Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1,
суддів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участю прокурора ОСОБА_4,
захисника ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 01 жовтня 2015 року справу за касаційними скаргами захисників ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, засудженого ОСОБА_5, представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_18 на вирок та окрему ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 червня 2014 року й ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області

від 24 лютого 2015 року щодо ОСОБА_5

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 червня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 24 лютого 2015 року,

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що судимостей не мав,

визнано винним: за ч. 1 ст. 122 КК України і на підставі ч. 5 ст. 74 та п. 1

ч. 1 ст. 49 цього ж Кодексу від покарання звільнено; за ч. 2 ст. 296 КК України і на підставі ч. 5 ст. 74 та п. 1 ч. 1 ст. 49 цього ж Кодексу від покарання звільнено; за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 зазначеного Кодексу у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_10 21 735,48 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 15 000 грн відповідно.

Також за результатами розгляду цієї кримінальної справи було ухвалено окрему ухвалу, якою суд ухвалив довести до відома прокурора м. Хмельницького з метою вирішення процесуальних питань і притягнення винних до кримінальної відповідальності відповідно до чинного законодавства про побиття ОСОБА_5 із помсти за поранення ОСОБА_11 та ОСОБА_8 в ніч на 15 грудня 2006 року та про опір працівникам міліції, а також вище викладені в ухвалі обставини .

Згідно з наведеним вироком ОСОБА_5 визнано винним у вчинені злочинів за таких обставин.

14 грудня 2006 року приблизно о 23.50 год. ОСОБА_5 у стані алкогольного сп'яніння біля бару-ресторану «Кав'ярня», розташованого на вул. Рибалка у м. Хмельницькому, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства та загально прийнятих норм поведінки, безпричинно кілька разів ногами вдарив по правому боці автомобіля ВАЗ-21101, державний номерний знак НОМЕР_1, який належав ОСОБА_12, унаслідок чого на автомобілі залишилися вм'ятини, чим потерпілому було завдано матеріальної шкоди на загальну суму 1002,41 грн.

Про таке пошкодження автомобіля ОСОБА_12 за допомогою радіозв'язку служби таксі «063» повідомив іншим водіям цієї служби і викликав допомогу для затримання ОСОБА_5, у той час як останній разом з ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 сіли в машину служби «700-100» і залишили місце події. Через декілька хвилин біля мосту через річку Південний Буг у м. Хмельницькому автомобіль, у якому перебував ОСОБА_5, заблокували автомобілі служби таксі «063», якими керували водії, котрих викликав на допомогу

ОСОБА_12 На вимогу водіїв ОСОБА_5 вийшов з машини і між ним з однієї сторони та ОСОБА_16 й таксистами служби таксі «063» з іншої сторони виникла словесна перепалка та конфлікт з приводу відшкодування шкоди за пошкоджений автомобіль.

У ході цього конфлікту водії служби таксі «063» півколом обступили ОСОБА_5, який вийняв із кишені туристичний ніж і умисно вдарив ним по шиї ОСОБА_11 та по правій руці

ОСОБА_8, заподіявши їм тяжких тілесних ушкоджень та тілесного ушкодження середньої тяжкості відповідно.

Від отриманого поранення у шию ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 12.15 год. помер у лікарні.

Під час розгляду цієї справи також було встановлено, що після заподіяння смертельного поранення ОСОБА_11 та тілесного ушкодження середньої тяжкості ОСОБА_8 група невідомих осіб побила ОСОБА_5 із помсти за поранення їхніх колег. Отримали тілесні ушкодження і працівники міліції, які захищали та затримували

ОСОБА_5

У касаційних скаргах із доповненнями:

- захисник ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані рішення, а кримінальну справу за обвинуваченням його підзахисного закрити через неправильне застосування кримінального закону та істотні порушення процесуального. Обґрунтовуючи свою позицію, захисник стверджує про порушення судом першої інстанції вимог ст. 334 КПК України щодо заборони погіршення становища засудженого, а також зазначає про відсутність в діях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч. 2

ст. 121 КК України, вказуючи, що останній діяв у стані необхідної оборони. Також захисник вказує на незаконність засудження ОСОБА_5 за статями 296 та 122 КК України, оскільки, на його думку, події зазначених злочинів, що ставляться у вину його підзахисному, відсутні;

