Кагарлицький районний суд Київської області
Справа №1- 72/12
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2012 року Кагарлицький районний суд Київської області

В складі:

Головуючого- судді: Закаблук О.В.

При секретарі: Галабурда В.О.

З участю прокурора: Калайда Ю.О.

Захисника: ОСОБА_1

Представників: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик Київської області кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уроджнця м. Бориспіль Київської області, українця, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_2, не одруженого, учня ІНФОРМАЦІЯ_3, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, в скоєнні ним злочину, який передбачено ч. 1 ст. 185 КК України, суд, -

В С Т А Н О В И В :

Так, судом встановлено, що 14 лютого 2012 року, близько 8 год. 30 хв., ОСОБА_6, перебуваючи у роздягальні Кагарлицького районного ліцею, де він навчається та який розташований в м. Кагарлик по вул. Воровського, 1 в кишені куртки, що висіла в приміщені роздягальні виявив мобільний телефон, який вирішив викрасти.

Так, ОСОБА_6, діючи умисно, з метою крадіжки чужого майна, скориставшись відсутністю сторонніх осіб в приміщені роздягальні, будучи впевненим, що його ніхто не бачить, таємно від оточуючих, викрав з кишені куртки учня ІНФОРМАЦІЯ_5, вартістю 1100 грн., з сім картою оператора мобільного зв'язку «Білайн». вартістю 10 грн., карткою пам'яті мікро-СД об»ємом 2 Гб вартістю 50 грн., який знаходився в шкіряному чохлі вартістю 50 грн., всього на загальну суму 1210 грн.

З викраденим ОСОБА_6 з місця вчинення скоєння злочину зник та розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 1210 грн.

Органами досудового слідства дії підсудного ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 1 ст. 185 КК України як навмисні, протиправні дії, які виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжка).

Підсудний ОСОБА_6 свою вину в скоєнні злочину, який передбачено ч. 1 ст. 185 КК України в судовому засіданні визнав повністю та пояснив суду, що він є учнем 9 го класу Кагарлицького ліцею.

14.02.2012 року близько 8 год 30 хв. він прийшов до роздягальні Кагарлицького районного ліцею, для того, щоб залишити там свій верхній одяг ( куртку та шапку).

Повісивши свій одяг на вішалку, він помітив, що з кишені куртки темного кольору, яка висить неподалік, виглядає ремінець від мобільного телефону.

Підійшовши ближче до цієї курточки, він потягнув за вищевказаний ремінець та дістав із кишені куртки мобільний телефон марки «Нокіа», який знаходився в шкіряному чохлі чорного кольору із срібним обідком.

Перед тим, як викрасти телефон він впевнився, що його ніхто не бачить.

Забравши мобільний телефон, він пішов до учбового класу на заняття. Цього ж дня, о 10.00 год. він дістав із викраденого телефону сім картку оператора «Білайн» та викинув її. Після закінчення занять в ліцеї він пішов на роботу до своєї матері в супермаркет «Фора», в м. Кагарлик, що на торгівельній площі, де показав матері викрадений мобільний телефон і пояснив їй, що цей телефон він знайшов на підвіконні в роздягальні Кагарлицького районного ліцею, де навчається.

Після цього о 16 годині, він приїхав додому, де його батько запитав про мобільний телефон, який він знайшов в ліцеї та про який йому розповіла мати по мобільному телефону. Він показав батькові викрадений телефон та пояснив, що він знайшов його в роздягальні ліцею на підвіконні, тоді батько сказав, щоб телефон він поклав до шафи і не чіпав до приїзду матері з роботи, а коли мати приїде, то вони спільно вирішать, що робити з вищевказаним телефоном.

21.02.2012 року, коли він перебував на навчанні в ліцеї до нього підійшов його однокласник ОСОБА_8 та повідомив, що його викликають до завуча ліцею. Коли він прийшов до завуча то побачив там його класного керівника та працівників міліції.

