АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/185/16 Справа № 205/6740/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

11 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в порядку дистанційного судового провадження, в м. Дніпропетровську матеріали за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року, якою було відмовлено в задоволенні клопотання засудженого

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську, засудженого вироком Дніпропетровського обласного суду від 23 вересня 1997 року за ч. 3. ст. 140, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 145, ст. 93 п. п. «а», «г», 42 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари розстрілу, з конфіскацією майна, ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 30 травня 2000 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 23 вересня 1997 року змінено в частині призначеного покарання, остаточно визначено покарання у виді довічного позбавлення волі,

про приведення призначеного судом покарання у відповідність до положень діючого кримінального закону, заміну призначеного покарання більш м`яким.

На зазначену вище ухвалу засуджений ОСОБА_7 , його захисник ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, привести ухвалу Дніпропетровського обласного суду від 30 травня 2000 року у відповідність з редакцією ч. 4 ст. 5 КК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально - процесуального кодексів України

Провадження № 11-кп/774/185/16 Головуючий в суді I інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 539 КПК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 15 квітня 2008 року, шляхом зміни призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на відповідний строк, у зв`язку з введенням чіткого порядку застосування більш м`якого кримінального закону.

Доводи засудженого зводяться до необґрунтованої відмови в задоволенні клопотання, так як за твердженням автора скарги, місцевий суд мав врахувати, що призначена засудженому міра покарання, яка перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону, що визначено ч. 3 ст. 74 КК України. ОСОБА_7 керуючись викладеним та спираючись на частину 4 статті 5 КК України, вважає, що з врахуванням змін до кримінального закону, зокрема редакції яка діяла з 29 грудня 1999 року по 4 квітня 2000 року, йому має бути змінено покарання, призначене за ст. 93 КК України 1960 року, з довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі.

Захисник ОСОБА_8 в своїй апеляції просить змінити ухвалу місцевого суду, задовольнити клопотання ОСОБА_7 , змінивши призначене покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк, - 15 років позбавлення волі.

Автором апеляційної скарги вказується на незаконність та необґрунтованість ухвали місцевого суду, який неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. Так, захисником вказується на безпідставному посиланні суду на рішення Конституційного суду України, в той час як заява засудженого побудована на підставі закону від 15 квітня 2008 року, яким передбачена гуманізації кримінальної відповідальності. Також, зазначається на залишенні судом поза увагою висновку науково - правової експертизи та юридичних позицій науковців юридичних вищих навчальних закладів, які, на думку захисника, однозначно вказують на необхідності застосування вищевказаного закону та пом`якшенні покарання ОСОБА_7 до 15 років позбавлення волі. Привертається увага і на помилковому посиланні районним судом на Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ, так як за твердженням захисника, цей закон не підлягає застосуванню через те, що ОСОБА_7 не звертався до Ленінського райсуду з вимогою про перегляд вироку щодо нього. Також, вказується на неправильному тлумаченні судом частини 4 статті 5 КК України.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , з мотивів та підстав відображених в оскаржуваній ухвалі, прийшов до висновку про відповідність призначеного останньому покарання у виді довічного позбавлення волі вимогам закону про кримінальну відповідальність.

Перед судом апеляційної інстанції в режимі дистанційного судового провадження ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу, підтвердив доводи викладені в ній та просив задовольнити скаргу.

Захисник ОСОБА_8 також підтримав позицію засудженого та свою апеляційну скаргу.

На думку прокурора апеляційні скарги засудженого і захисника є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки постановлена судом ухвала відповідає вимогам діючого законодавства.

Вислухавши пояснення учасників апеляційного провадження та їх доводи в судових дебатах, проаналізувавши доводи, які викладені в апеляціях і співставивши їх з матеріалами за заявою ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що принесені апеляції задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Доводи апеляцій засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 про незаконність та необґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, неправильне застосування ч. 4 ст. 5 КК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально - процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 15 квітня 2008 року, колегія суддів вважає безпідставними.

Засуджений ОСОБА_7 , звертаючись до місцевого суду із заявою про зміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі позбавленням волі на певний строк, та керуючись при цьому ч. 4 ст. 5 КК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 15.04.2008 року, посилався на ті обставини, що з 29.12.1999 року по 04.04.2000 року максимальне покарання за ст. 93 КК України 1960 року становило п`ятнадцять років позбавлення волі, а з 04.04.2000 року по теперішній час довічне позбавлення волі.

Заявник вважає, що після прийняття Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99 у справі про смертну кару, Кримінальний кодекс став новим кримінальним законом, який пом`якшив кримінальну відповідальність за особливо тяжкі злочини і тому мав зворотну дію в часі, тобто поширювався на осіб, які вчинили відповідні особливо тяжкі злочини до набрання чинності Законом України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України».

Однак, питання застосування закону про кримінальну відповідальність, який пом`якшує покарання, і про яке йде мова в заяві засудженого ОСОБА_7 , було предметом розгляду Конституційного Суду України, на яке місцевий суд обґрунтовано послався в своїй ухвалі.

Правові позиції Конституційного Суду України щодо цього питання викладені у рішенні від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України та за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 про офіційне тлумачення положень Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України від 22 лютого 2000 року № 1483ІІІ, щодо їх дії в часі у взаємозв`язку із положеннями статті 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152, пункту 1 розділу ХV „Перехідні положення Конституції України, статті 73 Закону України „Про Конституційний Суд України, частини другої статті 4, частин першої, третьої, четвертої статті 5, частини третьої статті 74 Кримінального кодексу України 2001 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі).

При цьому, Конституційний Суд вказав у своєму рішенні, що в частині четвертій статті 5 Кримінального кодексу України 2001 року йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Конституційний Суд України вважав, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі частини першої статті 58 Конституції України, частини другої статті 6 Кодексу 1960 року, частини першої статті 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.

Крім того, як вказав Конституційний Суд, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах „Алакрам Хумматов проти Азербайджану від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, „Ткачов проти України від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Отже, на думку колегії суддів, наведене рішення Конституційного Суду України знімає будь-які питання з приводу застосування частини 4 ст. 5 КК України щодо осіб, яким покарання у виді смертної кари було замінене на довічне позбавлення волі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення поданих апеляцій відсутні, оскільки рішення суду за заявою засудженого ОСОБА_7 ухвалено згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які оцінені судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

З огляду на викладене, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:
апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року, якою було відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про приведення призначеного судом покарання у відповідність до положень діючого кримінального закону, заміну призначеного покарання більш м`яким, без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3 місяців з дня її проголошення, а засудженим у той же строк з дня отримання копії ухвали апеляційного суду.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області