- захисники ОСОБА_5 та ОСОБА_7 порушують питання про незаконність оскаржуваних судових рішень через неправильне застосування кримінального закону, обґрунтовуючи свою позицію в цій частині доводами, аналогічними доводам у скарзі захисника. Також зазначені особи, вказують на істотні порушення процесуального закону та неправильність і необґрунтованість вирішення заявленого у справі цивільного позову ОСОБА_10 До того ж захисники наполягають на відсутності в діях ОСОБА_5 складу такого злочину, як хуліганство, та заподіянні тілесних ушкоджень середньої тяжкості;

- засуджений ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення, зазначаючи про порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог ст. 400 КПК України, а також стверджує, що тілесних ушкоджень ножем заподіяв спричинив унаслідок свого перебування у стані необхідної оборони. До того ж засуджений вказує на відсутність у його діях складів злочинів, передбачених статями 122, 296 КК України, які йому інкриміновано;

- представник потерпілого просить скасувати оскаржувані судові рішення, а кримінальну справу щодо ОСОБА_5 в частині його обвинувачення за ч. 1 ст. 122 КК України закрити у зв'язку з відсутністю події самого злочину, стверджуючи, що тілесні ушкодження ОСОБА_8 отримав не внаслідок неправомірних дій ОСОБА_5, а в результаті виробничої травми.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка вважала касаційні скарги безпідставними, а оскаржувані судові рішення - законними та обґрунтованими й просила їх залишити без зміни, захисника

ОСОБА_5, який підтримав касаційні скарги та просив закрити кримінальну справу за обвинуваченням його підзахисного за відсутністю подій злочинів, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги слід залишити без задоволення на таких підставах.

У своїх скаргах особи, які їх подали, порушують питання про перегляд судових рішень у зв'язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, однобічністю й неповнотою досудового та судового слідства. Проте зазначені обставини були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій і відповідно до вимог ст. 398 КПК України 1960 року не підлягають перегляду в касаційному порядку, а отже, при касаційному розгляді кримінальної справи колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень суд встановив, що автомобіль, у якому їхав ОСОБА_5 із друзями, зупинили працівники служби таксі з метою затримати людину, яка біля бару пошкодила автомобіль ОСОБА_12 Установивши, що це був ОСОБА_5, ці люди висловили до нього вимогу про відшкодування матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_12 шляхом пошкодження його автівки.

Однак ОСОБА_5 заперечив факт пошкодження ним автомобіля і відмовився виконувати висловлену таксистами вимогу. Внаслідок зазначеної негативної реакції ОСОБА_5 ситуація між ним та таксистами переросла у конфлікт, а потім перетворилася на фактичну бійку, в ході якої ОСОБА_5 дістав ножа і заподіяв ним тілесних ушкоджень двом таксистам.

Виходячи з положень ст. 36 КК України необхідна оборона полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно-небезпечне посягання, особою. яка реалізує своє, гарантоване Конституцією України право на захист інтересів, що охороняються від суспільно небезпечних посягань.

Щоб установити наявність чи відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту чи нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, а саме: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, а також фізичні дані (вік, стать, стан здоров'я).

При цьому, як видно зі встановлених судами першої та апеляційної інстанції фактичних обставин та умов вчинення кримінального правопорушення, хоча й кількість таксистів служби «063» і була значно більшою, однак вони, зупинивши автомобіль, у якому був ОСОБА_5, висловили вимогу про відшкодування завданої ним шкоди в мирному тоні без погроз чи обіцянок застосування фізичної сили, а також спроб чи фактичного її застосування. При чому фактичне застосування фізичної сили до ОСОБА_5 відбулося навіть не одразу після застосування ним ножа, а через деякий час, протягом якого ОСОБА_5 жодним чином не був обмежений у своїх діях.

Тобто фактично суспільно небезпечного посягання щодо

ОСОБА_5 з боку таксистів, які вимагали відшкодувати шкоду, завдану автомобілю ОСОБА_12, не було.