Коли працівники міліції запитали у нього про мобільний телефон, то він відповів, що ніякого мобільного телефону не чіпав, а коли працівники міліції сказали марку телефону, то він зізнався, що цей телефон витягнув із куртки невідомої йому особи в роздягальні ліцею 14.02.2012 року, о 8год. 30хв., і що зараз цей мобільний телефон знаходився в нього вдома.

Після чого працівники міліції за місцем його проживання вилучили мобільний телефон, який він викрав раніше.

На запитання суду підсудний ОСОБА_6 відповів, що мобільний телефон він вкрав для того, щоб в подальшому ним самому користуватися, тобто мети продажу даного телефону в нього на меті не було.

На момент викрадення телефону він не знав, кому належить даний телефон.

В скоєному щиро розкаюється та просить передати його на поруки педагогічному колективу коледжу.

Окрім повного визнання підсудним ОСОБА_6 в судовому засіданні своєї вини в скоєнні злочину, який передбачено ч. 1 ст. 185 КК України, його вина в скоєнні злочину доведена наступними доказами:

- протоколом допиту потерпілого ОСОБА_7, який показав, що. 14.02.2012 року, о 8-ій годині ранку, він прийшов на навчання до Кагарлицького районного ліцею, і взяв на навчання із собою свій телефон.

Останнього разу потерпілий користувався телефоном марки «Нокіа -5230», 13.02.2012 року, о 15годині, коли телефонував своїй матері.

Прийшовши до ліцею 14.02.2012 року, він зайшов у приміщення роздягальні ліцею, де знявши із себе свою куртку (темно-зеленого кольору), він, повісив її на вішалку та пішов до навчального класу.

Того-ж, дня о 10год. 10 хв., коли закінчився другий урок, він вийшов із навчального класу та пішов до приміщення роздягальні, яка розташована на першому поверсі, щоб забрати свій мобільний телефон із куртки, яку він залишив в роздягальні.

Підійшовши до своєї куртки він почав шукати свій мобільний телефон по кишенях куртки, але там його не виявилося.

Повернувшись до учбового класу, він повідомив своєму класному керівнику ОСОБА_9, що в нього із кишені куртки зник мобільний телефон.

ОСОБА_9 ОСОБА_10 О.О., заспокоїла його, припустивши, що телефон він забувся вдома. В кінці навчального дня, о 14годині 30 хвилин, він, прийшовши додому, свій мобільний телефон вдома не виявив.

Того-ж, дня ОСОБА_7, із батьками пішов до Кагарлицького РВ, де він з батьками написав про зникнення мого мобільного телефону.

Через кілька днів (точної дати ОСОБА_7, не пам'ятає), до ОСОБА_11, зателефонували працівники міліції та повідомили, що мобільний телефон було знайдено.

На даний час претензій матеріального чи морального характеру до підсудного ОСОБА_6 він не має, звертатися з цивільним позовом не бажає.

( а.с, 37)

- протоколом допиту свідка ОСОБА_11, який показав, що 22 червня 201 Іроку, він спільно із дружиною, ОСОБА_3, придбали ОСОБА_7, мобільний телефон марки «Нокіа - 5230». імеі 808493, в телефоні була СІМ картка «Білайн», з номером НОМЕР_1, та карткою пам'яті на 2 Гбайта.

14.02.2012 року, о 10 годині, ОСОБА_11, стало відомо, що в роздягальні Кагарлицького районного ліцею, де навчається його син ОСОБА_7, в нього із кишені його куртки було викрадено мобільний телефон. Того-ж дня, о 15 годині ОСОБА_11, із всією родиною пішли до Кагарлицького РВ, де вони написали заяву про викрадення вищевказаного мобільного телефону, а ще через кілька днів 21.02.2012 року, о 18 годині вечора, ОСОБА_11, зателефонували працівники міліції та повідомили його, що мобільний телефон сина знайдено.

/а.с. 37 /

- протоколом допиту свідка ОСОБА_12, яка показала, що вона працює в Кагарлицькому районному ліцеї з 2004 року, на посаді заступника директора ліцею з виховної роботи.

