справа № 488/350/15-к
провадження № 1-кп/488/18/16
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.02.2016 року Корабельний районний суд м.Миколаєва

у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретарів судового засідання - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю сторін та учасників судового провадження :

прокурора - ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 ,

неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 ,

обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві кримінальні провадження внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003320, № 3350, які об`єднані в одне провадження, по обвинуваченню:

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, українця, учня 2-ого курсу Миколаївського професійного ліцею будівництва у сфері послуг, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого:

- 02.03.2015 року Заводським районним судом м.Миколаєва за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання на підставі ст.. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки,
- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, 198 КК України,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Миколаєва, українця, громадянина України, учня 3 курсу Вищого професійного училища суднобудування, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,

-у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И В:
08.10.2014 року близько 15.30 годин обвинувачений ОСОБА_12 , перебуваючи поблизу будинку № 5-А по вул. Айвазовського м. Миколаєва, застосовуючи психологічний вплив на неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 , змусив останнього віддати належний тому мобільний телефон «Самсунг GТ - 8 6312», а ОСОБА_7 , перебуваючи у пригніченому стані внаслідок того, що ОСОБА_12 своїми зухвалими діями придушив волю потерпілого до спротиву та усвідомлюючи реальність можливості застосування до нього фізичного насильства з боку ОСОБА_12 , передав йому свій мобільний телефон.

Внаслідок своїх протиправних дій ОСОБА_12 , погрожуючи ОСОБА_7 , застосуванням насильства, яке не є небезпечним для здоров`я, відкрито викрав у потерпілого належний йому мобільний телефон «Самсунг GТ - 8 6312», вартістю 1000 гривень.

З місця вчинення злочину з викраденим майном зник, розпорядившись ним на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на названу суму.

Під час вчинення ОСОБА_12 вказаного злочину був присутнім обвинувачений ОСОБА_14 , який того ж дня разом з ОСОБА_12 , достовірно знаючи, що мобільний телефон «Самсунг GТ - 8 6312» був одержаний злочинним шляхом, перебуваючи на території ринку, розташованого у Корабельному районі м. Миколаєва, збув названий телефон, отримавши грошову винагороду в розмірі 180 гривень.

Крім того, 22.10.2014 року приблизно о 16 годин 30 хвилин ОСОБА_13 , знаходячись біля входу на даху будинку АДРЕСА_4 , таємно, шляхом вільного доступу, керуючись раптово виниклим злочинним умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, повторно вчинив крадіжку мобільного телефону марки "Huawei МТ1-U06" вартість якого складає 3500 гривень, який належить потерпілому ОСОБА_15 ..

З викраденим майном ОСОБА_13 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на названу суму.

За фактом відкритого заволодіння майна потерпілого ОСОБА_7 ..
Будучи допитаним в суді обвинувачений ОСОБА_12 вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні за фактом вчинення відкритого заволодіння майном потерпілого ОСОБА_7 не визнав та показав, що 08.10.2014 року приблизно о 15 годині він разом із ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та її знайомою ОСОБА_18 , відпочивали біля будинку № 5-А по вул. Айвазовського. Дівчата позвали до них потерпілого, та повідомили їм, що останній їх ображає. Вони вирішили заступитися за дівчат. З метою покарати потерпілого він разом із ОСОБА_13 підійшли до останнього та нанесли йому кулаками декілька ударів по тулубу. Після цього він заставив його стати на коліна, вимагаючи вибачення перед дівчатами. Та після вибачення останнього, з метою, щоби потерпілий зробив правильні висновки, він ще раз ногою наніс йому удар в область спини. Під час нанесення ударів у нього виник умисел взяти у потерпілого мобільний телефон, який він обговорив з ОСОБА_13 .. З вказаною метою він попросив у потерпілого для здійснення дзвінку мобільний телефон, на що останній його віддав добровільно без будь-яких заперечень. Отримавши телефон від потерпілого, він повідомив останньому, що в разі, якщо він буде себе добре вести, і дівчата більше не будуть на нього скаржитися, через тиждень вони віддадуть йому телефон. Однак потерпілій відповів їм, що вони можуть вже не повертати йому телефон. Тоді ОСОБА_13 звернувся до потерпілого з проханням написати розписку про добровільну передачу телефону. Потерпілий її написав розписку. Після цього вони з ОСОБА_13 відразу поїхали на ринок, розташований в Корабельному районі, де ОСОБА_13 домовився про продажу мобільного телефону, який він передав покупцеві. Після чого отриманні гроші поділили на двох. Наполягав на тому, що злочин він не вчиняв, оскільки потерпілий добровільно передав йому мобільний телефон та просив його не повертати.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_13 за епізодом збуту майна, одержаного злочинним шляхом у потерпілого ОСОБА_7 , свою винуватість не визнав та дав показання аналогічні показанням обвинуваченого ОСОБА_12 .. Підтвердив, що під час виховання потерпілого наніс останньому тілесні ушкодження. Вважав, що потерпілий подарував ОСОБА_12 мобільний телефон, оскільки передав його добровільно та просив його не повертати. Крім того, наполягав на тому, що хоча він з ОСОБА_12 , знаходячись на ринку в Корабельному районі, разом домовлялись з покупцем про продаж телефону, безпосередньо телефон останньому віддав ОСОБА_12 , а не він.

