Ухвала іменем україни 28 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретаріОСОБА_4 ,
розглянула в судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000118, за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 та

ОСОБА_7 , зі змінами засудженого ОСОБА_8 , на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 5 серпня 2015 року щодо
ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Прилуки, Чернігівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Короп, Чернігівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10 ,
засудженого ОСОБА_8 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
В С Т А Н О В И Л А:
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповноту судового розгляду кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить про скасування вироку та ухвали і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вказує, що він та ОСОБА_8 не є суб`єктами кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 КК України, оскільки вони діяли ні як працівники міліції, а як цивільні особи, на прохання ОСОБА_11 в неробочий час прийшли до ОСОБА_12 , як його знайомі та колишні колеги, щоб переконати його припинити сварку з колишньою дружиною. При цьому, вулиця на якій знаходиться дім ОСОБА_13 , не знаходиться в зоні обслуговування дільничного пункту інспектора ОСОБА_11 , який також показав, що попросив засуджених поїхати з ним з метою власної безпеки, при цьому вони не знаходились у підпорядкуванні один одному та про цей виїзд і його результати вони керівництву не повідомляли. Висновки судів, що засуджені діяли як працівники міліції не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідно до показів ОСОБА_8 , які він давав в судах, він приїхав до ОСОБА_14 як його знайомий, а не співробітник міліції, а потерпілий підтвердив, що знав засуджених і ОСОБА_11 по службі та товаришував з ними. Тлумачення судами наказу МВС України № 1050 в частині того, що засуджені навіть у неробочий час діють як працівники міліції є неправильним, оскільки, працівник міліції має знаходитися на роботі та виконувати свої функціональні обов`язки, тобто в цей момент він є службовою особою, однак відповідно до ст. 22 Закону України «Про міліцію», для працівників міліції встановлюється 41-годинний робочий тиждень, та відповідно нормований робочий день до якого не відноситься нічний час, окрім необхідних випадків. Судом апеляційної інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про долучення до матеріалів провадження довідки відділу карного розшуку, відповідно до якої ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на час скоєння злочину не були задіяні на відпрацюванні та охороні громадського порядку у м. Чернігові, а також довідки і наказу щодо розпорядку робочого дня працівників міліції Чернігівського міського відділу, який становить з 09.00 год. до 18.00 год. Також у вироку не містяться докази, які підтверджують правильність кваліфікації дій саме за ч. 2 ст. 365

КК України. Навіть при допущенні того, що засуджені нанесли удари, то їх умисел був направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому. Крім того, тілесні ушкодження ОСОБА_14 найвірогідніше за все отримав в ході бійки за декілька годин до подій в його будинку. Цей факт підтвердили свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .
В змінах до касаційної скарги ОСОБА_5 вказує, що призначене йому покарання є надто суворим, не відповідає тяжкості вчиненого злочину та його особі. Просить змінити судові рішення щодо нього та призначити покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку, оскільки суд належним чином не врахував позитивну характеристику з місця роботи, наявність на утриманні малолітньої доньки та дружини, а також його молодий вік. Зазначає, що суд апеляційної інстанції виключив з обвинувачення спричинення потерпілому найтяжчих тілесних ушкоджень, а тому це може бути підставою для пом`якшення покарання. Наголошує, на тому, що з урахуванням виключення з обвинувачення частини спричинених ушкоджень, він в повному обсязі визнає свою провину у перевищенні влади та заподіяння ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, усвідомив протиправність своїх дій, негативно їх оцінює та щиро кається у вчиненому. Він добровільно відшкодував завдану матеріальну шкоду та частково моральну, про що свідчать долучені копії квитанцій грошових переказів та зобов`язується в подальшому відшкодувати в повному обсязі моральну шкоду потерпілому. Крім того, на теперішній час засуджений працює та за місцем роботи характеризується позитивно, про що долучає копію характеристики з місця роботи, і призначене покарання позбавить його родину єдиного засобу для існування. Просить суд визнати обставинами, які пом`якшують покарання: щире каяття та відшкодування матеріальної і частково моральної шкоди потерпілому, позитивні характеристики, наявність на утриманні двох осіб, його молодий вік та призначити покарання на підставі ст. 75 КК України.

