Справа № 161/3628/15-к
Провадження № 1-кп/161/233/15
У Х В А Л А
про відмову у затвердженні угоди
м. Луцьк 23 грудня 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в колегіальному складі:

під головуванням судді: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря: ОСОБА_4 ,

прокурора: ОСОБА_5 ,

обвинуваченого: ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката: ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі в місті Луцьку кримінальне провадження, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000271, від 14.06.2014 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця, жителя та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого на посаді директора ТОВ «Аптека - ІІІ», раніше несудимого,-

- за ч.3, ч.4 ст.321; ч.1, ч.2 ст.306 КК України, -

В С Т А Н О В И В :
Згідно обвинувального акта, обвинуваченому ОСОБА_6 повідомлено про підозру в учиненні:

незаконного придбання, перевезення, пересилання, зберігання з метою збуту, збуту сильнодіючих лікарських засобів, вчинених без спеціального на те дозволу, предметом яких були сильнодіючі лікарські засоби у великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.321 КК України;

незаконного придбання, перевезення, пересилання, зберігання з метою збуту, збуту сильнодіючих лікарських засобів, вчинених без спеціального на те дозволу, вчинених повторно, предметом яких були сильнодіючі лікарські засоби в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.321 КК України;

розміщення коштів, здобутих від незаконного обігу сильнодіючих лікарських засобів, у банках, на підприємствах та їх підрозділах, використання таких коштів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.306 КК України;

розміщення коштів, здобутих від незаконного обігу сильнодіючих лікарських засобів, у банках, на підприємствах та їх підрозділах, використання таких коштів, вчиненого повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.306 КК України.

09.12.2015 року, під час судового розгляду, прокурор ОСОБА_5 та обвинувачений ОСОБА_6 подали угоду про визнання винуватості, згідно якої обумовили призначення покарання, та обов`язки, які повинен виконати обвинувачений, ОСОБА_6 беззаперечно визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому досудовим розслідуванням злочинів, яку просили затвердити.

Заслухавши з цього приводу думку учасників кримінального провадження: прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 , які клопотали угоду про визнання винуватості затвердити, вивчивши угоду про визнання винуватості, суд дійшов до наступного висновку:

Відповідно до ч.1 п.2 ст.468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Відповідно до вимог, передбачених ст.469 КПК України, угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора, або підозрюваного, обвинуваченого. У разі недосягнення згоди щодо укладення угоди факт її ініціювання і затвердження, що були зроблені з метою її досягнення, не можуть розглядатися як відмова від обвинувачення або як визнання своєї винуватості.
Згідно до вимог, передбачених ч.3 ст.474 КПК України, якщо угоди досягнуто під час судового провадження, суд невідкладно зупиняє проведення процесуальних дій і переходить до розгляду угоди.
Згідно до ч.7 п.п.1,2,4,5 ст.474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди в тому числі, якщо:
умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;
умови угоди не відповідають інтересам суспільства;
існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;
очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;
У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.
Під час перевірки угоди, відповідно до ч.7 п.п.1,2,4,5 ст.474 КПК України, встановлено, що її умови суперечать вимогам КПК та КК України, не відповідають інтересам суспільства, існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним та існує очевидна неможливість виконання обвинуваченим ОСОБА_6 взятих на себе за угодою зобов`язань.
В угоді має місце неконкретне формулювання при визначенні зобов`язань обвинуваченому ОСОБА_6 , зокрема зазначено про обов`язок ОСОБА_6 співпрацювати з прокуратурою Волинської області та іншими правоохоронними органами у викритті та виявленні відомих йому правопорушень у сфері обігу сильнодіючих лікарських засобів.
Суд вважає, що дане формулювання, без конкретизації того, по якому кримінальному провадженні має здійснюватися це сприяння, є неспроможним.
У будь-якому разі обов`язки обвинуваченого мають бути вказані у такий спосіб, щоб можна було пересвідчитись у реальності та можливості їх виконання, що взагалі унеможливлюється у випадках, коли обов`язок сприяти прокуратурі Волинської області та іншим правоохоронним органам вказується в угоді, укладеній під час судового провадження.
Крім того, обумовлене в угоді покарання, відповідно до загальних положень закону, зокрема ст.ст.65,66,69, ч.1 ст.70 КК України, не може бути призначене обвинуваченому ОСОБА_6 з огляду на те, що відсутнє належне обґрунтування застосування вимог, передбачених ст.69 КК України, не підлягає до застосування принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, при призначенні по різним нормам матеріального права однакового покарання за умови, що воно не являється максимальним, згідно санкції закону, за яким притягується до кримінальної відповідальності обвинувачений ОСОБА_6 , що у даному конкретному випадку і має місце.
Суд враховує і ту обставину, що інкриміновані досудовим розслідуванням обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальні правопорушення за ч.1, ч.2 ст.306 КК України, відносяться до категорії особливо тяжких, та які не віднесені до підслідності Національного антикорупційного бюро України, а тому, відповідно до ч.4 ст.469 КПК України, по даній категорії справ, укладення угоди є неможливим.

З огляду на те, що в ході розгляду справи обвинувачений ОСОБА_6 визнав свою винуватість лише у вчиненні злочинів, передбачених ч.3, ч.4 ст.321 КК України, існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним.

За таких обставин суд приходить до висновку, що у затвердженні укладеної угоди про визнання винуватості слід відмовити, а судове провадження слід продовжити у загальному порядку.
Керуючись ст.ст.31; 350; 472; 473; 474 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :
Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості, від 08.12.2015 року, у кримінальному провадженні, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000271, від 14.06.2014 року, укладеної між прокурором ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_6 .

Судове провадження продовжити у загальному порядку.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГОЛОВУЮЧИЙ: ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2
ОСОБА_3