Проте потерпілий ОСОБА_7 суду показав, що 08.10.2014 року близько 15 годині він проходив поблизу будинку № 5-А по вул. Айвазовського, де побачив знайомих йому дівчат ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які його підізвали до себе. В цей час разом з дівчатами знаходились обвинувачені. Коли він підійшов до останніх, ОСОБА_12 , взявши його під руку, відразу повів за будинок, він, відчуваючи страх, оскільки йому була відома негативна характеристика останнього, пішов за ним. По дорозі ОСОБА_12 попросив передати йому мобільний телефон нібито для здійснення дзвінку, але він, не бажаючи віддавати телефон, повідомив обвинуваченому, що телефон розряджений, та не віддав телефон. Тоді ОСОБА_12 , продовжуючи наполягати на передачі телефону, попередив, що він лише подивиться телефон, а в разі якщо він його обдурив і телефон включиться, то телефон він залишить собі. На що він, побоюючись ОСОБА_12 , вимушений був віддати телефон останньому. Отримавши телефон, ОСОБА_12 ввімкнув його, та залишив собі. Після чого відразу разом з ОСОБА_13 , який був цей час поряд, почали наносити йому кулаками тілесні ушкодження в область тулубу та обличчя. Після чого заставили стати його на коліно та вибачитися перед дівчатами. Він, виконавши їх вимоги, вибачився та відразу почав просити ОСОБА_12 повернути телефон. На що ОСОБА_13 сказав, що вони віддадуть телефон лише в разі, якщо він надасть їм можливість ударити його в обличчя. Він погодився на це, оскільки бажав повернути собі телефон. Тоді ОСОБА_12 взяв його руки, утримуючи їх, а ОСОБА_13 наніс йому удар в обличчя. Однак телефон йому так і не відав, тоді він, боячись продовження нанесення останніми тілесних ушкоджень, вже не звертаючись до них з проханням повернути телефон, направився додому. Але по дорозі його наздогнав ОСОБА_13 та наказав написати розписку про те, що нібито він не має до них претензій. Таку розписку він написав під диктовку ОСОБА_13 та ОСОБА_12 .. При цьому останнім він не казав, що телефон йому не потрібен. А розписку він написав тому, що боявся застосування він останніх знов насильства. Обвинувачені дійсно казали йому, що в разі його доброї поведінки, вони йому через тиждень повернуть телефон, він повірив, але телефон так і не повернули. Матері про вчинений відносно нього злочин, він повідомив не відразу.

Підтвердив, що під час з`ясування відносин при зазначених потерпілим обставинах, останній передав ОСОБА_13 мобільний телефон, і свідок ОСОБА_21 допитаний судом, який аналогічні показання дав під час проведення слідчого експерименту, що відображено у відповідному протоколі від 14.11.2014 року.

