АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_7 ,

представника цивільного відповідача ПАТ «Київенерго» - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальну справу за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_9 , який брав участь у розгляді справи, потерпілої ОСОБА_10 та її представника ОСОБА_6 , представника цивільного позивача ОСОБА_11 ОСОБА_7 на постанову Подільського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року,

встановила :

Цією постановою кримінальну справу по обвинуваченню

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сирниці Овруцького району Житомирської області, з середньою освітою, розлученого, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Тургай Джангильдинського району, Казахстан, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, працюючого машиністом екскаватора в АК «Київенерго», зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України, повернуто прокурору Подільського району м. Києва для організації проведення додаткового розслідування.

Органом досудового слідства ОСОБА_12 обвинувачується в тому, що 01.09.2003 року приблизно о 15 годині 15 хвилин керував технічно-несправним екскаватором «ЕО 2 621 В-3», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який буксирував за допомогою гнучкого зчеплення технічно-справний екскаватор «ЕО 2621 В-3», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_13 , рухаючись по вулиці Електриків зі сторони Московського мосту в напрямку вулиці Костянтинівської в місті Києві, приблизно зі швидкістю 15 км/год.

Наближаючись до в`їзду на станцію теплопостачання №2 акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго», розташованої по вулиці Електриків, 14, в місті Києві, ОСОБА_13 виконав маневр перестроювання з правої смуги в ліву смугу руху. На даний маневр ОСОБА_12 також виконав маневр перестроювання з правої в ліву смуги руху, під час чого допустив порушення Правил дорожнього руху України, а саме не виконав вимог:

п. 1.3 Правил дорожнього руху України (Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими);

п. 1.5 Правил дорожнього руху України (Дія або бездіяльність часників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальної шкоди…) ;

п. 2.3 Правил дорожнього руху України (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: - підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, правильно реагувати на її зміни, стежити за правильністю розміщення і кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом в дорозі);

п. 10.1 Правил дорожнього руху України (Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.);

п. 10.3 Правил дорожнього руху України (У разі перестроювання водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в попутному напрямку по тій смузі, на яку він має намір перестроїтися…).

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_12 виразилися в тому, що він, керуючи технічно-несправним екскаватором «ЕО 2621 В-3», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 « НОМЕР_3 », який буксирував за допомогою гнучкого зчеплення технічно-справний екскаватор «ЕО 2621 В-3», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_13 , перед початком маневру перестроювання з правої смуги в ліву смугу руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу автомобілю «MERSEDES-300», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_14 , що рухався в попутному напрямку руху по тій смузі на яку він мав намір перестроїтись.

Внаслідок чого ОСОБА_14 , рухаючись по вулиці Електриків зі сторони Московського мосту в напрямку вулиці Костянтинівської в м. Києві в лівій смузі руху, раптово опинившись в обстановці, яку своїми діями створив ОСОБА_12 , виконав маневр екстреного гальмування з послідуючим відворотом керма ліворуч, з метою уникнення зіткнення керованого автомобіля з екскаватором «ЕО 2621 В-3», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням машиніста ОСОБА_12 .

В результаті чого відбувся виїзд автомобіля «MERSEDES-300», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_14 на зустрічну смугу руху, де в послідуючому відбулось зіткнення передньої частини зазначеного автомобіля з передньої частиною автомобіля «TOYOTA RAV 4», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався в лівій смузі руху по вулиці Електриків зі сторони вулиці Костянтинівської в напрямку вулиці Набережно-Рибальської. Після чого відбулось зіткнення автомобіля «MERSEDES-300», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_14 з екскаватором «ЕО 2621 В-3», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням машиніста ОСОБА_12 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_10 отримала, згідно