Таким чином, з огляду на фактичні обставини справи та положення кримінального закону, а також з урахуванням сили та спрямованості удару в шию колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_5, застосовуючи ніж у якості зброї, діяв із прямим умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, не перебуваючи при цьому у стані необхідної оборони, оскільки суспільно небезпечного посягання, у результаті якого він змушений був захищатися, не було.

При цьому твердження сторони захисту про здійснення нападу таксистами на ОСОБА_5 перед застосуванням останнім ножа в ході судового розгляду справи не знайшло свого підтвердження, а було спростовано показаннями свідків, у тому числі й незацікавлених осіб, які перебували в одному автомобілі з ОСОБА_5 (його друзів).

Крім того, суд першої інстанції встановив, що побиття

ОСОБА_5 таксистами відбулось уже після здійснення ним протиправних дій проти життя й здоров'я осіб, а виявлені в останнього тілесні ушкодження свідчать про невелику інтенсивність цього нападу, чим спростовуються твердження ОСОБА_5 про напад на нього великою кількістю людей, озброєних монтировками.

Отже, виходячи з фактичних обставин протиправного діяння, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України є правильною.

Доводи захисників про неможливість притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за протиправні дії, передбачені ч. 1

ст. 121 КК України, оскільки особу потерпілого від цього злочину не було встановлено та останній на території України перебував незаконно, є неспроможними.

Як видно з матеріалів справи, особою, котра отримала поранення шиї в ході конфлікту з ОСОБА_5, є ОСОБА_11 Ці дані підтверджуються формою № 1 (т. 1, а. с. 45), а також постановою начальника ВСВ при ЗВМ ХМВ про Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області ОСОБА_17 від 23 грудня

2006 року про уточнення анкетних даних потерпілого.

При цьому оцінка законності перебування ОСОБА_11 на території України, а також зазначення цієї особи під різними анкетними даними знаходиться поза межами розгляду цієї кримінальної справи та не впливає на можливість притягнення винного до кримінальної відповідальності, оскільки кримінальний закон, який передбачає відповідальність за завдання тілесних ушкоджень, в якості основного об'єкта цього злочину виділяє здоров'я будь-якої людини незалежно від її громадянства, віку чи становища, яке вона займає в суспільстві.

Що стосується доводів захисників та потерпілого ОСОБА_8 про відсутність самої події злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки тілесні ушкодження ОСОБА_8 отримав не внаслідок протиправних дій ОСОБА_5, а в результаті виробничої травми, то ці доводи були предметом детального дослідження та аналізу під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, та належним чином спростовані судами на підставі їх суперечливості іншими узгодженим між собою доказам, зібраними в ході досудового й судового слідства, якими встановлено факт заподіяння ОСОБА_5 ножового поранення ОСОБА_8

Оскільки суд касаційної інстанції, як уже зазначалося вище, при перегляді справи виходить з фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, та не має права давати свою оцінку доказів у справі, тобто встановлювати достовірність того чи іншого доказу, то твердження ОСОБА_8, про неправдивість наданих ним в ході досудового слідства показань не може бути предметом розгляду касаційного суду касаційної, а наведені цієї особою у її касаційній скарзі обставини у випадку їх підтвердження можуть бути підставами для перегляду оскаржуваних судових рішень за нововиявленими обставинами та притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за дачу завідомо неправдивих показань.

Твердження захисника про непред'явлення ОСОБА_5 обвинувачення за ч. 1 ст. 296 КК України спростовуються матеріалами справи, у тому числі постановою від 02 квітня 2007 року про притягнення ОСОБА_5 як обвинуваченого та пред'явлення йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України (т. 2, а. с. 78-79), обвинувальним висновком від 10 квітня

2007 року (т. 2, а. с. 116-125), постановою про зміну обвинувачення

від 16 травня 2008 року (т. 7, а. с. 69).

При цьому, відповідно до матеріалів справи та зі змісту оскаржуваного вироку наявність події злочину, передбаченого ч. 4

ст. 296 КК України, який ставився у вину ОСОБА_5, правильність кваліфікації його дій та доведеність його винуватості були предметом дослідження суду, що належним чином відображено у судовому рішенні.

Доводи захисників та засудженого про те, що суди порушили положення ст. 399 та ч. 2 ст. 400 КПК України, не відповідають дійсності та вимогам наведених норм процесуального закону.

