АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1606/15 Справа № 192/892/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області
у складі головуючого- судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі- ОСОБА_5
за участю прокурора- ОСОБА_6
засудженого- ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську за матеріалами кримінального провадження апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року, відносно засудженого:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Синельникове Дніпропетровської області, раніше судимого, за останнім вироком:
-09 січня 2014 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська за ч.2 ст.185 КК України, ст.71 КК України до 2 років позбавлення волі,-
В С Т А Н О В И Л А:
В апеляції /а.с.38/ засуджений ОСОБА_7 , якому відмовлено у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, просить скасувати ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року та застосувати до нього положення ст.81 КК України. В обґрунтування своїх доводів останній вказує, що при розгляді судом першої інстанції не було взято до уваги наступне: під час відбуття покарання він мав одне заохочення та два порушення, які на даний час є погашеними, крім того в матеріалах справи знаходиться довідка, згідно якої після відбуття покарання він буде працевлаштований, тому на твердження апелянта є всі підстави для подальшого його звільнення.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 просив задовольнити його апеляційні вимоги у повному обсязі, обґрунтовуючи їх доводами, викладеними в апеляції.
Прокурор, який приймав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції прохав ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляцію засудженого ОСОБА_7 - без задоволення, оскільки за весь період відбування покарання засуджений не довів своє виправлення.
Як вбачається з ухвали суду першої інстанції, ОСОБА_7 відбуває покарання у Солонянській виправній колонії № 21 Дніпропетровської області за вироком Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 09 січня 2014 року, яким його засуджено за ч.2 ст.185, ст.71 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки.
09 травня 2015 року ОСОБА_7 відбув 2/3 частини строку покарання, 29 травня 2015 року адміністративною комісією Солонянської Виправної колонії №21 йому було відмовлено у підготовці матеріалів про умовно-дострокове звільнення.
Відмовляючи в умовно-достроковому звільненні засудженому, суд першої інстанції вказав, що основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого. Так, ОСОБА_7 з 20 лютого 2014 року відбуває покарання у даній колонії за злочини, які, згідно ст.12 КК України, відносяться до середньої тяжкості, один з яких вчинений ним у період іспитового строку. Згідно довідки про стягнення та заохочення, засуджений за весь період відбування покарання був один раз заохочений. Відповідно до характеристики, останній в установі виконання покарань не працевлаштований, участі у програмах диференційованого виховного впливу та у виховних заходах не приймає, не бере участі у роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціально-корисну активність в організації їх роботи, не входить до складу ради колективу засуджених. Крім цього, судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до щоденника індивідуальної роботи із засудженим, яка проводиться з ним у колонії він працював лише у березні 2015 року та листопаді, грудні 2014 року, решту часу не працював, а обставина, що засуджений не порушував режим утримання в колонії не є достатньою підставою для умовно-дострокового звільнення засудженого, оскільки дотримання правил режиму в колонії є обов`язком засудженого, а не підставою для його умовно-дострокового звільнення і тому поведінка засудженого ОСОБА_7 не є сумлінною, а тому не вбачається, що ОСОБА_7 сумлінно ставився до праці, та мав зразкову поведінку, тому немає і підстав вважати, що він довів своє виправлення.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши доводи апеляції та матеріали справи, надавши сторонам слово в дебатах, колегія суддів приходить до висновку, що апеляція засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Так, відповідно до вимог ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення може бути застосоване, якщо засуджений своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.
Як витікає зі змісту вказаної статті кримінального закону умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, а умовно-достроковому звільненню підлягають лише ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, для цього всі дані про особу беруться в сукупності.
Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а саме виправлення засудженого.
Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у кожному злочині.
Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений, за певний час перебування у місцях позбавлення волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом покарання.
Як вбачається з характеристики від 15 червня 2015 /а.с.9/ засуджений ОСОБА_7 у даній колонії знаходиться з 20 лютого 2014 року, на виробництві не працевлаштований, за час відбуття покарання характеризується посередньо, не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, до виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість, безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні, не бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу, в організації виховних заходів, які проводяться в установі, не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня, не бере участь у роботі в самодіяльних організацій, не проявляє соціально корисну активність в організації їх роботи, не входить до складу ради колективу засуджених, внаслідок чого 06 червня 2014 року комісією установи засудженому було відмовлено у застосуванні зміни умов тримання; 27 червня 2014 року було відмовлено у застосуванні заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, крім цього, відповідно до витягу з протоколу № 89 від 29 травня 2015 року комісією установи ОСОБА_7 було відмовлено у застосуванні ст.81 КК України, з однієї ж і тієї ж самої підстави- як особі що не стала на шлях виправлення /а.с.14/.
Відповідно до довідки про заохочення та стягнення /а.с.10/ слідує, що засуджений ОСОБА_7 мав одне заохочення від 31 січня 2015 року у виді подяки, однак мав два стягнення від 10 лютого 2014 року та 15 січня 2014 року у виді догани та суворої догани, які на день розгляду справи судом першої інстанції хоча й були погашені, але в сукупності з іншими даними, зазначеними судом першої інстанції в ухвалі, які характеризують особу засудженого, підтверджують висновок суду про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення.
Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 від 25 травня 2015 року про умовно-дострокове звільнення останнього, з дотриманням вимог ст.81 КК України, прийняв законне та справедливе рішення, обґрунтовано пославшись у своїй ухвалі на те, що засуджений ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці за весь період відбування покарання не довів свого виправлення, з чим погоджується й колегія суддів.
Тому, з урахуванням вище викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року суду та задоволення апеляції засудженого ОСОБА_7 .
На підставі наведеного вище, керуючись ст.81 КК України, ст.404 КПК України, п.1) ч.1 ст.407 КПК України, ст.418 КПК України, ст.419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року, відносно засудженого ОСОБА_7 , якою відмовлено останньому в задоволенні клопотання від 29 травня 2015 року про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання- залишити без змін.
Апеляцію засудженого ОСОБА_7 на вказану ухвалу- залишити без задоволення.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4