АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №№ 11-кп/790/2299/15, 11-кп/790/221/16 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 615/198/15-К
Категорія: ст. 122 ч.1 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(резолютивна частина)

01 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0000601 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Валківського районного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року, ухвалений щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, українця, громадянина України, не працюючого, неодруженого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України судимостей не має,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_10 визначено рахувати з 15 жовтня 2015 року, тобто з дня обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою;
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харків, українця, громадянина України, студента Харківського професійного ліцею будівництва, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не засуджений
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин.
Згідно вироку, 04 жовтня 2015 року близько 18.00 год. мешканці м. Харків ОСОБА_12 разом зі своїм знайомим неповнолітнім ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прямували до залізничної станції по АДРЕСА_3 . Проходячи повз будинку № 95 ОСОБА_12 та ОСОБА_11 зустріли місцевого жителя ОСОБА_13 , 1959 року народження.
В ході продовження конфлікту, що виник у ОСОБА_13 з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 напередодні, останній, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень наніс удар кулаком правої руки в обличчя ОСОБА_13 , від якого той впав.
Після чого, ОСОБА_12 , маючи аналогічний умисел наніс ОСОБА_13 чотири удари обутими ногами в область спини.
Від дій ОСОБА_11 у ОСОБА_13 утворились легкі тілесні ушкодження у вигляді саден обличчя.
Діями ОСОБА_14 ОСОБА_13 були спричинені середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження у вигляді переламів 7, 8 та 9 ребер зліва.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини, встановлені вироком, кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_10 покарання змінити, звільнити його підзахисного від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, на підставі ст.75 КК України. В обґрунтування своєї апеляційної вимоги апелянт зазначає про те, що ОСОБА_10 скоїв злочин середньої тяжкості, свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю, розкаявся, активно сприяв їх розкриттю, примирився з потерпілим, в силу ст. 89 КК України судимостей не має, у минулому скоював злочини у неповнолітньому віці, за місцем мешкання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, неофіційно працював, у зв`язку з чим призначене судом ОСОБА_10 покарання не відповідає його особі та за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок суворості.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які просили задоволити апеляційну скаргу захисника, пояснення обвинуваченого ОСОБА_11 , його законного представника і захисника, що підтримали подану апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_10 , а також пояснення прокурора щодо обґрунтованості та вмотивованості оскаржуваного вироку, в тому числі стосовно призначеного покарання з реальним відбуттям, тобто заперечуючи щодо задоволення апеляційних вимог захисника ОСОБА_7 , колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши судове рішення, у відповідності з нормами ст. ст. 404, 421 КПК України, дійшла висновку про те, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України. Сторони кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинувачених та дослідження даних про їх особу.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочинів, що зазначені у вироку, а також кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч.1 ст.122 КК України та ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 125 КК України, - у апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини у апеляційному порядку не перевіряються.
Перевіряючи вирок в межах доводів поданої апеляційної скарги щодо правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Сутність апеляційних доводів захисника, підтриманих обвинуваченим, про зайву суворість призначеного покарання та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо необхідності та можливості зміни вироку в частині призначеного покарання, шляхом його пом`якшення та застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки такі твердження повністю спростовуються висновками суду, що містяться у оскаржуваному вироку (арк. 102- 103).

Як убачається з оскаржуваного вироку, за вчинення умисного злочину середньої тяжкості, пов`язаного з заподіянням потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості ( перелами 7,8 і 9 ребер зліва), які не є небезпечними для життя і не потягли за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але є такими що спричинили тривалий розлад здоров`я, - обвинуваченому ОСОБА_10 призначено покарання в межах санкції ч.1 ст.122 КК України, у розмірі наближеному до мінімального - у виді позбавлення волі на строк 2 роки в умовах його реального відбування. Належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але при цьому визнав та об`єктивно врахував декілька обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і добровільне відшкодування шкоди потерпілому, а також взяв до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання, відсутність в силу ст. 89 КК України непогашених судимостей. Поряд з цим, належить врахувати те, що обґрунтовуючи необхідність призначення покарання саме у виді позбавлення волі, суд послався на об`єктивні дані щодо неодноразового притягнення ОСОБА_10 у минулому до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, але кожен раз суд своїм вироком застосовував звільнення від відбування покарання з випробуванням (арк. 79 - 87). Вказане свідчить про те, що ОСОБА_10 належних висновків для себе не зробив і знов вчинив умисний злочин, що на думку колегії суддів свідчить про неефективність застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням та стійку антисоціальну спрямованість поведінки обвинуваченого, що вочевидь негативно характеризує його особу.

