Справа № 373/2326/15-к
В И Р О К
Іменем України
20 жовтня 2015 року Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області

в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

за участі: секретаря ОСОБА_2 ,

військового прокурора Дарницького гарнізону ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Переяслав-Хмельницький кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000072 по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Долинське Кіровоградської області, громадянина України, неодруженого, раніше не судимого, старшого радіотелефоніста-гранатометника відділення взводу управління командира батареї військової частини польова пошта НОМЕР_1 , старшого солдата, який зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України,

ВСТАНОВИВ:
11.03.2015 старший солдат ОСОБА_4 призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №303/2014 та 29.04.2015 направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 12.03.2015 № 58 солдат ОСОБА_4 призначений на посаду старшого радіотелефоніста-гранатометника відділення взводу управління командира батареї. У зв`язку з цим, відповідно до ст. ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», останній являється військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, який відповідно до Закону України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», настав з дня набрання чинності Указу Президента України від 17.03.2014 № 303 «Про часткову мобілізацію», продовжений Указом Президента України від 06.05.2014 № 454 і триває по цей час.
Згідно з п. 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, у разі оголошення мобілізації військовозобов`язані, призвані на навчальні збори, продовжують перебувати на зборах до особливого розпорядження відповідних органів військового управління.

У відповідності до вимог ст. ст.11, 16, 49, 115, 116, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV, солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Разом з тим, ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, призваним під час мобілізації на особливий період, діючи умисно всупереч інтересам служби, в порушення наведених вимог законодавчих актів та положень Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, двічі самовільно - без дозволу безпосереднього чи прямого командира та без поважних причин залишив військову частину - польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), а саме: в період часу з 25.04.2015 по 07.05.2015 та повторно з 02.07.2015 по 07.07.2015.

Так, 25.04.2015 старший солдат ОСОБА_4 самовільно залишив територію військової частини та направився до місця свого постійного проживання: ( АДРЕСА_1 ), де проводив час на власний розсуд, обов`язків військової служби не виконував, до військових та інших органів про себе не заявляв. За місцем свого проживання ОСОБА_4 перебував до 05.05.2015, після чого направився до військової частини польова пошта НОМЕР_1 на попутному транспорті та 06.05.2015 був затриманий та доставлений до зонального відділу Військової служби правопорядку Збройних Сил України у АДРЕСА_2 , а звідти до військової частини польова пошта НОМЕР_1 . .

Крім того, 02.07.2015 приблизно в обідній час, перебуваючи у місці постійної дислокації табору військової частини польова пошта НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , з метою вживання алкогольних напоїв, старший солдат ОСОБА_4 самовільно, без дозволу безпосереднього чи прямого командира, будучи одягненим у військову форму, залишив розташування табору військової частини та убув до АДРЕСА_2 07.07.2015, старший солдат ОСОБА_4 , розуміючи протиправність своїх дій, прибув до військової частини, про своє повернення доповів заступнику командира по озброєнню третього дивізіону військової частини польова пошта НОМЕР_1 та в подальшому повернувся до виконання обов`язків військової служби.

ОСОБА_4 притягується до кримінальної відповідальності за ч.4 ст. 407 КК України.

Під час підготовчого судового засідання прокурор Дарницького гарнізону ОСОБА_3 , який здійснює процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні, та обвинувачений ОСОБА_4 просили затвердити угоду про визнання винуватості, укладену після направлення обвинувального акта до суду, 10 вересня 2015 року, в присутності адвоката ОСОБА_5 .

В судовому засіданні обвинувачений та прокурор підтвердили добровільність укладання угоди про визнання винуватості та присутність при цьому захисника адвоката ОСОБА_5 з моменту ініціювання угоди обвинуваченим.

За змістом угоди ОСОБА_4 визнав всі фактичні обставини вчиненого ним злочину, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та беззаперечно визнав свою вину в інкримінованому злочині, що додатково підтвердив в судовому засіданні.

