ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала
іменем україни
08 лютого 2016року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ
у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2015 року щодо нього,

вс т а н о в и в:
За вказаним вироком місцевого суду, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні та засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Цим же вироком за ч. 2 ст. 186 КК України засуджено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Вирішені питання про речові докази та процесуальні витрати.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 08 квітня 2015 року приблизно о 17:50 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , погрожуючи насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я особи, відкрито заволоділи майном потерпілого ОСОБА_7 на загальну суму 3594,8 грн.

У касаційній скарзі засуджений зазначає, що призначене йому покарання не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу внаслідок суворості та просить змінити судові рішення, застосувавши ст. 69 КК України та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням. На обґрунтування своїх вимог зазначає про те, що суд не врахував повне визнання ним вини, щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку, відсутність моральних та матеріальних претензій у потерпілого, його думку, позицію прокурора в суді першої інстанції, який просив звільнити його від відбування покарання з випробуванням, а також дані про його особу: те, що він раніше не судимий, позитивно характеризується, на спеціальних обліках не перебуває, утримує непрацездатних батьків, його батько є інвалідом ІІІ групи.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги, перевіривши надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.
Засудженим не оскаржуються доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186 КК України. При цьому у касаційній скарзі не наведено доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування або зміни постановлених судових рішень щодо ОСОБА_4 .
Відповідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається із судових рішень, при призначенні покарання ОСОБА_4 вищевказані вимоги кримінального закону судами дотримано. Зокрема, враховано ступінь суспільної небезпечності, тяжкість і характер кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, роль при вчиненні злочину у співучасті, дані про особу засудженого, який є особою молодого віку, раніше не судимий, позитивно характеризується, на спеціальних обліках не перебуває, обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. При цьому судом не було установлено обставин, що пом`якшують покарання засудженому, а отже й підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання, а також підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням.
За змістом ст. 69 КК України призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли по справі встановлено обставини, що пом`якшують покарання, які настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
Одночасно, із ухвали видно, що суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 , які по суті аналогічні доводам касаційної скарги, дійшов правильного висновку про достатнє обґрунтування вироку суду в частині призначення покарання та відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК України. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Із судових рішень убачається, що суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність такої пом`якшуючої обставини як визнання винуватості та щире каяття у вчиненому злочині, оскільки під час судового розгляду ОСОБА_4 своєї винуватості повною мірою не визнавав, заперечуючи обставини справи, не оцінював критично свою протиправну поведінку, жалю з приводу вчиненого не висловлював.
Твердження про добровільне відшкодування завданого збитку є непереконливими та спростовується обставинами, установленими у судовому рішенні, оскільки викрадене майно було вилучено у засуджених під час їх затримання, після чого повернуто потерпілому.
За відсутності у провадженні обставин, що пом`якшують покарання, які істотно знижують тяжкість вчиненого злочину, вимоги ст. 69 КК України застосованими бути не можуть.
За змістом ст. 75 КК Українизвільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням можливе лише у тому випадку, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі не більше п`яти років, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.
На думку колегії суддів, зважаючи на конкретну тяжкість злочину, його вчинення за обтяжуючої покарання обставини, дані про особу засудженого, відсутність критичного сприйняття скоєного, обрана судом ОСОБА_4 міра покарання є необхідною та достатньою для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами, а обставини, на які засуджений посилається у своїй касаційній скарзі не свідчать про можливість його виправлення та перевиховання при призначенні йому покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.
Той факт, що потерпілий не наполягав на суворому покаранні, а прокурор вважав за доцільне застосувати положення ст. 75 КК України, не свідчить про неправильне призначення покарання засудженому, оскільки позиції учасників судового провадження не є обов`язковими для суду.
Додатково вказані ОСОБА_4 обставини, зокрема, перебування на його утриманні непрацездатних батьків, один з яких є інвалідом ІІІ групи, висновків суду в частині призначення покарання не спростовує.
З огляду на вищевикладене, з мотивів, наведених у касаційній скарзі, наданих до неї судових рішень убачається, що підстави для її задоволення відсутні, а тому у відкритті провадження слід відмовити.
З урахуванням наведеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2015 року щодо нього.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3