судді Верховного Суду України ОСОБА_4 стосовно
постанови Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24 грудня 2015 року у провадженні № 5-126 кс (15) 15
за заявою адвоката ОСОБА_3 про перегляд судових рішень
у справі засудженого ОСОБА_2
У цій справі більшість проголосувала за відмову в задоволенні заяви у зв'язку з тим, що оскаржене рішення суду касаційної інстанції від 15 січня 2015 року не може бути предметом перегляду Верховного Суду України на підставі пункту 2 частини 1 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII), який набрав чинності 28 березня 2015 року.
1. Судова палата послалась на відсутність дії в часі кримінального процесуального закону навіть у випадках, коли його правила є більш сприятливими для учасників провадження (згідно зі статтею 58 Конституції України), вказала про неможливість повернення процесу (процесуальних дій) в силу положень статті 5 КПК, зазначила, що пункт 2 частини 1 статті 445 КПК підлягає застосуванню з дня набрання чинності Законом № 192-VIII, із чого зробила висновок, що «предметом перегляду Верховного Суду України із зазначеної підстави можуть бути лише ухвали суду касаційної інстанції, постановлені 28 березня 2015 року і пізніше».
1.1 Дійсно, згідно зі статтею 5 КПК, процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями КПК, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Положення пункту 2 частини 1 статті 445 КПК встановлюють одну з підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, відтак згідно з ними, в розумінні статті 5 КПК, здійснюється подання заяви про перегляд судового рішення та ухвалюється постанова за наслідками розгляду справи. Тож зворотна дія в часі цієї норми означала би поширення її правил саме на такі дії та рішення, які було виконано та/або прийнято до набрання нею чинності.
Що стосується предмета перегляду Верховного Суду України, то ним є судові рішення нижчих інстанцій, які відповідають критеріям глави 33 КПК, і їх відображено в інших її нормах - в абзаці першому частини 1 статті 445 (судові рішення, що набрали законної сили), в частині 1 статті 446 КПК (судове рішення після його перегляду в касаційному порядку), в частині 4 статті 446 (ухвали суду касаційної інстанції, які перешкоджають провадженню у справі). Натомість пункт 2 частини 1 статті 445 КПК стосується іншого аспекту провадження у Верховному Суді України - підстав для перегляду судових рішень, які є предметом цього перегляду.
Відтак, висновок Судової палати про взаємозв'язок положень пункту 2 частини 1 статті 445 КПК із датою постановлення оскаржуваного судового рішення (ухвали суду касаційної інстанції) вважаю безпідставним.
1.2 Слід зазначити, що випадки, на які не поширюється дія Закону № 192-VIII, визначені в його Прикінцевих та перехідних положеннях, а саме:
«1) заяви про перегляд Верховним Судом України рішень судів, що надійшли до судів касаційних інстанцій для вирішення питання про допуск справи до провадження Верховного Суду України та рішення за якими не було прийнято на день набрання чинності цим Законом, розглядаються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом;
2) заяви, що надійшли до Верховного Суду України та рішення за якими не було прийнято на день набрання чинності цим Законом, переглядаються у порядку, що діяв на день їх надходження.»
2. Наводячи мотиви свого рішення, Судова палата також спирається на принцип юридичної визначеності як аспект верховенства права і наводить тлумачення цього принципу Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Христов проти України».
2.1 Дійсно, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) становлять частину українського законодавства, а одна з основних засад кримінального провадження вимагає, щоб кримінальне процесуальне законодавство України застосовувалося з урахуванням практики ЄСПЛ (частина 5 статті 9 КПК). Проте у згаданих рішеннях ЄСПЛ установив порушення права заявників на справедливий судовий розгляд внаслідок безпідставного, усупереч принципу юридичної визначеності, відновлення провадження та скасування остаточних судових рішень на користь заявників на підставах, які не мали на меті виправлення серйозних судових помилок.
