітніми особами, схилив останніх шляхом пропозиції, умовляння та переконування вжити за місцем його мешкання за вищевказаною адресою шляхом куріння через власноруч виготовлений ним особливо небезпечний наркотичний засіб каннабіс (марихуану), чим збудив у неповнолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_9 бажання на вживання ними наркотичного засобу, надавши їм при цьому безоплатно своє житло для вживання вказаного особливо небезпечного наркотичного засобу, чим вони і скористались ввівши себе у стан наркотичного сп`яніння.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за

ч. 2 ст. 309 КК, як незаконне придбання, виготовлення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, вчинене повторно, а також особою, яка раніше вчинила злочини, передбачені ст.ст. 307, 317 КК;

ч.2 ст. 315 КК, схиляння до вживання наркотичних засобів двох неповнолітніх осіб, вчинене особою, яка раніше вчинила злочини передбачені ст.ст.307, 317 КК;

ч.2 ст. 317 КК, як повторне надання приміщення для незаконного вживання наркотичних засобів.

Йому призначено покарання за

ч.2 ст. 309 КК 3 роки позбавлення волі;

ч.2 ст. 315 КК 5 років позбавлення волі;

ч.2 ст. 317 КК 4 роки позбавлення волі з конфіскацією майна, що є приватною власністю обвинуваченого.

На підставі ст. 70 ч.1 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, що є приватною власністю обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого, не заперечуючи обставин справи, доведеності винуватості ОСОБА_8 та правильності кваліфікації його дій, ставить питання про пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання вважаючи його занадто суворим. Таке покарання на переконання захисника не відповідає тяжкості вчиненого ОСОБА_8 діяння та його особі. Дане твердження захисник обґрунтовує тим, що обвинувачений вину визнав повністю, розкаявся, сприяв слідству у встановленні дійсних обставин справи, на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, позитивно характеризується.

Вказані обставини на переконання захисника давали суду підстави для звільнення ОСОБА_8 на підставі ст. 75 КК від призначеного йому покарання з іспитовим строком. В зв`язку з чим, апелянт просить суд апеляційної інстанції в цій частині вирок змінити, звільнивши ОСОБА_8 на підставі ст. 75 КК від призначеного йому покарання з іспитовим строком на три роки з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши позицію прокурора, яка заперечила проти доводів і вимог апеляційної скарги, проте вважала за необхідне вирок суду змінити з інших правових підстав; заслухавши обвинуваченого і його захисника, які вважали за необхідне вирок суду змінити повністю задовольнивши апеляційну скаргу; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок змінити.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним злочинів за наведених у вироку суду обставин ніким не оспорюється, тому з огляду на положення ст.404 КПК в цій частині вирок суду не переглядався.
Згідно ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому мають враховуватись всі обставини, які як обтяжують, так і пом`якшують покарання.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, районний суд врахував, пом`якшуючи покарання обставини, на які посилався захисник, зокрема те, що обвинувачений вину визнав, розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину. Було взято до уваги й позитивна характеристика з місця проживання обвинуваченого, і те, що на його утриманні перебуває неповнолітня дитина. Тому суд визначив мінімально можливий розмір покарання у виді позбавлення волі, передбачений санкцією статті, яка передбачає найсуворіше покарання.

Разом з тим, районний суд вірно прийняв до уваги й те, що один із вчинених обвинуваченим злочинів віднесено до категорії особливо тяжких злочинів. ОСОБА_8 раніше притягався до кримінальної відповідальності за скоєння ним злочинів в сфері незаконного обігу наркотиків, в тому числі за ст.309 і ст. 317 КК, за якими його знову визнано винним. Обвинувачений має чотири непогашені судимості, що свідчить про його стійку злочинну спрямованість. Ним вчинено злочини, пов`язані із залученням неповнолітніх до незаконного вживання ними наркотичних засобів, що вказує на особливу небезпеку ОСОБА_8 для суспільства. В зв`язку з чим, суд дійшов вірного висновку, що виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів можливі лише в умовах його ізоляції від суспільства в місцях позбавлення волі.

За таких обставин заява захисника про те, що ОСОБА_8 від відбування призначеного йому покарання може бути звільнений на підставі ст. 75 КК є необґрунтованою.
Згідно ч.2 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого. В зв`язку з чим, судова колегія звертає свою увагу на наступне.
Встановлено, що визначаючи покарання ОСОБА_8 за ч.2 ст.317 КК із призначенням додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд першої інстанції виходив з того, що даний вид покарання є обов`язковим.
Проте з таким висновком не можна погодитись з огляду на наступне.
Статтями 51 і 52 КК встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчиненні злочинів, є конфіскація майна.
Відповідно до статті 59 КК покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК України.
Під користю (корисливими спонуканнями, корисливим мотивом) у чинному законодавстві про кримінальну відповідальність розуміється бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе чи інших осіб, одержати або зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат, досягти іншої матеріальної вигоди.
Частиною другою статті ст.317 КК, за якою засуджено ОСОБА_8 , встановлено кримінальну відповідальність за надання приміщення для незаконного вживання наркотичних засобів, тобто за злочинні дії, які можуть вчинятися як із корисливих, так і з інших мотивів. Однак, санкцією частини другої вказаної статті передбачено обов`язкове застосування до винної особи конфіскації майна.
Як встановлено судом, ОСОБА_8 надав приміщення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 для вживання ними наркотичних речовин за відсутності корисливого мотиву.
В зв`язку з чим, до обвинуваченого було застосовано конфіскацію майна всупереч вимогам норми Загальної частини КК України, а саме частини другої статті 59 КК України, яка повинна мати пріоритет у застосуванні.
Суд апеляційної інстанції виходить з того, що норми Особливої частини КК України мають базуватися на нормах Загальної частини КК України. Це спеціально зазначено законодавцем у статті 65 КК, якою встановлено загальні засади призначення покарання. Згідно з частиною першою цієї статті суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.
Ураховуючи ці положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції статті Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язані з призначенням покарання, здатні вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і міри, в тому числі й тих положень, що передбачені частиною другою статті 59 КК.
Це положення пункту другого частини першої статті 65 КК районний суд при розгляді справи щодо ОСОБА_8 не врахував, унаслідок чого ухвалив помилкове рішення, визнавши за необхідне призначити обвинуваченому додаткове покарання у виді конфіскації майна. У зв`язку з цим, вирок суду в цій частині підлягає зміні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , задовольнити частково.
Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 25 серпня 2015 року щодо ОСОБА_8 в цьому кримінальному провадженні змінити.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст.317 КК України до позбавлення волі з визначеним судом першої інстанції строком покарання без конфіскації майна.
Із призначеного судом першої інстанції на підставі ст.70 КК України покарання виключити додаткове покарання у виді конфіскації майна.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4