У касаційній скарзі, яка є фактично аналогічною скарзі засудженого ОСОБА_5 , захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповноту судового розгляду кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить про скасування вироку та ухвали і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Стверджує, що ОСОБА_8 та ОСОБА_5 не є суб`єктами кримінального правопорушення, оскільки вони на прохання ОСОБА_11 , поза робочим часом, в цивільному одязі, не як працівники міліції, а як знайомі та колишні колеги ОСОБА_14 , прибули до його будинку, щоб заспокоїти останнього та переконати припинити сварку. При цьому, вони не знаходились у підпорядкуванні один одному, про виїзд керівництву не повідомляли та вказівок від керівництва не отримували. Також, звертає увагу на те, що засуджені не виконували службові обов`язки, а тому не були наділені повноваженнями щодо вчинення будь-яких дій щодо потерпілого. Вказує, що тілесні ушкодження потерпілий скоріш за все отримав в ході бійки, яка була за кілька годин до даних подій. Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_17 і ОСОБА_16 підтвердили, що приблизно о 22.00 год. ОСОБА_14 вибив двері кв. АДРЕСА_5 , де вони знаходились та наніс їм тілесні ушкодження, а вони в свою чергу, наносячи удари у відповідь виштовхали його на сходову клітину, де він ударився об перила. З цього приводу вони звертались в міліцію та медичні заклади. Висновок експертизи № 120 спростовує твердження потерпілого про отримання переломів чотирьох ребер від удару лівої руку ОСОБА_5 і підтверджує можливість отримання цих переломів потерпілим під час падіння на перила. Судом апеляційної інстанції не було повторно досліджено обставини отримання потерпілим ушкоджень, не допитано всіх свідків події, а також прийнято цивільний позов з порушенням процесуального закону.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить про скасування вироку та ухвали і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вказує, що вирок суду побудований на припущеннях, суперечливих і недопустимих доказах. Із змісту показів свідків, на які суд послався у вироку, а саме: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , не можливо зробити висновок про причетність засуджених до вчинення злочину. Стверджує, що в ніч на 22 травня ОСОБА_8 не перебував при виконанні службових обов`язків. З показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та

ОСОБА_16 , вбачається що між ними і потерпілим був конфлікт, за кілька годин до подій у домі останнього, під час якого

ОСОБА_14 наніс свідкам тілесні ушкодження, а коли вони виштовхали його з квартири, він спиною вдарився об сходові перила та впав на сходи. Крім того, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та ОСОБА_11 були безпосередніми свідками подій в ніч на 22 травня і підтвердили, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 жодних тілесних ушкоджень ОСОБА_14 не заподіювали, знаходились в будинку з дозволу ОСОБА_12 , перебували весь час у полі зору останніх до прибуття наряду міліції, однак суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв ці показання. Суд не дав оцінки розбіжностям висновків експертиз щодо кількості наявних тілесних ушкоджень у потерпілого, їх тяжкості, та за яким критерієм відбувалось розмежування стороною обвинувачення ушкоджень у ОСОБА_14 . Вказує, що висновки експертизи № 178, а також протокол проведення слідчого експерименту з відеозаписом, не можливо визнати допустимим доказом, оскільки він проведений в кабінеті слідчого, а не за місцем вчинення правопорушення.

В змінах до касаційних скарг захисників засуджений

ОСОБА_8 просить змінити судові рішення та застосувати до нього положення ст. 75 КК України. Вказує, що при призначенні покарання, судом в повному обсязі не враховано, його молодий вік, наявність на його утриманні батька, який є інвалідом другої групи, матері, яка не працює та має ряд тяжких захворювань. Він є єдиною дитиною в сім`ї, доглядає за батьками і допомагає їм займатися господарством. Стверджує, що з урахуванням виключення з обвинувачення частини спричинених ОСОБА_14 ушкоджень, він в повному обсязі визнає свою провину у перевищенні влади та заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, в чому щиро кається та негативно оцінює свої дії. Він добровільно, частково відшкодував моральну шкоду потерпілому, про що долучив квитанцію грошового переказу та зобов`язується в подальшому відшкодувати її в повному обсязі. Просить суд визнати обставинами, які пом`якшують покарання: щире каяття, часткове, добровільне відшкодування моральної шкоди, позитивні характеристики, молодий вік, вчинення злочину вперше, наявність на утриманні батьків, які потребують догляду. Зазначає, що покарання у виді реального позбавлення волі може різко змінити його життя в гірший бік, а тому просить звільнити від його відбування з випробуванням.

Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від

30 січня 2015 року засуджено:

- ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 2 (два) роки. На підставі ст. 54 КК України ОСОБА_5 позбавлено спеціального звання «молодший лейтенант міліції»;
- ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 2 (два) роки. На підставі ст. 54 КК України ОСОБА_8 позбавлено спеціального звання «старший лейтенант міліції».
Згідно з вироком суду, 22 травня 2014 року приблизно о 02.00 год., ОСОБА_5 та ОСОБА_8 будучи працівниками міліції наділеними функціями представників влади та службовими особами, маючи спеціальне звання «молодший лейтенант міліції» та «старший лейтенант міліції» відповідно, разом з дільничним інспектором ОСОБА_11 та на його прохання, прибули до буд. АДРЕСА_6 , для залагодження конфлікту між колишнім подружжям ОСОБА_14 та ОСОБА_12 . При цьому,

ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , діючи групою осіб, увійшли до вказаного житла та наблизившись до ОСОБА_14 почали наносити йому удари по тілу, а саме: спочатку ОСОБА_5 штовхнув, а потім ударив в груди кулаком потерпілого, після чого стиснув руками його шию, а ОСОБА_8 наніс ОСОБА_14 кілька ударів по тулубу, заламав праву руку та притиснув його до стіни. В свою чергу, ОСОБА_11 відтягнув ОСОБА_8 від ОСОБА_14 , наказавши припинити ці незаконні дії, але ОСОБА_5 наніс ще один удар потерпілому кулаком по тулубу зліва, зламавши йому чотири ребра з 8 по 11. В результаті протиправних дій засуджених потерпілому ОСОБА_14 були спричиненні легкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 5 серпня 2015 року вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від

30 січня 2015 року змінено. Виключено з обвинувачення ОСОБА_5 та ОСОБА_8 спричинення ними потерпілому ОСОБА_14 консолідуючих переломів 8, 9, 10, 11 ребер зліва по пахвинній лінії, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень; закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку та забиттям м`яких тканин лівої вушної раковини та обличчя.

В решті вирок районного суду залишено без зміни.
Заслухавши доповідь судді, думку захисника ОСОБА_10 , який підтримав подані касаційні скарги зі змінами, та просив їх задовольнити, засуджених ОСОБА_8 і ОСОБА_5 , які також підтримали касаційні скарги з доповненнями та просили застосувати до них ст. 75 КК України, прокурора, який вважав, що касаційні скарги задоволенню не підлягають, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти та однобічності досудового і судового слідства, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, районний суд ретельно дослідив зібрані по справі докази, дав їм оцінку та визначив юридичну кваліфікацію дій засуджених за ч. 1

ст. 28, ч. 2 ст. 365 КК України.

Обґрунтовуючи доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_8 у вчинені інкримінованого їм кримінального правопорушення, суд взяв до уваги показання потерпілого

ОСОБА_14 , який показав, що в ніч на 22 травня 2014 року його було побито працівниками міліції ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .

Також, як докази винуватості засуджених, суд взяв до уваги: заяву потерпілого від 27 травня 2014 року про його побиття працівниками міліції ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та чоловіком на ім`я ОСОБА_23 ; рапорт чергового відділу міліції ОСОБА_24 , про побиття потерпілого працівниками міліції ОСОБА_8 ,

ОСОБА_11 та ОСОБА_5 ; показання свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_18 , які зі слів потерпілого дізналися, що його побили працівники міліції; показання допитаних у якості свідків працівників міліції ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які приїжджали за викликом на сімейний конфлікт до дому ОСОБА_14 , та від ОСОБА_12 дізналися про обставини сварки та її побиття ОСОБА_14 , та яким потерпілий скаржився, що його побили працівники міліції; показання свідка ОСОБА_22 , який підтвердив, що ОСОБА_14 був доставлений до відділу міліції після їх виклику на сімейний конфлікт до будинку потерпілого.

Також, вина засуджених в нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_14 , підтверджується проведеною у кримінальному провадженні судово-медичною експертизою.

Проаналізувавши показання потерпілого та вищезазначених свідків, суд першої інстанції дійшов висновку, що вони отримані у порядку встановленому кримінальним процесуальним законом, є послідовними, достовірними і такими, що узгоджуються між собою, а тому поклав їх в основу вироку, з чим також погодилась й колегія суддів апеляційного суду.