висновку комісійної судово-медичної експертизи №42 від 12.03.2004 року тілесні ушкодження у виді: «черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку середнього ступеню тяжкості з лівобічною пірамідною недостатністю; контузія очних яблук у вигляді концентричної зміни полів зору, порушення сутінкового зору, спазму акомодації, ангіоспазму сітківки обох очей, які не супроводжувались явищами, загрозливими для життя, але викликали розлад здоров`я потерпілої на термін понад 21 день, то вони відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Травма шийного відділу хребта, що зумовила необхідність оперативного втручання в зв`язку з протрузією диску С-3-С4, С4-С5 протікала на тілі існуючої патології у вигляді остеохондрозу і тому згідно з п.4.7. Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом №6 від 17.01.1995 року не може враховуватись при визначенні ступеню тяжкості тілесних ушкоджень»; а також згідно висновку повторної комісійної судово-медичної і експертизи №114 від 18.11.2004 року тілесні ушкодження у вигляді: «черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку легкого ступеня з субарахноїдальним крововиливом, яка супроводжувалась розвитком оптохіазмального арахноїдиту, що підтверджено об`єктивною симптоматикою, клініко-лабораторними та інструментальними дослідженнями. Ця травма могла виникнути у строк та при обставинах вказаних у постанові. Забої м`яких тканин обличчя, шиї, лівого плеча та лівого стегна через відсутність їх морфологічного опису в наданій історії хвороби, не можуть бути враховані, відповідно до Примітки до п.4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», при встановленні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. Крім того, після подій 01.09.2003 року у ОСОБА_10 мало місце загострення хронічної хвороби хребта у вигляді остеохондрозу з явністю гриж СЗ-4, С4-5, якою вона страждала раніше, що викликало необхідність оперативного втручання. Ця обставина, згідно п.п. 4.7. згаданих «Правил...» не може бути врахована при визначенні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. Отже отримана ОСОБА_10 черепно-мозкова травма привела до тривалого (більше 21 дня) розладу здоров`я і тому відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості».

Порушення водієм ОСОБА_12 вимог п.п. 10.1 та 10.3 Правил дорожнього руху України, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В свою чергу, ОСОБА_15 обвинувачується в тому, що він 01.09.2003 року приблизно о 15 годині 15 хвилин, керуючи технічно-справним екскаватором «ЕО 2621 В-3», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював буксирування за допомогою гнучкого зчеплення технічно-несправного екскаватора «ЕО 2621 3-3», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що рухався під керування машиніста ОСОБА_12 , направляючись по вулиці Електриків зі сторони Московського мосту в напрямку вулиці Костянтинівської в місті Києві, приблизно зі швидкістю 15 км/год.

Наближаючись до в`їзду на станцію теплопостачання №2 акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго», розташованої по вулиці Електриків, 14, в місті Києві, ОСОБА_13 виконав маневр перестроювання з правої смуги в ліву смугу руху під час чого допустив порушення Правил дорожнього руху України, а саме не виконав вимог:

п. 1.3 Правил дорожнього руху України (Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими);

п. 1.5 Правил дорожнього руху України (Дія або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальної шкоди...);

п. 2.3 Правил дорожнього руху України (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: - підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, правильно реагувати на її зміни, стежити за правильністю розміщення і кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом в дорозі);

п. 10.1 Правил дорожнього руху України (Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.);

п. 10.3 Правил дорожнього руху України (У разі перестроювання водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в попутному напрямку по тій смузі, на яку він має намір перестроїтися…).

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_13 виразилися в тому, що він, керуючи технічно-справним екскаватором «ЕО 2621 В-3», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , та буксируючи за допомогою гнучкого зчеплення технічно-несправний екскаватор «ЕО 2621 В-3», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням машиніста ОСОБА_12 , перед початком маневру перестроювання з правої смуги в ліву смугу руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу автомобілю «MERSEDES-300», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_14 , що рухався в попутному напрямку руху по тій смузі на яку він мав намір перестроїтись.

Внаслідок чого ОСОБА_14 , рухаючись по вулиці Електриків зі сторони Московського мосту в напрямку вулиці Костянтинівської в м. Києві в лівій смузі руху, раптово опинившись в обстановці, яку своїми діями створив ОСОБА_13 , виконав маневр екстреного гальмування з послідуючим відворотом керма ліворуч, з метою уникнення зіткнення керованого автомобіля з екскаватором «ЕО 2621 В-3», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням машиніста ОСОБА_12 .

