Дата документу Справа № 314/1708/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1593/15 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/1708/15-к
Категорія: ст.81 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження щодо засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який мешкав до засудження за адресою: АДРЕСА_1 , відбуває покарання у Кам`янській виправній колонії № 101 УДПтСУ в Запорізькій області,

встановила:
З апеляційною скаргою /а.п. 37-38/ до суду апеляційної інстанції звернувся засуджений ОСОБА_7 , в якій просить скасувати ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 16.06.2015 року /а.п. 30-32/, а також змінити запобіжний захід на інший, не пов`язаний з позбавленням волі.

Обґрунтовуючи вимогу про скасування ухвали, апелянт послався на наступні обставини:

- судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про: дослідження доказів для підтвердження або спростування обставин, з`ясування яких має суттєве значення для постановлення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення (п. 1 ч. 1 ст. 409 КПК України, п. 1 ч. 1 ст. 410 КПК України);

- має місце невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, яка вплинула або могла вплинути на правильність рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання (п. 2 ч. 1 ст. 537 КПК України, п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України, п. 3 ч. 1 ст. 411 КПК України);

- судом допущені суттєві порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили або могли перешкодити суду постановити законне та обґрунтоване рішення, а саме порушення п. 2-7 ч. 2 ст. 412 КПК України, ст. ст. 94, 370, 372 КПК України.

Крім того, апелянт вважає, що судом були порушені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме на справедливий суд, передбачені п. 1 ст. 6, п.п. «b», «с» п. 3 ст. 6 Конвенції.

Згідно із оскаржуваною ухвалою суду, відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

По даній справі ОСОБА_7 засуджений 13.05.2013 року вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 307, ст.69 КК України до двох років шести місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

Початок строку відбування покарання 03.07.2013 року, кінець строку - 03.01.2016 року.

В обґрунтування свого рішення суд послався на те, що засуджений ОСОБА_7 з 25.07.2013 року відбуває покарання в Кам`янській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 101), відбув більше 2/3 частин строку покарання, має 1 заохочення 14.06.2014 року за сумлінну поведінку та ставлення до праці, у 2013 та 2014 роках працевлаштований не був, у 2015 році до праці залучався, але відсоток виконання норм виробітки не перевищує 20%, перебуває в КВК №101 з 25.07.2013 року, є практично здоровим та працездатним, проте тільки протягом останніх п`яти місяців проявив себе з позитивної сторони з відбутих ним одного року десяти місяців позбавлення волі.

Також суд вважає, що поведінка ОСОБА_7 за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною та активною, про що свідчить те, що він не заслуговував на заохочення, тому, на думку суду, сумнівним та передчасним виглядають твердження клопотання про те, що засуджений сумлінною поведінкою, як виходить з матеріалів справи протягом останніх п`яти місяців відбування покарання, довів своє виправлення та перевиховання і заслуговує на умовно-дострокове звільнення, а його відношення до праці в останній час пояснюється не намаганням спокутувати свою вину у скоєному, а лише наполегливим намаганням будь-яким засобом вийти з місць позбавлення волі, будучи щиросердно впевненим, що його участь у будь-якій праці безперечно повинна потягнути за собою його умовно-дострокове звільнення.

За таких обставин суд вважає, що до теперішнього часу засуджений не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити, на погляд суду, про його виправлення та перевиховання.

В ухвалі також зазначено, що ОСОБА_7 раніше судимий:

- 13.01.2006 року вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 309, ст. 75 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим терміном на 2 роки;

- 22.05.2007 року вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі; звільнений 02.04.2010 року по закінченню строку відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, прокурора, який заперечує проти доводів та вимог апеляційної скарги і вважає судове рішення обґрунтованим та вмотивованим, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.
Відповідно до норм, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України, ухвала суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношення до праці за весь період знаходження у виправних установах.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Суд, розглядаючи клопотання засудженого про його умовно-дострокове звільнення, дотримався вимог закону і обґрунтовано дійшов висновку, що на час розгляду питання в суді, засуджений не проявив себе як такий, що сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, вмотивувавши це своє рішення належним чином.

Так, з матеріалів справи вбачається, що засуджений з 25.07.2013 року відбуває покарання в Кам`янській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 101), відбув більше 2/3 частин строку покарання, має 1 заохочення 14.06.2014 року за сумлінну поведінку та ставлення до праці, у 2013 та 2014 роках працевлаштований не був, у 2015 році до праці залучався, але відсоток виконання норм виробітки не перевищує 20%, є практично здоровим та працездатним, проте тільки протягом останніх п`яти місяців проявив себе з позитивної сторони з відбутих ним одного року десяти місяців позбавлення волі, що свідчить про те, що поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною та активною.

Згідно з характеристикою та висновком, наданими суду адміністрацією колонії, засуджений не довів своє виправлення і вони не вбачають підстав для його умовно-дострокового звільнення згідно з нормами ст. 81 КК України.

З такими висновками та рішенням суду погоджується і колегія суддів і не вбачає підстав для скасування ухвали суду.

Не наведені такі підстави і в апеляційній скарзі засудженого, доводи якої не спростовують обставини, встановлені судом, у зв`язку з чим, вона підлягає залишенню без задоволення.

Звертає увагу колегія суддів і на те, що в апеляційній скарзі заявлені вимоги про зміну засудженому запобіжного заходу, який діє лише до моменту приведення вироку до виконання і не може бути предметом розгляду на стадії виконання вироку, по якому засуджений відбуває покарання у виді позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 червня 2015 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4