Ухвала

іменем україни

01 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_16,

суддів ОСОБА_17, ОСОБА_18,

розглянувши в судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2, захисників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 травня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2015 року

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 20.12.2010 року за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік

- за ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 28 ч. 3 ст. 357 КК України - виправдано;

- за ч. 2 ст. 121 КК України засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років;

- за ч. 2 ст. 186 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_1 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 02.04.2014 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік

- за ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 28 ч. 3 ст. 357 КК України - виправдано;

- за ч. 2 ст. 121 КК України засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років;

- за ч. 2 ст. 186 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

- за ч. 1 ст. 296 КК України - до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік;

- за ч. 2 ст. 185 КК України - до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік;

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Буського районного суду Львівської області від 09.09.2009 року за ч. 1 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць

- за ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 28 ч. 3 ст. 357 КК України - виправдано;

- за ч. 2 ст. 186 КК України засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Цим же вироком ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 28 ч. 3 ст. 357 КК України виправдано, а за ч. 2 ст. 186 КК України засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28 травня 2015 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 і ОСОБА_5 визнані винуватими та засуджені за те, що вони, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, ІНФОРМАЦІЯ_4 в період часу з 09 год. 00 хв. до 11 год. 00 хв., знаходячись у квартирі АДРЕСА_1, умисно, групою осіб нанесли ОСОБА_7 численні удари руками та ногами в ділянку голови, шиї, тулубу та кінцівок, чим заподіяли останньому тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер.

Крім цього, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_6, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, 23 квітня 2014 року приблизно о 14 год. 30 хв., знаходячись на АДРЕСА_3, за попередньою змовою групою осіб вчинили грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров'я ОСОБА_9, заволодівши майном останнього на загальну суму 500 грн.

Цього ж дня, приблизно о 17 год. 30 хв. ОСОБА_5, знаходячись на АДРЕСА_2, повторно, вчинив крадіжку грошових коштів ОСОБА_9 у розмірі 6800 грн.

28 жовтня 2013 року, приблизно о 12 год. 30 хв. ОСОБА_5, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, знаходячись у залі очікування приміського залізничного вокзалу станції Львів ДТГО «Львівська залізниця», розташованого на пл. Двірцевій, 1 у м. Львові, вчинив хуліганство, яке супроводжувалось особливою зухвалістю та виразилось у тому, що останній нецензурно виражався та наніс ОСОБА_10 два удари кулаком в обличчя, чим спричинив їй фізичний біль та тілесні ушкодження.

На оскаржувані судові рішення засуджені ОСОБА_1 та ОСОБА_2, захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_1 та захисник ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_5 подали касаційні скарги. Ці ж судові рішення щодо засудженого ОСОБА_6 ніким з учасників судового провадження не оскаржуються.

За змістом касаційної скарги, засуджений ОСОБА_2 зазначає про недоведеність та безпідставність його засудження за ч. 2 ст. 186 КК України. Зокрема посилається на те, що його обвинувачення ґрунтується на показаннях свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які є працівниками міліції, що забезпечували оперативний супровід у даному кримінальному провадженні.

У касаційних скаргах ОСОБА_1 та його захисник ОСОБА_4, не заперечуючи доведеності вини та кваліфікацію дій ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 186 КК України, порушують питання про закриття кримінального провадження в частині засудження останнього за ч. 2 ст. 121 КК України та пом'якшення призначеного покарання, оскільки вважають недоведеним вчинення ним такого кримінального правопорушення. Крім того зазначають про безпідставність та необґрунтованість урахування такої обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_1 як вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, в стані алкогольного сп'яніння, оскільки оскаржувані судові рішення не містять посилання на відповідні докази.

Захисник ОСОБА_3 у касаційній скарзі посилається на безпідставність незастосування судом примусових заходів медичного характеру щодо засудженого ОСОБА_5

Розглянувши доводи касаційних скарг, дослідивши долучені до них копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки суду першої та апеляційної інстанцій і перегляду в касаційному порядку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України, не підлягають, а невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі по собі можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду, згідно до вимог ст. ст. 409, 410 КПК України, апеляційним судом.

Твердження засудженого ОСОБА_2 про недоведеність та невинуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а також засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_4 про недоведеність та невинуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, є безпідставними, оскільки протилежні висновки суду в цій частині ухвалено у відповідності до вимог ст. 370 КПК України, на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Зокрема, висновки про правильність кваліфікації дій ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 186 КК України відповідають послідовним показанням потерпілого ОСОБА_9, а також свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які чітко вказали на ОСОБА_2, як на особу, яка в групі з іншими засудженими вчиняла грабіж; категоричними показаннями засудженого ОСОБА_1, даними останнім в судовому засіданні, згідно з якими ОСОБА_2 під час побиття та пограбування ОСОБА_9 постійно перебував разом з рештою засуджених. При цьому доводи ОСОБА_2 та його захисника про необхідність визнання недопустими доказами показання свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 судами належним чином перевірялися та були мотивовано відхилені, з чим погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.

Висновки про правильність кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 121 КК України відповідають показанням самого ОСОБА_1 та засудженого ОСОБА_5, які в суді не заперечували факту застосування насильства до потерпілого ОСОБА_14, показанням свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_15, які безпосередньо були присутніми при нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_14, а також висновку експертизи № 331/2014 від 29.05.2014 року. При цьому твердження засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_4 про безпідставність та необґрунтованість урахування такої обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_1 як вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, в стані алкогольного сп'яніння, спростовуються показаннями самого ОСОБА_1, який підтвердив, що брав участь у розпитті алкогольних напоїв з учасниками події.

Судом апеляційної інстанції перевірялись та були обґрунтовано відхилені доводи захисника ОСОБА_3 про безпідставність незастосування судом примусових заходів медичного характеру щодо засудженого ОСОБА_5

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили злочин у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.

Отже, питання щодо застосування до засудженого ОСОБА_5 примусового лікування та його припинення, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 537 КПК України, може бути вирішено судом в порядку виконання вироку.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Враховуючи викладене, підстав вважати ОСОБА_2 необґрунтовано засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України, як на цьому наголошується в його касаційній скарзі, а також ОСОБА_1 - за ч. 2 ст. 121 КК України, як на цьому наголошується в касаційних скаргах засудженого та його захисника - адвоката ОСОБА_4, колегія суддів не вбачає.

Покарання засудженим ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 призначено у відповідності до вимог ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування оскаржуваних судових рішень не встановлено.

Таким чином, оскільки з касаційних скарг та наданих до них судових рішень вбачається, що підстав для їх задоволення немає, то у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

У відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2, захисників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 травня 2015 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ _______________ ______________

ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18