21.02.2012 року, до її кабінету прийшли працівники міліції і повідомили, що їм потрібно поспілкуватися із учнем ліцею ОСОБА_6, який навчається в 9-му класі. ОСОБА_12, викликала до свого кабінету ОСОБА_6, та його класного керівника ОСОБА_13, де в присутності ОСОБА_12, між ОСОБА_6, та працівниками міліції відбулася розмова про те, чи не крав ОСОБА_6, мобільний телефон ОСОБА_7, на що ОСОБА_6, спочатку не зізнавався, але вже коли до її кабінету зайшла мати ОСОБА_6, то ОСОБА_12, сама запитала у ОСОБА_6 про крадіжку телефону і він відповів, що справді 14.02.12 він викрав мобільний телефон з кишені куртки, яка висіла в роздягальні ліцею і викрадений ним телефон знаходиться в нього вдома.

/а.с. 42-43/

- протоколом допиту свідка ОСОБА_13, яка показала, що вона працює в Кагарлицькому районному ліцеї з 2004 року. На даний час є класним керівником 9-го класу, де серед інших учнів навчається ОСОБА_6 14.02.2012 року, в кінці робочого дня вона довідалася від інших учителів, що в якогось учня 5-го класу зник мобільний телефон і що даний хлопчик разом із батьками звернувся в міліцію у зв'язку із зникненням цього телефону.

21.12.2012 року, до її робочого місця прийшла заступник директора ліцею по виховній роботі ОСОБА_12, і повідомила, що в її кімнаті на неї та ОСОБА_6, чекають працівники міліції. Коли вона увійшла до кабінету, то там були працівники міліції, які запитували ОСОБА_6, про мобільний телефон, який викрали в ОСОБА_7, на що ОСОБА_6, спочатку відповідав, що телефон він напередодні знайшов у ліцеї і що, жодного відношення до викрадення телефону не має, але згодом ОСОБА_6, в її присутності зізнався, що телефон він вкрав і що телефон він взяв тому що йому дуже хотілося мати свій телефон, а свій власний телефон він десь загубив.

/а.с. 44-45 /

- заявою ОСОБА_11, про викрадення 14.02.12 у його сина ОСОБА_7 мобільного телефону марки «Нокіа-5230» імеі: 357900/04/280849/3.

/а.с. 7 /

- протоколом огляду місця події від 21.02.2012 року, проведеного в будинку за місцем проживання ОСОБА_6. за адресою: м. Кагарлик, вул. Тельмана. 20, в ході якого було виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Нокіа 5230» імеі: 357900/04/280849/3, з карткою пам'яті об'ємом 2 Гб.

/ас. 14-18/

- протоколом огляду місця події від 29.02.2012 року, проведеного в приміщенні Кагарлицького районного ліцею, в ході якого оглянуто приміщення роздягальні, в якій 14.02.12 ОСОБА_6. вчинив крадіжку.

/ас. 10-12/

речовими доказами є: мобільний телефон марки «Нокіа 5320» з карткою пам'яті на 2 Гбайта. та чорний шкіряний чохол, вилучені 21.02.2012 року, за місцем проживання ОСОБА_6 та передані на зберігання ОСОБА_3.

/ас. 35/

- Підсудний ОСОБА_6, за місцем навчання та проживання характеризуються позитивно.

/ас. 66- 74/

- Підсудний ОСОБА_6, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

/ас. 66- 74/

- обставин, які згідно ст.. 67 КК України обтяжували б покарання ОСОБА_6 відсутні.

- обставиною, яка згідно ст.. 66 КК України пом'якшує покарання ОСОБА_6, є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вина підсудного ОСОБА_6 у вчиненому злочині доведена повністю і його дії суд кваліфікує за ч. 1 ст. 185 КК України як умисні, протиправні дії, які виразилися в таємному викраденні чужого майна (крадіжка).