Проте в тому самому пункті рішення ЄСПЛ наголошує, що «повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи.» У цій справі «Суд бере до уваги те, що згаданий вище перегляд справи міг ініціюватися або з огляду на протест, внесений прокурором, або з огляду на клопотання, подане головою суду вищого рівня. Тобто така процедура не була безпосередньо доступною для сторони у справі, оскільки цій стороні дозволялося лише звернутися до відповідних посадових осіб з проханням переглянути справу. Повноваження з перегляду судових постанов за цією процедурою не обмежувалися в часі і не залежали від наявності особливих підстав, тому остаточні та обов'язкові до виконання судові рішення могли бути поставлені під сумнів у будь-який час. ….Зважаючи на наведені вище міркування, Суд доходить висновку, що відновлення провадження у справі заявника та її перегляд, за результатами якого судову постанову від 23 жовтня 2000 року було скасовано, порушило принцип юридичної визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції.»
3. Також Судова палата зазначає, що перегляд остаточних судових рішень, постановлених до набрання чинності Законом № 192-VIII, на підставі пункту 2 частини 1 статті 445 КПК в редакції вказаного Закону ставить під сумнів прогнозованість і стабільність судових рішень, ухвалених за відповідною процедурою, що з огляду на принцип правової визначеності є неприпустимим.
3.1 В українській юридичній науці принцип правової визначеності розкривається через такі концепції, як непорушність і нескасовуваність набутих законних прав (vested rights); незворотність закону й неможливість застосування закону до особи, яка не могла знати про його існування (non-retroactivity); законні очікування (legitimate expectations) - право особи у своїх діях розраховувати на сталість існуючого законодавства [Наукові записки Інституту законодавства Верховної Ради України. - 2013. - № 3. - С. 127-135.] Принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі полягає в невід'ємному праві людини бути впевненою в тому, що її правомірні дії через деякий час не призведуть до погіршення її правового становища.
Конституційний Суд України в рішенні від 29.06.2010 № 17-рп/2010 зазначив наступне: принцип правової визначеності стверджує, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
У вузькому значенні цей принцип вимагає чіткості, зрозумілості та однозначності правових норм, зокрема - передбачуваності (прогнозованості) законодавчої політики в соціальній сфері та стабільності правових норм як відсутності частого внесення змін до нормативно-правових актів [Шевчук С.В. Судова правотворчість: світовий досвід і перспективи в Україні / С. В. Шевчук. - К. : Реферат, 2007. - 640 с.].
Як зазначено в Доповіді щодо верховенства права Європейської Комісії за демократію через право (Венеціанської комісії), правова визначеність вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуацій та правовідносин, що виникають; держава зобов'язана застосовувати закони прогнозованим і послідовним чином; прогнозованість означає, що закон, за можливості, має бути оголошений заздалегідь та бути передбачуваним щодо його наслідків.
3.2 Згідно з Конституцією України, зміст і спрямованість діяльності нашої держави визначають права і свободи людини та їх гарантії, а не захист суду від процесуальних наслідків постановлення ним незаконного судового рішення. Вимоги до судових рішень зафіксовано у статті 370 КПК - це законність, обґрунтованість і вмотивованість, і вони стосуються ухвалення судових рішень за будь-якою процедурою. Держава не може захищати судове рішення від перегляду його в установленому порядку, а незаконне судове рішення - від можливості скасування його судом вищої інстанції за правилами відповідного провадження. Положення ж статті 445 КПК якраз і встановлюють особливі підстави для перегляду незаконного судового рішення з метою виправлення серйозних судових помилок.
Підсумовуючи наведене, я не погоджуюся з підходом більшості Судової палати до тлумачення верховенства права, принципу правової/юридичної визначеності та концепції незворотності закону і вважаю, що обмеження у праві на перегляд справи судом найвищої інстанції громадян, які оскаржують судове рішення, ухвалене до 28 березня 2015 року, суперечить засадам кримінального провадження, конституційним нормам та гарантіям пункту 1 статті 6 Конвенції.
Суддя
Верховного Суду України ОСОБА_4