В результаті чого відбувся виїзд автомобіля «MERSEDES-300», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_14 на зустрічну смугу руху, де в послідуючому відбулось зіткнення передньої частини зазначеного автомобіля з передньої частиною автомобіля «TOYOTA RAV 4», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_16 , який рухався в лівій смузі руху по вулиці Електриків зі сторони вулиці Костянтинівської в напрямку вулиці Набережно-Рибальської. Після чого відбулось зіткнення автомобіля «МERSEDES-300», державний реєстрацій номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_14 з екскаватором «ЕО 2621 5-3», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням машиніста ОСОБА_12 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_10 отримала, згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №42 віл 12.03.2004 року тілесні ушкодження у вигляді: «черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку середнього ступеню тяжкості з лівобічною пірамідною недостатністю; контузія очних яблук у вигляді концентричної зміни полів зору, порушення сутінкового зору, спазму акомодації, ангіоспазму сітківки обох очей, які не супроводжувались явищами, загрозливими для життя, але викликали розлад здоров`я потерпілої на термін понад 21 день, то вони відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Травма шийного відділу хребта, що зумовила необхідність оперативного втручання в зв`язку з протрузією диску С-3-С4, С4-С5 протікала на тілі існуючої патології у вигляді і остеохондрозу і тому згідно з п.4.7. Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом №6 від 17.01.1995 року не може враховуватись при визначенні ступеню тяжкості тілесних ушкоджень»; а також згідно висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи №114 від 18.11.2004 року тілесні ушкодження у вигляді: «черепно-мозкова травма у вигляді рабою головного мозку легкого ступеня з субарахноїдальним крововиливом, яка супроводжувалась розвитком оптохіазмального арахноїдиту, що підтверджено об`єктивною симптоматикою, клініко-лабораторними та інструментальними дослідженнями. Ця травма могла виникнути у строк та при обставинах вказаних у постанові. Забої м`яких тканин обличчя, шиї, лівого плеча та лівого стегна через відсутність їх морфологічного опису в наданій історії хвороби, не можуть бути враховані, відповідно до Примітки до п.4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», при встановленні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. Крім того, після подій 01.09.2003 року у ОСОБА_10 мало місце загострення хронічної хвороби хребта у вигляді остеохондрозу з наявністю гриж СЗ-4, С4-5, якою вона страждала раніше, що виникало необхідність оперативного втручання. Ця обставина, згідно п.п, 4.7. згаданих «Правил...» не може бути врахована при визначенні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. Отже отримана ОСОБА_10 черепно-мозкова травма привела до тривалого (більше 21 дня) розладу здоров`я і тому відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості».

Порушення водієм ОСОБА_13 вимог п.п. 10.1 та 10.3 Правил дорожнього руху України, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Дії ОСОБА_12 та ОСОБА_13 кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Справа повернена судом на додаткове розслідування у зв`язку з неправильністю та неповнотою досудового слідства, яку неможливо усунути в судовому засіданні.

Направляючи справу на додаткове розслідування суд першої інстанції вважав, що під час попереднього слідства неповно з`ясовані дані про особу обвинуваченого ОСОБА_12 та вважав за необхідне в ході проведення додаткового розслідування встановити місцезнаходження підсудного ОСОБА_12 та для визначення його психічного стану провести відповідну експертизу, після чого, з урахуванням зібраних у справі даних, перевіривши всі докази та доводи захисту, вирішити питання про пред`явлення обвинувачення винній особі, виконати інші слідчі дії, направлені на всебічне, повне та об`єктивне розслідування справи.

Одночасно суд вважає, що на даний час виділення справи відносно ОСОБА_12 неможливе, оскільки це може негативно відбитися на всебічності, повноті і об`єктивності дослідження обставин справи, правильного визначення ролі і ступеня вини кожного з учасників, а також призвести до більш тривалого її вирішення.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 посилається на незаконність постанови суду і вважає, що суд необґрунтовано, посилаючись на ст.281 КК України, направив справу на додаткове розслідування, оскільки під час судового слідства мав можливість призначити експертизу для вирішення питання щодо неосудності чи обмеженої осудності підсудного ОСОБА_12 та усунути інші недоліки досудового слідства. Крім того апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції виніс ухвалу за відсутністю підсудного ОСОБА_12 , що є істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону.

Потерпіла ОСОБА_10 та її представник адвокат ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову суду та постановити нову, якою кримінальну справу направити на новий судовий розгляд в суд першої інстанції. Доводи апеляційної скарги зазначають аналогічні доводам прокурора.

Представник цивільного позивача ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_7 також подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на істотні порушення вимог кримінально процесуального закону просить скасувати постанову суду та постановити нову, якою кримінальну справу направити на новий судовий розгляд. Вважає, що розгляд справи у відсутність підсудного є грубим порушення вимог кримінально процесуального закону, а бездіяльність органів правопорядку не може бути підставою для направлення справи на додаткове розслідування.

Заслухавши доповідача, прокурора ОСОБА_4 , представника потерпілої ОСОБА_6 , представника цивільного позивача ОСОБА_7 на підтримку поданих апеляцій, захисника підсудного ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_5 та представника цивільного відповідача ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляцій, вважаючи постанову суду законною і обґрунтованою, обговоривши доводи апеляцій та дослідивши матеріали кримінальної справи, судова колегія вважає, що подані апеляції не підлягають задоволенню з наступних підстав

Як зазначено в постанові суду про направлення справи на додаткове розслідування, в ході судового слідства виникли сумніви щодо психічного здоров`я підсудного ОСОБА_12 . Зокрема, безпосередньо заслухавши в судовому засіданні підсудного, суд звернув увагу на особливості його поведінки, висловлювань, імпульсивність, загальний рівень сприйняття конкретних обставин, деякі інші риси характеру поведінки і мотивації дій. На думку суду, ці характерні риси підсудного викликають сумнів щодо його психічного стану. Проте органом досудового слідства не були виконані вимоги ч.3 ст.76 КПК України 1960 року про обов`язкове призначення експертизи для визначення психічного стану підозрюваного або обвинуваченого при наявності в справі даних, які викликають сумніви щодо його осудності, що потягло за собою порушення вимог ст.22 КПК України 1960 року стосовно всебічності, повноти і об`єктивності дослідження обставин справи в частині встановлення особи обвинуваченого ОСОБА_12 .

В постанові про направлення справи на додаткове розслідування суд також послався на невиконання органом внутрішніх справ постанов про примусовий привід підсудного ОСОБА_12 в судові засідання, та невиконання окремих доручень щодо встановлення його фактичного місця проживання, в зв`язку з чим вважав за необхідне під час досудового розслідування встановити фактичне місце його проживання.

Відповідно до положень ст.281 КПК України кримінальна справа підлягає направленню на додаткове розслідування у разі неповноти чи неправильності досудового слідства, якщо вони не можуть бути усунені в судовому засіданні.

Згідно ст.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 11.02.2005 року "Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування" і на яку посилається прокурор в апеляції, суддя не вправі повернути справу на додаткове розслідування у зв`язку з тим, що обвинувачений після передання справи до суду зник і місце перебування його невідоме, лише на стадії попереднього розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, в провадження Подільського районного суду м. Києва дана справа надійшла 15.11.2012 року.

Підсудний ОСОБА_12 на початку судового розгляду справи в суді першої інстанції з`являвся в судові засідання.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_12 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Запобіжний захід у виді підписки про невиїзд йому також обраний за цією адресою.

Починаючи з жовтня 2013 підсудний ОСОБА_12 перестав з`являтись в судові засідання, про поважність причин неявки суд не повідомляв.

Судові повістки, направлені ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_1 , повертаються з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання».

Суд неодноразово, починаючи з 26.09.2013 року ухвалював рішення про примусовий привід у судове засідання підсудного ОСОБА_12 , проте вказані постанови жодного разу виконані не були.

07.11.2014 суд оголосив ОСОБА_12 у розшук без зміни запобіжного заходу. Згідно повідомлення Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві №55/24224 від 08.12.2014 (.т.7 а.с.13) на адресу суду, постанова суду виконана і встановлено фактичне місце проживання підсудного, в зв`язку з чим суд відновив розгляд справи. Однак, як видно з матеріалів справи адреса, за якою фактично проживає підсудний ОСОБА_12 , в цьому повідомленні не була вказана. В судове засідання 30.01.2015 року ОСОБА_12 не з`явився, повідомлення про час розгляду справи йому було направлено за місцем реєстрації. В подальшому судом постійно ухвалювались рішення про примусовий привід підсудного ОСОБА_12 в судові засіданні за адресою підписки про невиїзд. Тільки в 2015 році суд виносив постанови про примусовий привід ОСОБА_12 в судові засідання на 12.02.2015, 18.03.2015, 06.04.2015, 28.04.2015, 10.06.2015, 08.07.2015, 09.09.2015. Однак примусові приводи щодо ОСОБА_12 впродовж останніх двох років органом досудового розслідування не виконувались, і ОСОБА_12 до суду не доставлявся.