Наведені показання потерпілого та свідка повністю узгоджуються з іншими дослідженими доказами.

Так, відповідно протоколу про прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 20.10.2014 року, мати неповнолітнього потерпілого - ОСОБА_6 повідомила, що у перших числах жовтня 2014 року ОСОБА_22 та ОСОБА_23 відкрито викрали у її сина ОСОБА_7 мобільний телефон марки «Самсунг», вартістю 1000 гривень.

Вказаний телефон, як вбачається з тексту гарантійного талону, виданого магазином «Кибернетики», потерпілий придбав 24.02.2014 року.

Станом на 14.11.2014 року, згідно з інформації, наданої ПП ОСОБА_24 , вартість названого телефону складала 1010 гривень.

Місцем вчинення злочину, про що свідчать дані протоколу огляду місця події від 20.10.2014 року та фототаблиці до нього слідує, що є дільниця місцевості, розташована поблизу будинку № 5-А по вул. Айвазовського м. Миколаєва.

Як вбачається з протоколу від 28.11.2014 року, свідок ОСОБА_25 впізнав з чотирьох пред`явлених йому для впізнання осіб зображених на фотознімках, ОСОБА_13 як особу,яка в жовтні 2014 року продала йому мобільний телефон марки «Самсунг».
Будучи допитаним в суді, названий свідок підтвердив, що в жовтні 2014 року на ринку , розташованому в Корабельному районі м.Миколаєві він займався підприємницькою діяльністю, пов`язаною з придбанням та продажем мобільних телефонів. Наприкінці названого місяця до нього звернулися працівники міліції, які під час проведення з його участю слідчої дії, пред`явили йому для впізнання фотознімки юнаків. На одному з яких він впізнав особу, у якої незадовго до цих подій придбав мобільний телефон.
При цьому, незважаючи на те, що знаходячись в залі судового засідання ОСОБА_13 свідок не впізнав, останній наполягав на тому, що не міг обізнатися під час проведення слідчої дій, яка відбулася через короткий проміжок часу після придбання ним телефону, що саме ОСОБА_13 продав йому згаданий телефон, пояснивши, що в залі суду він не впізнав обвинуваченого, так як з того дня пройшов тривалий час.
Оцінюючи досліджені докази, суд приходе до висновку, що доводи обвинувачених про те, що тілесні ушкодження і психологічний тиск на потерпілого вони вчинили у зв`язку з неправомірними діями останнього по відношенню до знайомих дівчат виключно з виховною метою, а мобільний телефон потерпілий віддав ОСОБА_12 на прохання останнього добровільно без будь-якого примусу, фактично подарувавши його, спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_21 та іншими дослідженими судом доказами.
Так, як вбачається з показань потерпілого, останній при вищезгаданих обставинах віддав ОСОБА_12 мобільний телефон, знаходячись під психічним та фізичним тиском з боку обвинуваченого, усвідомлюючи, що останній буде продовжувати спричиняти йому тілесні ушкодження, при цьому, звертаючись до ОСОБА_12 з проханням повернути телефон. Однак, незважаючи на це, ОСОБА_12 , разом із ОСОБА_13 , який весь цей час знаходився поряд та приймав безпосередню участь у згаданих подіях, утримуючи при собі телефон, не лише покинув місце злочину, а й змусив його написати розписку про добровільність передачі телефону.
Показання потерпілого узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_21 , який будучи очевидцем згаданих подій, підтвердив незаконність отримання ОСОБА_12 мобільного телефону належного потерпілому.
Мати потерпілого ОСОБА_6 , як тільки їй стало відомо від сина про вчинений відносно останнього ОСОБА_12 злочин, відразу повідомила про це правоохоронні органи, звернувшись із відповідною заявою.
Самі обвинувачені, під час допиту, не заперечували проти того, що нанесли руками та ногами по різним частинам тіла потерпілого тілесні ушкодження.
Переліченими доказами спростовуються і позиція ОСОБА_13 про те, що потерпілий подарував ОСОБА_12 мобільний телефон, тому він не був одержаний останнім злочинним шляхом.
Не знайшли свого підтвердження і доводи ОСОБА_13 та його захисника про те, що не обвинувачений збував названий телефон. Як показав суду свідок ОСОБА_26 , саме ОСОБА_13 в жовтні 2014 року продав йому мобільний телефон «Самсун». При цьому, а ні ОСОБА_13 , ані ОСОБА_27 не заперечували проти того, що разом відразу після вищеописаних подій поїхали продавати телефон потерпілого, домовлявся про його продаж із названим свідком саме ОСОБА_13 ..