Розглядаючи питання затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок, яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Відповідно до положень ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 407 КК України є тяжким злочином.

Суд перевірив угоду на відповідність вимогам КПК України та КК України та встановив, що зміст наданої суду угоди про визнання винуватості відповідає вимогам кримінального закону: викладені в ній обставини, за яких було вчинено кримінальне правопорушення, об`єкт злочину, його кваліфікаційні ознаки є такими як і в пред`явленому прокурором обвинуваченні; кваліфікація кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_4 є правильною; умови угоди, в тому числі в частині покарання, відповідають інтересам суспільства та не порушують права, свободи інтереси сторін чи інших осіб; узгоджене сторонами покарання може бути реально відбуте обвинуваченим, виключень для його застосування до ОСОБА_4 немає; підстав вважати, що укладання угоди не було добровільним немає; фактичні обставини вчинення злочину ОСОБА_4 судом з`ясовані та є достатніми для визнання винуватості; зобов`язань за угодою після її затвердження судом сторони в угоді не передбачили, що не суперечить вимогам закону.

Перед затвердженням угоди судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, визначені в ч.4 ст. 474 КПК України та наслідки затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені в ч.2 ст. 473, ст. 476 КПК України, а також характер та суть обвинувачення, в якому він визнав себе винним. Скористатись своїм правом на судовий розгляд в загальному порядку обвинувачений не бажає та погоджується з видом та мірою покарання, визначеною в угоді, просить її затвердити.

За власним бажанням ОСОБА_4 надав суду пояснення по суті пред`явленого обвинувачення, які узгоджуються з фактичними обставинами викладеними в обвинувальному акті, щиро розкаявся у вчиненому та додатково пояснив, що у нього є хвора мати пенсіонерка, а тому перший раз він відлучився зі служби саме для того, щоб допомогти матері по господарству.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились в самовільному залишенні військової частини без поважних причин, в умовах особливого періоду, військовослужбовець ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч.4 ст. 407 КК України.
Вирішуючи питання призначення узгодженого сторонами покарання, суд виходить з наступного.

З оглянутої судом вимоги про судимості ОСОБА_4 , вбачається що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Обставини які б у відповідності зі ст. 67 КК України обтяжували покарання винного в суді не встановлені.

Разом з тим існує кілька обставин, які пом`якшують відповідальність винного. Це щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, що проявилось в усвідомленні ним суспільної небезпечності вчиненого діяння, в засудженні своєї злочинної поведінки та в добровільному наданні слідству та суду послідовних та детальних показань по обставинам злочину.

Суд також приймає до уваги задовільну характеристику на обвинуваченого з місця служби та місця проживання, те, що він має матір пенсіонерку ОСОБА_6 , 1958 р.н., яка страждає на хронічні захворювання та потребує допомоги. Також суд враховує поведінку винного після вчинення злочину, те, що він кожного разу добровільно повертався до місця проходження військової служби.

Все це в сукупності істотно знижує ступінь тяжкості вичиненого ОСОБА_4 злочину та дає можливість при призначенні йому основного покарання застосувати ст. 69 КК України та перейти до іншого більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч.4 ст. 407 КК України.

Таким чином, суд дійшов висновку про можливість затвердити угоду про визнання винуватості з ухваленням вироку та призначити ОСОБА_4 узгоджену сторонами міру покарання у виді арешту.

Запобіжний захід до ОСОБА_4 на досудовому розслідуванні не застосовувався. Клопотань про його обрання під час ухвалення вироку не надійшло.

Витрати на залучення експерта та речові докази, а також матеріальні збитки - відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314, 373, 374, 468, 469, 472- 475 КПК України, суд

ЗАСУДИВ:
Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 10 вересня 2015 року між військовим прокурором Дарницького гарнізону ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 визнати виним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому узгоджене сторонами покарання у виді арешту строком на 3 (три) місяці з утриманням на гаупвахті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Київської області через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області з урахуванням положень ч.4 ст. 394 КПК України шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1