Окрім цього, вина засуджених підтверджується: повідомленням медичної сестри Чернігівської міської лікарні № 2 до відділу міліції у зв`язку із зверненням потерпілого ОСОБА_14 за медичною допомогою; повідомленням по каналу «102» відділу міліції від ОСОБА_14 про його побиття та прохання прислати СОГ та працівників прокуратури; листом з ЧМЛ № 2 з додатком, відповідно до якого ОСОБА_14 було доставлено каретою швидкої до травматологічного пункту; протоколом проведення слідчого експерименту від 8 серпня 2014 року, за участю потерпілого, відповідно до якого ОСОБА_14 хронологічно відтворив у який спосіб засуджені спричинили йому тілесні ушкодження; функціональними обов`язками оперуповноваженого оперативно-пошукового сектору відділу карного розшуку Чернігівського МВ ОСОБА_5 та старшого оперуповноваженого сектору по розкриттю злочинів проти особи, боротьбі з груповою злочинністю, з незаконним обігом зброї та вибухівки відділу карного розшуку Чернігівського МВ ОСОБА_8 , а також наказами МВС України від 19 листопада 2012 року № 1050, від 12 жовтня 2012 року № 940, відповідно до яких працівник міліції зобов`язаний незалежно від місцезнаходження і часу у разі звернення громадян, службових осіб із заявою чи повідомленням про події, які загрожують особистій чи громадській безпеці, або безпосереднього виявлення таких, вжити заходів до попередження і припинення правопорушень, а також в межах своєї компетенції здійснювати реагування на повідомлення про кримінальні правопорушення та інші події, тощо; матеріалами службового розслідування неправомірних дій працівників міліції ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , з яких формально вбачається в їх діях наявність ознак злочину, передбаченого ст. 365 КК України, що виразилось у безпідставному проникненні до будинку потерпілого та його побитті; а також іншими доказами по справі.

Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку та спростовуючи позиції сторони захисту про те, що місцевим судом не надано юридичної оцінки заяві потерпілого прокурору Чернігівської області, оскільки на думку апелянтів, з неї вбачається, що засуджені тілесних ушкоджень потерпілому не наносили, суд послався безпосередньо на зміст цієї заяви.

При цьому суд зазначив, що згідно заяви ОСОБА_14 просив притягнути до відповідальності працівників міліції

ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та працівника на ім`я « ОСОБА_23 », які

22 травня 2014 року приблизно о 02.00 год. розбивши вікно проникли в його будинок, а також громадян ОСОБА_12 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які спричинили йому тілесні ушкодження.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції в межах повноважень та в порядку визначеному ст. 404 КПК України, розглянувши у повному обсязі доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку про необхідність виключення з обвинувачення спричинення засудженими потерпілому

ОСОБА_14 переломів чотирьох ребер, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

В обґрунтування своєї позиції суд послався на висновок судово-медичної експертизи № 120 від 15 травня 2015 року, відповідно до якого комісія експертів вважала неможливим виникнення переломів чотирьох ребер у потерпілого за вказаних ним обставин, тобто від одного удару кулаком в ділянку грудної клітини, оскільки ширина ділянки грудної клітини, яка піддавалась травматичній дії значно ширша ніж частина кулака, що вдаряє.

Також, у висновку зазначено, що утворення переломів чотирьох ребер від одного удару лівої руки нанесеного ззаду, знизу вверх («ковзаючого удару»), про що йдеться в показаннях потерпілого, є неможливим, оскільки скелет грудної клітини, а саме ребра, є рухомими, і тому перелом мав виникнути в точці прикладення сили (можливо 1-2 ребра), а ребра, що оточують цю ділянку змістилися би в боки. Крім того, можливість того, що потерпілий міг пересуватись чи лазити по дахам будинків з встановленими у нього тілесними ушкодженнями, відповідно до висновку експертизи № 571 від 22 липня 2014 року, комісія експертів не виключає, оскільки такі ушкодження не порушили цілісність каркасу грудної клітки і не порушили функцію дихання, а переломи чотирьох ребер могли утворитись при ударі потерпілим спиною об перила, під час суперечки з його колишньою дружиною, ОСОБА_15 та

ОСОБА_16 .

Крім того, при апеляційному розгляді кримінального провадження потерпілий заявив суду, що засуджені в ніч вчинення злочину били його лише по тулубу, по голові ударів не наносили і такі ушкодження виникли не в результаті їх дій, а тому судом обґрунтовано зроблений висновок, що засуджені не причиняли ОСОБА_14 закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку та забиттям м`яких тканин лівої вушної раковини та обличчя.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_5 та

ОСОБА_8 діяли ні як працівники міліції, а як фізичні особи, були також ретельно перевірені апеляційним судом та спростовані належними, у матеріалах кримінального провадження, доказами та показаннями свідків. При цьому, суд також вказав, що сам

ОСОБА_8 в суді першої інстанції пояснював, що вони як працівники міліції просили потерпілого припинити неправомірні дії, та сам ОСОБА_14 сприймав ОСОБА_11 , ОСОБА_5

та ОСОБА_8 як працівників міліції, у зв`язку з чим повернувся в будинок, впізнавши їх як працівників міліції.

