АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1704/15 Справа № 185/3823/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000732, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2015 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Павлоград Дніпропетровської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз: 18.11.2014року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ст. 185 ч. 2, ст. 75 КК України до 2 років позбавлення волі із випробуванням на 2 роки,
обвинуваченого у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Кримінальне провадження розглянуто за участю: прокурора ОСОБА_8

В с т а н о в и л а:
Вироком суду обвинуваченого ОСОБА_6 визнано винним та йому призначено покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.11.2014 року та остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 3 місяці.
Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_6 визнано винним та йому призначено покарання за те, що він 14 березня 2015 року приблизно о 12 годині 05 хвилин, перебуваючи в приміщенні торгівельного павільйону ПП «Білоконь», розташованого на кінцевій зупинці сел.«Шахтобудівників» по вул.Дніпровській м.Павлограду, реалізуючи раптово виниклий злочинний намір на заволодіння чужим майном, скориставшись тим, що в торговому павільйоні нікого немає, а продавець консультант відійшла в підсобне приміщення, діючи умисно, протиправно, таємно, із корисливих мотивів, повторно, викрав з коробки з грошовими коштами суму 802 гривні, які знаходились біля касового апарату і належали приватному підприємцю ОСОБА_9 , чим завдав останньому матеріальних збитків на вказану суму.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через свою суворість та призначити йому за останнім вироком покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу і ухваливши рішення про самостійне виконання даного та попереднього вироків.
В обґрунтування посилається на неналежне врахування судом першої інстанції всіх обставин, що пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, відшкодування збитків, перебування на утриманні двох малолітніх дітей, а також позицію потерпілого, який просив не позбавляти волі обвинуваченого. Вважає, що враховуючи дані обставини, суд мав підстави для застосування ст.69 КК України - призначення йому покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн., а попередній вирок відповідно до ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно. Також зазначає, що суд незаконно відмовив в затвердженні угоди між обвинуваченим та потерпілим.
В судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, її доводи вважав такими, що не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність і просив залишити її без задоволення, а вирок суду без змін.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, як висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження та правова кваліфікація його дій ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, визнавались самим обвинуваченим в ході судового провадження в суді першої інстанції, то апеляційний суд не входить в перевірку вказаних обставин.

Перевіряючи доводи обвинуваченого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
В силу ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Остаточне покарання за сукупністю вироків… має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_6 визнаний винним та йому призначено покарання за ч. 2 ст. 185 КК України, який він вчинив саме в період іспитового строку, оскільки на підставі вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.11.2014 року його було засуджено за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України останнього було звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на 2 роки.
Виходячи з положень ч. 2 ст. 75 КК України та змісту ч. 3 ст. 78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст. 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначити покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування вказаних вище норм закону, які зазначені в пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 р. № 7 вбачається, що у разі, коли особа була засуджена до арешту або позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (статті 75, 104 КК) або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (статті 81, 107 КК) і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання.
Таким чином, колегією суддів встановлено, що при обранні норми закону, яка підлягає застосуванню до даних кримінально-правових відносин, суд першої інстанції належним чином встановив вказані обставини і при призначенні покарання застосував ті норми закону України про кримінальну відповідальність, які підлягають застосуванню в даному випадку, а саме ст. 71 КК України, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що відповідні доводи апеляційної скарги обвинуваченого є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, а вирок суду в частині призначення покарання є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегія суддів погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами, які впливають на вид і міру покарання і вважає, що при вирішенні питання щодо обрання виду і розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , судом першої інстанції були належним чином враховані характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який, маючи не зняту і непогашену судимість за вчинення аналогічних корисливих злочинів проти власності, належних висновків для себе не зробив, не виправдав довіру суду та суспільства і знову, в період іспитового строку, вчинив злочин.
Судом першої інстанції також враховано, що обвинувачений має на утриманні двох малолітніх дітей, посередньо характеризується за місцем реєстрації, його повне визнання вини, щире каяття та добровільне відшкодування шкоди потерпілому, а також інші обставини на яких посилається обвинувачений в своїй апеляційній скарзі і обґрунтовано прийшов до висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі, але не в максимальному розмірі.
Підстав для призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України в ході апеляційного провадження не встановлено.
У зв`язку з вищевикладеним доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 щодо неправильного застосування норм закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через свою суворість колегія суддів розцінює як такі, що ґрунтуються на власному хибному тлумаченні норм кримінального та процесуального закону, є безпідставними і не можуть бути задоволені.

Інших обставин, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, в розумінні ст.ст. 87, 412 КПК України, під час апеляційного перегляду, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2015 року щодо ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:

___________________ _____________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4