Отже, що стосується покарання, то суд вважає за можливе застосувати до підсудного ОСОБА_6 положення ст.. 105 КК України, - звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Отже, що стосується застосування норм матеріального права, то суд в даному випадку застосовує наступні положення.

Так, згідно ст.. 103 КК України при призначенні покарання неповнолітньому суд, крім обставин, передбачених у статтях 65- 67 цього Кодексу, враховує умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього.

Як встановлено судом підсудний проживає в нормальній, повноцінній сім»ї, поведінка в побуті та під час навчання добра, навчається задовільно.

Згідно ст.. 105 КК України неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.

У цьому разі суд застосовує до неповнолітнього такі примусові заходи виховного характеру:

1) застереження;

2) обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього:

3) передача неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання;

4) покладення на неповнолітнього, який досяг п'ятнадцятирічного віку і має майно, кошти або заробіток, обов'язку відшкодування заподіяних майнових збитків;

5) направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення, але на строк, що не перевищує трьох років. Умови перебування в цих установах неповнолітніх та порядок їх залишення визначаються законом.

До неповнолітнього може бути застосовано кілька примусових заходів виховного характеру, що передбачені у частині другій цієї статті. Тривалість заходів виховного характеру, передбачених у пунктах 2 та 3 частини другої цієї статті, встановлюється судом, який їх призначає.

Звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру є специфічним заходом, який застосовується щодо неповнолітніх. Він передбачає більш вузькі умови застосування та більш суворі обмеження, ніж при звільненні від відбування покарання з випробуванням (ст. 104).

Захід, передбачений ст. 105, повинен застосовуватися тоді, коли неповнолітній, на думку суду, може бути виправлений без реального виконання кримінального покарання, але лише за умови застосування примусових заходів виховного характеру.

Звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру допускається за наявності сукупності низки умов:

неповноліття особи. Мається на увазі, що така особа має бути неповнолітньою на момент розгляду справи судом.

вчинення нею злочину невеликої або середньої тяжкості. Про поняття таких злочинів див. ст. 12 та коментар до неї.

Із змісту ст. 105 випливає, що звільнення від кримінальної відповідальності із застосуванням примусових заходів виховного характеру допускається, якщо особа засуджується за вчинення одного такого злочину. Вчинення двох чи більше злочинів, хоча б кожний із них був і невеликої тяжкості, виключає звільнення від покарання на підставі ст. 105.

Водночас не вимагається, щоб такий злочин було вчинено вперше: звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру може бути застосоване і до неповнолітнього, який має судимість:

щире розкаяння і подальша бездоганна поведінка, на які можуть зокрема вказувати: допомога потерпілому як одразу ж після посягання, так і згодом; добровільне і повне усунення шкоди, заподіяної злочином; утримання інших учасників посягання від його продовження або повторення; з'явлення із зізнанням до органів влади; викриття співучасників; правдиві показання, дані в ході досудового слідства і судового розгляду справи; добросовісне ставлення до праці чи навчання; дотримання правил поведінки в громадських місцях та в побуті. Відповідні дії мають бути не вимушеними чи епізодичними, а свідчити про певну лінію поведінки неповнолітнього в період після вчинення злочину, його намагання спокутувати вину, виправитися.

На підставі таких об'єктивних даних суд може визнати, що неповнолітній па момент постановлення вироку не потребує застосування покарання, однак до нього слід застосовувати примусові заходи виховного характеру.

У такому разі суд визначає покарання, встановлює його вид і розмір і постановляє про звільнення від покарання на підставі ст. 105. Одночасно суд призначає вид примусового заходу виховного характеру, який має бути застосовано щодо неповнолітнього, визначає його зміст (обов'язки, які покладаються на неповнолітнього, тривалість застосування заходів).

Звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру - це право суду. Водночас суд, за наявності формальних підстав (вік підсудного та ступінь тяжкості вчиненого злочину), повинен обговорювати можливість застосування щодо неповнолітнього звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру. При цьому слід звертати увагу на те, чи застосовувалися раніше до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру, і якщо застосовувалися, то чому вони виявилися неефективними.