Крім того, в змінах до касаційних скарг засуджені вказали, що з урахуванням виключення ухвалою суду з обвинувачення частини спричинених ушкоджень потерпілому, вони в повному обсязі визнали свою вину у перевищенні влади та заподіянні ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, засуджують свої дії та щиро каються у вчиненому.

Враховуючи викладене, доводи сторони захисту про відсутність в діях засуджених складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 365

КК України спростовуються матеріалами кримінального провадження, а саме сукупністю належних та достатніх доказів, зібраних у встановленому законом порядку і з достатньою повнотою досліджених судами, яким дана належна оцінка, з урахуванням зменшення об`єму обвинувачення апеляційним судом.

Висновки судів, в цій частині, належним чином мотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає, а тому кваліфікація дій засуджених правильна.

Апеляційним судом також було перевірено доводи, які викладені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_7 щодо визнання протоколу проведення слідчого експерименту з відеозаписом недопустимим доказом, з якими він не погодився та зазначив, що відповідно до вимог кримінального процесуального закону проведення слідчого експерименту виключно за місцем вчинення кримінального правопорушення не є обов`язковим. Крім того, сам потерпілий ОСОБА_14 зазначив, що кабінет слідчого, де проводилась вказана слідча дія, не має суттєвих відхилень в розмірах та обстановці від його кухні, де було вчинено злочин.

Що стосується доводів касаційних скарг засудженого

ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 , про прийняття цивільного позову потерпілого з порушенням процесуального закону, то вони були перевірені апеляційним судом, який на їх спростування вказав, що хоча обвинувальний акт був оголошений та визначений обсяг доказів, що підлягає дослідженню, проте фактичний розгляд по суті розпочато не було, у зв`язку з чим колегія суддів вважала, що таке порушення процесуального закону не є істотним, оскільки не перешкодило і не могло перешкодити ухваленню обґрунтованого та законного рішення.

З такими висновками апеляційного суду також погоджується колегія суддів.

При призначенні засудженим покарання, місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчиненого засудженими злочину, характеризуючи їх дані, пом`якшуючу покарання обставину та відсутність обтяжуючих обставин, дійшов висновку про призначення засудженим покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Суд апеляційної інстанції залишивши вирок в частині призначеного покарання без зміни, в своєму рішенні вказав, що районний суд вірно прийшов до висновку про призначення покарання засудженим пов`язаного з позбавленням волі.

Згідно з вимогами статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, та при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим, враховуючи тяжкість вчиненого ОСОБА_5 та ОСОБА_8 злочину, дані, що характеризують особи засуджених, які раніше до кримінальної відповідальності не притягувались, їх молодий вік, роль кожного у вчиненні кримінального правопорушення та його наслідки, беручи до уваги повне визнання вини засудженими, усвідомлення протиправності та незаконності своїх дій, які вони оцінили негативно, щире каяття у вчиненому, добровільне повне відшкодування потерпілому матеріальної та часткове відшкодування моральної шкоди ОСОБА_5 , а такожчасткове відшкодування моральної шкоди потерпілому

ОСОБА_8 , про що свідчать долучені до касаційної скарги квитанцій, а також зобов`язання засуджених відшкодувати моральну шкоду в повному обсязі, позитивні характеристики, наявність на утриманні у ОСОБА_5 малолітньої доньки 2014 року народження та дружини, яка не працює у зв`язку з доглядом за дитиною, та батьків похилого віку на утриманні у ОСОБА_8 , які потребують догляду, наявність визнаної судом першої інстанції обставини, яка пом`якшує покарання засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_5 вчинення злочину вперше, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також з урахуванням виключення апеляційним судом з обвинувачення спричинення значної частині тілесних ушкоджень потерпілому, колегія суддів дійшла висновку про можливість виправлення засуджених від відбування покарання,але в умовах контролю за їх поведінкою.
Виходячи з викладеного,колегія суддів вважає, щосудові рішення підлягають зміні на підставі ст. 438 КПК України шляхом звільнення ОСОБА_5 та ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням на них обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438

КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу зі змінами засудженого ОСОБА_5 та касаційні скарги захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , зі змінами засудженого ОСОБА_8 , задовольнити.
Вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від

30 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 5 серпня 2015 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_8 змінити.
Звільнити ОСОБА_5 та ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки і покласти на них обов`язки, передбачені п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 76

КК України.
В решті судові рішення щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3