Єдиний унікальний номер 205/6740/15-к
Провадження №1-в/205/580/15
У Х В А Л А
Іменем України
17 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

захисника - адвоката ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому виїзному судовому засіданні у приміщенні Дніпропетровської виправної колонії № 89 заяву про приведення вироку у відповідність з Законом України від 15.04.2008 року «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності», ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, засудженого вироком Судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 23.09.1997 року за ч. 3. Ст. 140, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 145, ст. 93 п.п. «а», «г», 42 КК України (ред. 1960 р.) до смертної кари розстрілу, з конфіскацією майна, ухвалою Судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 30.05.2000 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 23.09.1997 року змінено в частині призначеного покарання, остаточно визначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, відбуває покарання у Дніпропетровській виправній колонії № 89,

ВСТАНОВИВ:
В серпні 2015 року засуджений ОСОБА_4 завернувся до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська з заявою в якій просить привести ухвалу Дніпропетровського обласного суду від 30.05.2000 року якою йому призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі відповідно з редакцією ч. 4 ст. 5 КК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально - процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 15.04.2008 року шляхом зміни призначеного покарання у вигляді довідчного позбавлення волі позбавленням волі на певний строк у зв`язку з уведенням чіткого порядку застосування найбільш м`якого кримінального закону.

В обґрунтування вимог, засуджений ОСОБА_4 у заяві зазначив, що він 26.09.1997 року був засуджений Дніпропетровським обласним судом за ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 145, 93 пп. «а», «г» КК України (1960 р.) до смертної кари з конфіскацією майна. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 30.05.2000 року вирок змінено у порядку ст. 409 КПК України смертну кару замінено на довічне позбавлення волі. Відповідно до ч. 4 ст. 5 КК України (ред. 2001 року) в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально - процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 15.04.2008 року, якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом закон про кримінальну відповідальність змінювався декілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Також, засуджений ОСОБА_4 у заяві посилається на те, що відповідно до п. 5 Розділ ІІ Прикінцевих та перехідних положень чинного КК України постановлено знизити відповідно до частини третьої статті 74 цього Кодексу міри покарання, призначені за Кримінальним кодексом України 1960 року, якщо вони перевищують санкції відповідних статей цього Кодексу до максимальних меж покарання, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 3 ст. 74 КК України призначене засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. З 29.12.1999 року по 04.04.2000 року максимальне покарання за ст. 93 КК України 1960 року становило п`ятнадцять років позбавлення волі, а з 04.04.2000 року по теперішній час довічне позбавлення волі.
Засуджений ОСОБА_4 у заяві зазначає, що покарання стосовно осіб, засуджених до смертної кари або довічного позбавлення волі за злочини, вчинені до 04.04.2000 року мало б бути пом`якшено до п`ятнадцяті років позбавлення волі.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 заяву підтримали та просили її задовольнити.
Зокрема, засуджений ОСОБА_4 у своїх поясненнях послався на обставини, викладенні у заяві, а також на наукові позиції кафедри кримінального права Національної юридичної академії іменя ОСОБА_6 , які викладені у листах від 20.11.2008 року та 06.11.2008 року, а також на висновок науково-правової експертизи щодо визначення меж санкції ст. 93 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), яка діяла в період з 29.12.1999 року по 29.03.2000 року від 17.12.2009 року, проведеної за запитом гр. ОСОБА_7 в порядку Закону України "Про наукову і науково-технічну експертизу", відповідно до яких, особам, які вчинили злочини до 29.12.1999 року і були засуджені до смертної кари призначене покарання підлягає заміні на позбавлення волі на певний строк, оскільки, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року, максимальна санкція статті 93 КК України 1960 року становила п`ятнадцять років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Прокурор у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до ч. 4 ст. 539 КПК України, неприбуття у судове засідання, належно повідомленного прокурора, не перешкоджає проведенню судового розгляду.
В судовому засіданні засуджений та його захисник не заперечували проти розгляду заяви за відсутності прокурора, пославшись на необов`язковість його участі у цьому судовому розгляді.
Судом встановлені наступні обставини та визначені відповідні правовідносини.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 537, п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК України, під час виконання вироків місцевий суд, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 КК України.
Відповідно до ч. 3 ч. ст. 74 КК України, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону
ОСОБА_4 засуджений вироком Судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 23.09.1997 року за ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 145, ст. 93 пп. «а», «г» та ст. 42 КК України 1960 року до остаточного покарання у вигляді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього майна, що являється особистою власністю засудженого.
Ухвалою Судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 30.05.2000 року вирок Судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 23.09.1997 року відносно ОСОБА_4 в порядку ст. 409 КПК України 1960 року змінено. ОСОБА_4 вважається засудженим за ст. 93 пп. «а», «г» КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. На підставі ст. 42 КК України 1960 року за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 140 ч. 3, 142 ч. 3, 145 ч. 2, 93 пп «а», «г» КК України 1960 року ОСОБА_4 остаточно визначено довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що являється його особистою власністю. Строк покарання ОСОБА_4 відраховувати з 09.09.1996 року.
Відповідно вироку Судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 23.09.1997 року злочин, передбачений ст. 93 КК України 1960 року вчинено засудженим ОСОБА_4 28 серпня 1996 року.
На день вчинення засудженим злочину, передбаченого ст. 93 КК України та на день його засудження за зазначеним кримінальним законом, стаття 93 КК України 1960 року передбачала максимальне покарання у вигляді смертної кари з конфіскацією майна.

Рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99 положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Кримінального кодексу України, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Цим же Рішенням зобов`язано Верховну Раду України привести Кримінальний кодекс України 1960 року у відповідність з цим Рішенням Конституційного Суду України.

Законом України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» внесені зміни до ст. 93 КК України 1960 року, зокрема, смертна кара, як кримінальне покарання за злочин, передбачений ст. 93 КК України 1960 року, замінена на довічне позбавлення.

Відповідно до Розділу ІІ Закону України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок.

На виконання вищезазначених вимог Закону, Судовою колегією по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду був здійснений перегляд вироку суду від 26.09.1997 року відносно ОСОБА_4 в порядку ст. 409 КПК України 1960 року, в результаті якого ухвалою Судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 30.05.2000 року, призначене ОСОБА_4 покарання у вигляді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.

Натомість, доводи засудженого ОСОБА_4 щодо зворотної дії закону, який діяв у період з 29.12.1999 року до 04.04.2000 року, як такого, що максимально пом`якшує покарання за ст. 93 КК України 1960 року до п`ятнадцяти років позбавлення волі суд не знаходить обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ст. 152 Конституції України та ст. 73 Закону України «Про Конституційний суд України», закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Однак, відповідно до ч. 3 ст. 54 КК України 1960 року, положення якої діяли на день ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нововиданого закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого цим законом.
Таким чином, ч. 3 ст. 54 КК України передбачала можливість зниження призначеного покарання лише у разі прийняття нового закону, яким знижується міра покарання за певні злочини. Отже, визнання неконституційним окремих положень Кримінального кодексу України 1960 року (в частині покарання у вигляді смертної кари), не являлося самодостатньою підставою для перегляду вироків суду щодо осіб, які були засуджені до покарання у вигляді смертної кари.
Такий висновок суду повністю узгоджується з правовими позиціями Конституційного Суду України, які містяться, зокрема, у Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-5/2011 (1-рп/2011).
Так, у п. 4 зазначеного Рішення Конституційний Суд України зазначив, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального Кодексу України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кримінального Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кримінального Кодексу України 1960 року смертної кари.
При цьому, Конституційний Суд України у цьому ж рішенні вказав, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального Кодексу України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України) Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року). За таких обставин Конституційний Суд України прийшов до висновків, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Таким чином, після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року Кримінальний Кодекс України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.
Відповідно до ч. 4 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Частиною 4 ст. 5 КК України визначено, якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
Таким чином, у відповідності до ч. 4 ст. 5 чинного Кримінального кодексу України, на застосуванні якої наполягає засуджений ОСОБА_4 , заміна одного закону про кримінальну відповідальність, що може мати зворотну дію у часті, можлива тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.
Такий висновок суду повністю узгоджується з правовими позиціями Конституційного Суду України, які викладені у його Рішенні від 26.01.2011 року № 1-5/2011 (1-рп/2011).
Ухвалою Судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 30.05.2000 року призначене засудженому ОСОБА_8 покарання за пп. «а», «г» ст. 93 Кримінального кодексу України 1960 року у виді смертної кари за вироком Судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 23.09.1997 року замінено на довічне позбавлення волі у зв`язку із внесенням змін до санкції ст. 93 Кримінального кодексу України 1960 року на підставі Закону України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», зокрема, заміни смертної кари, як кримінального покарання за злочин, передбачений ст. 93 КК України 1960 року, на довічне позбавлення.

Так, ОСОБА_8 23.09.1997 року засуджений вироком Судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду за пп. «а» та «г» ст. 93 КК України 1960 року, тобто за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах, а саме умисне вбивство з корисливих мотивів двох або більше осіб.
Пунктами 1 та 6 частини 2 статті 115 чинного Кримінального кодексу України також передбачена кримінальна відповідальність за теж саме діяння, тобто за умисне вбивство двох або більше осіб з корисливих мотивів, за яке передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі.

Таким чином, визначене засудженому ОСОБА_4 покарання у вигляді довічного позбавлення волі відповідає вимогам закону про кримінальне покарання який діє на теперішній час.

Суд не бере до уваги і не приймає в якості доказу на підтвердження вимог засудженого висновок науково-правової експертизи від 17.12.2009 року щодо визначення меж санкції статті 93 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), яка діяла в період з 29.12.1999 року по 29.03.1999 року, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 242 КПК України, у кримінальному провадженні не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.

Суд також не бере до уваги юридичні позиції науковців юридичних вищих навчальних закладів, на які посилався засуджений у судовому засіданні, оскільки, відповідно до принципу законності, визначеному у ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд зобов`язаний додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Доводи засудженого ОСОБА_4 щодо невідповідності визначеного йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі вимогам ч. 4 ст. 5 КК України фактично зводяться до переоцінки висновків Судової колегії з кримінальних справ Дніпропетровського обласного суду в ухвалі від 30.05.2000 року за результати перегляду вироку суду від 23.09.1997 року.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість клопотання засудженого ОСОБА_4 і вважає, що воно не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про приведення призначеного судом покарання у відповідність до положень діючого кримінального закону, заміну призначеного покарання більш м`яким відмовити.
Копію ухвали вручити засудженому негайно. Інші учасники кримінального провадження можуть отримати копію ухвали в суді.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м.Дніпропетровська.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Суддя ОСОБА_1