В 2 ст. 105 наведено вичерпний перелік примусових заходів виховного характеру, які застосовуються до неповнолітніх. Ці ж заходи застосовуються і при звільненні неповнолітнього від кримінальної відповідальності із застосуванням примусових заходів виховного характеру на підставі ст. 97 КК України.

Що ж стосується застосування норм процесуального права, то в даному випадку суд застосовує наступні положення.

Коли суд при розгляді кримінальної справи, що надійшла з обвинувальним висновком, дійде висновку про можливість виправлення неповнолітнього, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, без застосування кримінального покарання, він виносить ухвалу, а суддя постанову про закриття кримінальної справи і вирішує питання про застосування до неповнолітнього одного з примусових заходів виховного характеру, передбачених частиною другою статті 105 Кримінального кодексу України.

Справу, що надійшла до суду від прокурора в порядку, передбаченому статтею 7-3 або 9 цього Кодексу, суддя або голова суду, якщо він згоден з рішенням, прийнятим слідчим або прокурором, призначає до розгляду в судовому засіданні у строк не пізніше десяти днів, а в разі незгоди повертає прокурору мотивованою постановою.

Розгляд справ, зазначених у частині другій цієї статті, провадиться у відкритому судовому засіданні за обов'язковою участю прокурора і захисника. При цьому заслуховуються пояснення неповнолітнього, його законного представника, перевіряються докази, які доводять або спростовують вчинення даною особою суспільно небезпечного діяння, а також перевіряються інші обставини, які мають істотне значення для вирішення питання про застосування примусового заходу виховного характеру. Під час розгляду справи ведеться протокол судового засідання. Після закінчення судової перевірки справи свої думки висловлюють прокурор, потім захисник.

У разі наявності достатніх підстав вважати, що особа, яка підлягає за ухвалою суду направленню до спеціального навчально-виховного закладу, буде займатися протиправною діяльністю, а також з метою забезпечення виконання своєї ухвали суд вправі тимчасово, строком до 30 діб, помістити цю особу у приймальник-розподільник для неповнолітніх, який доставляє її до спеціального навчально-виховного закладу.

Згідно зі ст. 105 КК України неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.

У цьому разі суд застосовує до неповнолітнього такі примусові заходи виховного характеру:

1) застереження;

2) обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього;

3) передача неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання;

4) покладення на неповнолітнього, який досяг п'ятнадцятирічного віку і має майно, кошти або заробіток, обов'язку відшкодування заподіяних майнових збитків;

5) направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення, але на строк, що не перевищує трьох років. Умови перебування в цих установах неповнолітніх та порядок іх залишення визначаються законом.

До неповнолітнього може бути застосовано кілька примусових заходів виховного характеру, що передбачені у законі. Тривалість заходів виховного характеру, передбачених у пунктах 2 та 3 частини другої статті 105 КК України, встановлюється судом, який їх призначає.

До спеціальних навчально-виховних установ належать спеціальні загальноосвітні школи соціальної реабілітації (сюди направляються особи у віці від одинадцяти до чотирнадцяти років) і професійні училища соціальної реабілітації неповнолітніх (для осіб у віці понад 14 років). В училищах засуджені можуть утримуватись у виняткових випадках до досягнення 19 років, якщо це необхідно для закінчення навчання і не виходить за рамки встановленого законом трирічного терміну примусових заходів виховного характеру.

За наявності достатніх підстав вважати, що особа, яка підлягає направленню в спеціальний навчально-виховний заклад, буде займатися протиправною діяльністю, а також з метою забезпечення виконання свого рішення, суд має право тимчасово, терміном до 30 діб, помістити неповнолітнього в приймальник-розподільник для неповнолітніх, який потім за рішенням суду доставляє його в спеціальний навчально-виховний заклад.