За таких обставин, доводи та твердження у апеляційній скарзі захисника про те, що призначене судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, внаслідок суворості не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, - колегія суддів вважає необґрунтованими і дійшла висновку про те, що при призначені покарання, суд у повній мірі врахував вимоги кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 65, 66 КК України, а саме додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також врахував дані про особу обвинуваченого. При цьому судом належно враховано, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, тобто судове рішення повинно виконувати функцію загальної та особистої превенції. Колегія суддів, також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого умисного злочину, в сукупності з даними про особу винного, який раніше звільнявся за вироками суду від відбування призначеного покарання з випробуванням (арк. 79 - 87), підстав для застосування норм ст.ст. 69,69-1, 75 КК України або пом`якшення призначеного покарання не вбачається, в тому числі і за апеляційними доводами захисника (арк. 113- 117) з приводу низки даних, які фактично, суд врахував при обранні виду та міри покарання, про що свідчить зміст оскаржуваного вироку. При цьому колегія суддів бере до уваги те, що ступінь тяжкості скоєного злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, наявність підстав, зазначених у апеляційній скарзі захисника, згідно змісту оскаржуваного вироку, вже враховано судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_10 виду та розміру покарання, саме в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України.

Твердження обвинуваченого і захисника про необхідність одночасного врахування одних і тих самих обставин для обрання виду і розміру покарання, та одночасно як підстави для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, свідчить про неналежну обґрунтованість доводів сторони захисту щодо можливості застосування норм ст.75 КК України. Отже, для звільнення від призначеного судом покарання потрібно встановити й інші достатні для цього підстави, чого не вбачається з апеляційних доводів захисника та з даних, що є наявними у матеріалах кримінального провадження. Будь-яких клопотань зі сторони захисту щодо повторного дослідження доказів при апеляційному розгляді не надходило.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_10 , а також попередження вчинення ним нових злочинів не можливе без ізоляції від суспільства, тобто при позбавленні волі в мінімальних межах, необхідних для досягнення цих цілей.

З огляду на викладене, твердження у апеляційній скарзі захисника, що призначене судом першої інстанції покарання, не відповідає ступеню тяжкості злочинів та особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими і дійшла висновку про те, що при призначені цього покарання, суд у повній мірі врахував вимоги кримінального закону, призначивши покарання як найближче до мінімального, але в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання, та об`єктивно дослідив дані про особу обвинуваченого і навів відповідні висновки в мотивувальній частині вироку.

Такий вид і міра покарання, на думку колегії суддів, будуть достатніми для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів. Отже, доводи апеляційної скарги захисника про невиправдану суворість призначеного покарання є безпідставними.

Крім того, на підставі ч.5 ст.72 КК України, ОСОБА_10 належить зарахувати у строк відбування покарання час його тримання під вартою в Харківській установі виконання покарань (№27) з 15 жовтня 2015 року до 01 лютого 2016 року включно, із співвідношення один день тримання під вартою відповідає двом дням позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Валківського районного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року, ухвалений щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_10 у строк відбування покарання час перебування під вартою в Харківській установі виконання покарань (№27) з 15 жовтня 2015 року до 01 лютого 2016 року включно, із співвідношення один день тримання під вартою відповідає двом дням позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_10 - в той самий строк з дня вручення йому копії мотивованої ухвали.

Судді:

________________ _______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_15 ОСОБА_4