З рапортів працівників міліції, у яких на виконанні знаходились постанови про примусовий привід ОСОБА_12 до суду, вбачається, що за місцем його реєстрації двері квартири ніхто не відкриває, сусіди його тривалий час не бачили.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_12 порушив умови підписки про невиїзд і змінив місце проживання. Для встановлення його фактичного місця проживання судом надавались доручення органу досудового розслідування про встановлення місця його фактичного проживання, які органом досудового розслідування не виконувались, в зв`язку з чим суд неодноразово виносив окремі постанови на адресу прокуратури м. Києва, Генеральної прокуратури України, ГУ МВС України в м. Києві та МВС України про вжиття заходів належного реагування працівниками міліції щодо виконання постанов суду про здійснення примусового приводу підсудного та встановлення його фактичного місця проживання.

Однак і ці вжиті судом заходи, органами внутрішніх справ та прокуратури залишені без належного реагування.

Згідно інформації про виконання останнього примусового приводу ( т.7 а.с.130) підсудний ОСОБА_12 за місцем реєстрації не проживає, в зв`язку з чим не представилось можливим доставити його в судове засідання. Як зазначено в рапорті дільничого інспектора, зі слів ОСОБА_17 , яка орендує кв. АДРЕСА_3 , ОСОБА_12 тривалий час в цій квартирі не проживає, він може мешкати в с. Сирниця Овручського р-ну Житомирської обл.

Проте, ця інформація органом досудового розслідування не була перевірена, і підсудний ОСОБА_12 не був доставлений до суду для розгляду справи.

Таким чином, в ході судового розгляду виникла необхідність встановлення фактичного місця проживання обвинуваченого, ці дані про особу обвинуваченого з достатньою повнотою органами досудового слідства не були з`ясовані. Суд, застосовуючи примусові приводи, надаючи доручення органу досудового слідства в порядку ст.315-1 КПК України в редакції 1960 року та оголосивши підсудного в розшук, вжив всі можливі заходи для розгляду кримінальної справи, однак, протягом більше двох років його місце проживання органами міліції не було встановлено, і до суду він не був досталений, що унеможливлює розгляд кримінальної справи судом.

Згідно ч.1 ст.262 КПК України 1960 року розгляд справи в засіданні суду першої інстанції відбувається з участю підсудного, явка якого до суду є обов`язковою.

Однак, враховуючи конкретні обставини справи, колегія суддів вважає безпідставними доводи прокурора та представника цивільного позивача в своїх апеляціях щодо неможливості прийняття судом рішення про направлення справи на додаткове розслідування за відсутності підсудного, оскільки саме неявка підсудного до суду, відсутність його за місцем проживання та не виконання органами міліції постанов суду для забезпечення його явки в судові засідання і слугували підставою для винесення судом оскаржуваної постанови.

В постанові про направлення кримінальної справи на додаткове розслідування суд поставив питання про призначення підсудному ОСОБА_12 судової психіатричної експертизи, мотивуючи тим, що характер його поведінки в суді, його відношення до своїх процесуальних обов`язків, тощо викликають сумнів щодо його психічного стану, а органом досудового слідства не були виконані вимоги ч.3 ст.76 КПК України 1960 року про обов`язкове призначення експертизи для визначення психічного стану підозрюваного або обвинуваченого при наявності в справі даних, які викликають сумніви щодо його осудності, що потягло за собою порушення вимог ст.22 КПК України 1960 року стосовно всебічності, повноти і об`єктивності дослідження обставин справи в частині встановлення особи обвинуваченого ОСОБА_12 .

Під час апеляційного розгляду представник цивільного відповідача та захисник підсудного пояснили, що на початку провадження у даній кримінальній справі психічний стан ОСОБА_12 не викликав сумнівів, однак, з 2013 року його поведінка в суді і за межами судового засідання істотно змінилась, і викликає сумніви щодо його психічного здоров`я. Цих обставин не заперечували і інші учасники судового розгляду.

В своїй постанові суд навів переконливі мотиви, з яких направляє справу на додаткове розслідування, вони не суперечать роз`ясненням, які містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 11.02.2005 року, а тому колегія суддів з висновками суду першої інстанції погоджується і вважає, що подані у справі апеляції задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.281, ст.365-366 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляції прокурора ОСОБА_9 , який брав участь у розгляді справи, потерпілої ОСОБА_10 та її представника ОСОБА_6 , представника цивільного позивача ОСОБА_11 ОСОБА_7 залишити без задоволення, а постанову Подільського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року, якою кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України, повернуто прокурору Подільського району м. Києва для організації проведення додаткового розслідування - залишити без змін.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2

Справа № 11/796/277/2015 Категорія КПК: 281
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_18 Доповідач ОСОБА_1