Згідно ст.. 448 КПК України, - «Питання, які підлягають вирішенню судом у справах про застосування примусових заходів виховного характеру», заслухавши у судовому засіданні думки прокурора і захисника щодо справи, яка надійшла згідно з пунктом 1 статті 232-1 цього Кодексу, суд виходить у нарадчу кімнату для винесення ухвали або постанови, де вирішує такі питання:

1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, з приводу якого провадилося досудове слідство;

2) чи винна у цьому діянні особа, щодо якої розглядається справа;

3) який саме примусовий захід виховного характеру з передбачених частиною другою статті 105 Кримінального кодексу України має бути застосовано до цієї особи.

За результатами розгляду цих справ суд виносить ухвалу.

Крім того, згідно п. 2 ППВС України «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» за № 2 від 15.05.2006 року в кожному випадку вирішення питання про відповідальність неповнолітнього за злочин невеликої або середньої тяжкості необхідно обговорити можливість застосування до нього примусових заходів виховного характеру замість кримінального покарання.

Відповідно до чинного законодавства примусові заходи виховного характеру можна застосовувати до особи, яка у віці від 14 до 18 років учинила злочин невеликої або середньої тяжкості.

Примусові заходи виховного характеру, зокрема, застосовують при звільненні неповнолітнього від покарання відповідно до ч. 1 ст. 105 КК України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо застосування до підсудного ОСОБА_6 положення п. 3 ч. 2 ст. 105 КК України, - передача неповнолітнього під нагляд педагогічного колективу за його згодою на один рік.

Так, підсудний ОСОБА_6 скоїв злочин, який передбачено ч. 1 ст. 185 КК України, який згідно ст.. 12 КК України відноситься до злочинів середнього ступеню тяжкості.

Про те, як встановлено судом в судовому засіданні підсудний ОСОБА_6 не становить суспільної небезпеки, навпаки, на момент розгляду справи в судовому засіданні істотно покращив свою поведінку як під час побуту так і під час навчального процесу.

Крім того, в матеріалах справи міститься протокол загальних зборів № 2 колективу Кагарлицького районного ліцею від 11 травня 2012 року, в якому зазначено, що заслухавши думку колективу Кагарлицького районного ліцею про взяття на поруки гр. ОСОБА_6, обвинуваченого за ч. І ст 185 КК України - у зв'язку з тим, що він вчинив злочин середньої тяжкості, є неповнолітнім, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності притягається вперше, у вчиненому щиро покаявся і визнав себе винним у вчиненому злочині, спричинена ним матеріальна шкода відшкодована в повному обсязі, з потерпілим ОСОБА_7 налагоджені добрі стосунки та жодних претензій потерпілий ОСОБА_7 0.0. до ОСОБА_6 не має, на думку колективу ОСОБА_6 може бути виправлено без застосування до нього кримінального покарання за допомогою заходів виховного характеру та громадського впливу, тому колектив вирішив підняти клопотання перед судом про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв'язку з передачею його на поруки на період навчання в Кагарлицькому районному ліцеї.

Враховуючи вищевикладене, керуючись п. 2 ППВС України «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» за № 2 від 15.05.2006 року , п. 3 ч. 2 ст. 105 КК України, ст..ст. 447, 448 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Кримінальну справу за № 1 72/12 по обвинуваченню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_6, українця, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_2, не одруженого, учня ІНФОРМАЦІЯ_3, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, в скоєнні ним злочину, який передбачено ч. 1 ст. 185 КК України, - закрити на підставі ст.. 105 КК України, ст..ст. 447, 448 КПК України в зв»язку з передачею ОСОБА_6 на поруки колективу Кагарлицького районного ліцею.

Передати на поруки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_6, українця, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_2, не одруженого, учня ІНФОРМАЦІЯ_3, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 колективу Кагарлицького районного ліцею терміном на 1 рік.

Постанова може бути оскаржена на протязі 15 діб з часу проголошення учасниками процесу а осудженим в той же строк з часу вручення копії постанови до Апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд Київської області.

Суддя: