Ухвала
іменем україни
26 січня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2015 року у кримінальному провадженні № 0000540 щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черемхового Іркутської області Російської
Федерації та жителя

АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК,
в с т а н о в и в:

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 307 КК на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК на строк 4 роки з конфіскацією майна; за ч. 2 ст. 309 КК на строк 3 роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією майна.

Апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначення додаткового покарання за ч. 1 ст. 307 КК та покарання за сукупністю кримінальних правопорушень і постановив свій вирок. За цим вироком ОСОБА_6 призначено за ч. 2 ст. 307 КК додаткове покарання у виді конфіскації всього майна, яке є його власністю, і на підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом часткового складання покарань засудженому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
За вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він у другій декаді вересня 2014 року незаконно придбав у невстановленої особи 2 мл наркотичного засобу морфіну, який незаконно зберігав з метою збуту за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_2 . Потім 25 вересня цього ж року приблизно о 10.05 год. у під`їзді будинку за вказаною адресою ОСОБА_6 збув ОСОБА_7 за 100 грн 2 мл рідини, що містить 0,004 г морфіну.

04 жовтня приблизно об 11.00 год. біля під`їзду будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_6 знайшов два згортки з рослинами коноплі, які переніс до квартири АДРЕСА_4 , де незаконно зберігав без мети збуту. Під час обшуку 09 жовтня 2014 року в період часу з 15.00 год. до 16.10 год. працівники міліції в указаній квартирі вилучили паперовий та поліетиленовий пакети з речовиною рослинного походження, що є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, обіг якого заборонено, відповідно вагою 7,152 г та 1,168 г (у перерахунку на суху речовину).

Крім того, 09 жовтня 2014 року приблизно о 09.00 год. ОСОБА_6 повторно незаконно придбав у невстановленої особи морфін, який цього ж дня приблизно об 11.20 год. у під`їзді будинку за вказаною вище адресою збув ОСОБА_7 за 100 грн. Вилучена у ОСОБА_7 у двох медичних шприцах рідина об`ємом 1 мл та 0,9 мл містила вищезгаданий наркотичний засіб вагою 0,0046 г та 0,0038 г відповідно.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених пунктами 13 ч. 1 ст. 438 КПК. За твердженням прокурора, резолютивна частина вироку не відповідає вимогам ч. 2 ст. 420 КПК та ч. 4 ст. 374 КПК, оскільки апеляційний суд призначив засудженому за ч. 2 ст. 307 КК лише додаткове покарання і не призначив покарання за кожним обвинувачення окремо. Крім того, на думку прокурора, остаточна міра покарання, визначена на підставі ст. 70 КК ОСОБА_6 , за своїм розміром не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через м`якість.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та кримінально-правова оцінка його діянь за частинами 1, 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до ч. 2 ст. 420 КПК вирок апеляційного суду повинен відповідати загальним вимогам до вироків, викладеним у ст. 374 цього Кодексу. Зокрема, п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК передбачено, що у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою: прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рішення про визнання його винуватим у пред`явленому обвинуваченні та відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; покарання, призначене за кожним з обвинувачень, визнаних судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом; початок строку відбування покарання та інше. Суперечливість і невмотивованість висновків суду у вироку є неприпустимими.

Наведених вимог закону апеляційний суд не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_6 основного та додаткового покарання, подав апеляційну скаргу. В ній він, навівши доводи щодо неправильного застосування положень статей 59, 70 КК, просив скасувати вирок місцевого суду та постановити новий, яким призначити засудженому остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
Апеляційний суд, переглянувши провадження в порядку апеляційної процедури, частково задовольнив скаргу прокурора і постановив новий вирок. Проте резолютивну частину вироку цей суд виклав у спосіб, який не відповідає вимогам ч. 2 ст. 420 та п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК, оскільки за ч. 2 ст. 307 КК призначив лише додаткове покарання у виді конфіскації майна і не зазначив покарання за кожним з обвинувачень, визнаних доведеними. При цьому суд на підставі ст. 70 КК шляхом часткового складання фактично невизначених покарань обрав ОСОБА_6 остаточну міру заходу примусу. В цій же частині вироку апеляційний суд припустився суперечності, скасувавши вирок місцевого суду в частині призначення додаткового покарання за ч. 1 ст. 307 КК і одночасно призначивши таке покарання за ч. 2 вказаної статті.

За таких обставин доводи прокурора у скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та про невідповідність вироку апеляційного суду вимогам ст. 420 КПК слід визнати обґрунтованими.

З урахуванням викладеного вирок апеляційного суду не може залишатися в силі й підлягає скасуванню, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК.

Під час нового розгляду кримінального провадження апеляційному суду слід урахувати зазначене, дослідити всі обставини, які мають правове значення, перевірити інші доводи, наведені в апеляційній та касаційній скаргах прокурора, і постановити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
Керуючись статтями 433 436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3