Так, ст. 399 цього Кодексу встановлює, що вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов'язковими для органів дізнання чи досудового слідства при додатковому розслідуванні і суду першої чи апеляційної інстанції при повторному розгляді справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 400 КПК України посилення покарання або застосування закону про більш тяжкий злочин при новому розгляді справи судом першої інстанції або апеляційним судом допускається тільки за умови, що вирок було скасовано за м'якістю покарання або у зв'язку з необхідністю застосування закону про більш тяжкий злочин за скаргою прокурора або потерпілого чи його представника, а також коли при новому розслідуванні справи буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжкий злочин, або коли збільшився обсяг обвинувачення.

Як убачається з матеріалів провадження, за вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 вересня 2008 року ОСОБА_5 засуджено за ст. 124, ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 296 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 16 червня 2010 року цей вирок міськрайонного суду в частині засудження

ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 122 КК України змінено та у цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України закрито кримінальну справу за відсутності в діянні ОСОБА_5 складу злочину.

Верховний Суд України ухвалою від 01 листопада 2011 року зазначені судові щодо ОСОБА_5 скасував та направив кримінальну справу щодо останнього на новий судовий розгляд.

При цьому, як випливає зі змісту ухвали, Верховний Суд України, встановивши невідповідність вироку районного суду вимогам ст. 334 КПК України, дійшов висновку про необхідність скасування судових рішень щодо ОСОБА_5 Така невідповідність, як було вказано в ухвалі, полягала у тому, що кваліфікуючи дії засудженого як перевищення меж необхідної оборони (ст. 124 КК України) та стверджуючи що заподіяна винним шкода явно не відповідала небезпечності посягання, суд першої інстанції у формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, не зазначив даних, щодо спрямованості умислу ОСОБА_5 та перевищення ним меж необхідної оборони.

Тобто підставою для скасування судових рішень щодо

ОСОБА_5 стало те, що судом першої інстанції не було встановлено факту перебування під час вчинення винним протиправних дій у стані необхідної оборони, а також не було встановлено спрямованості умислу під час заподіяння ОСОБА_5 тілесних ушкоджень за допомогою ножа, у той час як зазначені обставини були визначальними для встановлення правильної кваліфікації дій винної особи.

Іншими словами, судові рішення щодо ОСОБА_5 було скасовано через суперечливість кваліфікації його дій, що не обмежувало суд під час нового розгляду справи у визначенні правильної кваліфікації дій обвинуваченої особи, а також визначення виду та розміру покарання, яке необхідно призначити, у випадку визнання такої особи винуватою в інкримінованих їй протиправних діяннях.

Що стосується твердження про невиконання судами першої та апеляційної інстанції вказівок касаційного суду, то вони є безпідставними, оскільки, як видно з ухвали від 01 листопада 2011 року, суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий судовий розгляд вказав, що цей розгляд належить провести з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, після чого необхідно ухвалити законне та обґрунтоване рішення, при цьому нічого не зазначаючи про правильність чи неправильність кваліфікації дій засудженого.

Крім того, як видно з матеріалів справи, у своїх апеляціях, особи, які їх подали, по суті наводили доводи, аналогічні доводам поданих касаційних скаргах. Ці доводи перевірялися судом апеляційної інстанції та були визнані безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

Покарання ОСОБА_5 призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України з урахуванням ступеня тяжкості вчинених злочинів, даних про особу винного. Такий захід примусу у тому числі із застосуванням положень ст. 69 КК України цілком відповідає вимогам закону щодо мети покарання, а підстав для його пом'якшення матеріали справи не містять.

Також перевіркою матеріалів справ не було встановлено порушень, які би могли бути підставами для скасування окремої ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 червня 2014 року, оскільки такий документ за своїм змістом та формою відповідає вимогам, установленим процесуальним законом.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть за собою скасування чи зміну судових рішень, у справі не встановлено.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року та п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок і окрему ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 24 лютого 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, засудженого ОСОБА_5, представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_18 - без задоволення.

Судді:

_________________ ОСОБА_1__________________ ОСОБА_2___________________ ОСОБА_3