АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/203/16 Справа № 185/1301/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №002041, за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2015 року щодо неї,

встановила:

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2015 року засуджено

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

яка народилася у м. Гірник Донецької області,

громадянку України, з середньою освітою,

пенсіонерку внаслідок інвалідності 3 групи,

раніше не судиму,

за ч.1 ст.115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 9 місяців.

Вироком вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2015 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_7 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2015 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 12 жовтня 2014 року приблизно о 19 год. за місцем свого проживання у будинку АДРЕСА_1 під час сварки з співмешканцем ОСОБА_9 , що виникла на грунті неприязних відносин, умисно завдала йому один удар ножем у тулуб ліворуч.

Від отриманого ушкодження ниркової артерії та вени ліворуч з розвитком масивної внутрішньочеревної кровотечі, що ускладнилось шоком, набряком легенів і головного мозку, ОСОБА_9 помер на місці події.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 просить скасувати судове рішення щодо неї, посилаючись при цьому на порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Наголошує на неправильній кваліфікації її дій за ч.1 ст.115 КК України. Вважає, що злочин нею вчинено у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виник внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання та тяжкої образи з боку потерпілого.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_7 просить, як це видно з її скарг, вирок за ч.1 ст.115 КК України скасувати, перекваліфікувати дії з ч.1 ст.115 КК на ст.116 КК, призначивши покарання за цим законом.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, думку обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , які просили апеляційну скаргу задовольнити, доводи прокурора ОСОБА_6 , яка вважала вирок суду законним та обґрунтованим, а призначене ОСОБА_7 покарання таким, що відповідає вимогам ст.65 КК України, у зв`язку з чим просила апеляційну скаргу обвинуваченої залишити без задоволення, а вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з частиною 3 статті 349 КПК України суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Обов`язковою умовою застосування такого порядку судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження як події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчиненні за обставин, викладених в обвинувальному акті, так і виду та розміру завданої шкоди, що згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України входить до предмету доказування у кримінальному провадженні.
Суд зобов`язаний з`ясувати, чи правильно сторони розуміють зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що визнання їх є добровільним, та роз`яснити сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
У разі, якщо будь-яка з наведених обставин заперечується учасниками судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а спрощена процедура, передбачена ч. З ст. 349 КПК України, застосована бути не може.

Цих вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження і технічного запису процесу, розглянувши дане кримінальне провадження за скороченою процедурою, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 погоджувалась із пред`явленим їй обвинуваченням за умисне вбивство і фактичних обставин вчинення нею цього злочину не оспорювала.
Втім, як видно з показань ОСОБА_7 , остання хоча і визнавала свою вину у вбивстві ОСОБА_9 , проте стверджувала, що вона діяла з метою захисту від його неправомірних дій, який постійно ображав її, хапав за волосся і руки, перебував у стані тяжкого алкогольного сп`яніння.

Таким чином, відтворені в показаннях ОСОБА_7 фактичні обставини провадження суттєво різняться з тими фактичними обставинами, які встановлені органом досудового розслідування.

З огляду на це підстав вважати, що обвинуваченою не оспорювалися фактичні обставини вбивства потерпілого ОСОБА_9 , в суду не було, а тому він мав провести судове слідство в повному обсязі.

В поданих скаргах на вирок щодо неї обвинувачена теж вказувала про зазначені обставини і просила перекваліфікувати її дії з ч.1 ст.115 на ст.116 КК України. Вказані доводи є суттєвими та могли вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення в цілому.

Всупереч положенням ч.3 ст.349 КПК України, не досліджуючи доказів на підтвердження вини ОСОБА_7 в умисному вбивстві ОСОБА_9 та інших обставин, які мали істотне значення для прийняття законного і обґрунтованого рішення у відповідній частині, зокрема, доводів обвинуваченої про те, що вона ударила потерпілого ножем тоді, коли він протиправно застосував до неї фізичне насильство, суд, діючи виключно на власний розсуд, дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченої в умисному вбивстві потерпілого, не навівши у вироку належних і достатніх підстав і мотивів для прийняття такого рішення.
Зазначені порушення кримінального процесуального закону призвели до істотного обмеження процесуальних прав обвинуваченої, у тому числі права на захист.
Згідно з вимогами ст.404 КПК України докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, підлягають дослідженню судом апеляційної інстанції лише у двох випадках: 1) якщо про їх дослідження учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції, або 2)якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За таких обставин апеляційний суд виходячи з вимог статей 7 і 9 КПК України не вправі встановлювати і доказувати факти, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України ці порушення є істотними та такими, що перешкодили суду повно та всебічно розглянути кримінальне провадження і постановити законний і обґрунтований вирок.

За змістом ст. 409 КПК України істотне порушення вимог кримінального процесуального закону тягне за собою скасування судового рішення.

Виходячи з наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що допущене місцевим судом недотримання встановленої законом процедури судового розгляду, зокрема, безпідставне застосування ч. З ст. 349 КПК України, як істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, є підставою для скасування вироку у повному обсязі.
За таких обставин вирок щодо ОСОБА_7 не може вважатися законним і обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції.
При новому судовому розгляді необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, з дотриманням встановленого законом порядку повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, в тому числі й доводи обвинуваченої, що викладені в її скаргах, та ухвалити рішення, яке відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
Оскільки вирок скасовується через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо перекваліфікації її дій з ч.1 ст.115 на ст.116 КК України судом апеляційної інстанції не перевіряються та підлягають перевірці при новому розгляді провадження у місцевому суді.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань учасників процесу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченої під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За матеріалами кримінального провадження обвинувачена ОСОБА_7 перебуває під вартою з 13 жовтня 2014 р.

Інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК України, згідно ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів.

При вирішенні питання доцільності продовження тримання під вартою ОСОБА_7 колегія суддів враховує наявність доказів про вчинення нею кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує їй у разі визнання винуватою у злочину, передбаченому ч.1 ст.115 КК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 раніше не судима, не працювала, за місцем проживання характеризується задовільно, мешкала не за місцем реєстрації.

Наведені обставини свідчать про наявність передбачених ст.177 КПК України ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачена ОСОБА_7 у випадку зміни раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який може перешкодити судовому провадженню, переховуватись від суду, а також незаконно впливати на свідків, внаслідок чого такий захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків.

За таких обставин колегія суддів вважає за доцільне продовжити строк тримання обвинуваченої ОСОБА_7 під вартою, а тому підстав для скасування або зміни раніше обраного запобіжного заходу на більш м`який, немає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 частково задовольнити.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий судовий розгляд в тому самому суді в іншому складі.

Раніше обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишити без зміни і продовжити його до 29 лютого 2016 року.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4