Таку позицію обвинувачених суд сприймає, як бажання останніх уникнути кримінальної відповідальності.

Аналізуючи досліджені докази по вказаному епізоду, суд приходить до переконання про винуватість ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, та:

дії ОСОБА_12 , які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, кваліфікує за ч. 2 ст. 186 КК України;

дії ОСОБА_13 , які виразились у збуті майна, одержаного злочинним шляхом, кваліфікує за ст. 198 КК України.

За фактом вчинення крадіжки майна, що належить потерпілому ОСОБА_15 ..
За епізодом заволодіння майном потерпілого ОСОБА_15 , обвинувачений ОСОБА_13 показав, що 22.10.2014 року в денну годину він зайшов до свого знайомого, який проживає на першому поверсі першого під`їзду будинку АДРЕСА_4 . Поспілкувавшись з останнім, він на ліфті піднявся на дев`ятий поверх, чекати свого знайомого,який повинен був через 20 хвилин звільнитися та піднятися до нього. Опинившись на верхньому поверсі, він побачив на підлозі викинуті кимось старі предмети одягу та сумку з розкиданими речами, серед яких знаходився мобільний телефон, з якого безперервно грала музика. Поблизу нікого не було. Він виглянув на дах, де теж нікого не помітив. Вирішивши, що названі речі викинуті, він, перевіривши телефон,та, переконавшись, що він в робочому стані, забрав собі. Із названих речей він більше нічого не взяв. Після чого відразу покинув під`їзд, вимкнувши через деякий час телефон. Вважав, що крадіжку він не вчиняв, оскільки телефон він знайшов. Того дня на його прохання його знайомий здав телефон до ломбарду.

Однак, незважаючи на невизнання винуватості, вина ОСОБА_13 у вчиненні даного кримінального правопорушення підтверджується дослідженими судом доказами.

Як показав суду потерпілий ОСОБА_28 , в цей день він разом із двома своїми напарниками виконували ремонті роботи на даху названого будинку. Перед початком роботи вони переодяглися в робочий одяг, а одяг, в якому прийшли разом із іншими власними речами, будівельним матеріалами, інструментами та мотузками залишили в під`їзді будинку біля входу на дах. Серед названий речей знаходилась і його сумка, в якій, крім іншого, знаходився дорогий мобільний телефон. Виконуючи роботу по утепленню стін, кожен з них постійно пересувались по під`їзду та даху, дуже голосно спілкуючись, з нетривалим періодом часу, проходячи поряд своїх речей . Тому на даху, в під`їзді та на вулиці біля нього, їх було чутно. За 15 хвилин до того, як він перевірив свою сумку та помітив, що телефону в ній нема, дзвоник його телефону чув його напарник, який і повідомив про те, що йому дзвонили. Відразу, як він виявив крадіжку, він з телефону напарника зателефонував на номер свого телефону, але телефон був вже вимкнений. В під`їзді він нікого не помітив. По скупченню та кількості перелічених речей та добротного одягу, який вони залишили біля входу на дах, не можливо було зробити висновок, що вони кимось загублені.

Того ж дня, як вбачається з протоколу про прийняття заяви вчинення злочину, ОСОБА_15 повідомив правоохоронні органи про те, що 22.10.2014 року приблизно о 16 годин 30 хвилин невідома особа, знаходячись на даху будинку АДРЕСА_4 , таємно шляхом вільного доступу викрала належний йому мобільний телефон марки "Huawei МТ1-U06", вартістю 3500 гривень.

Вказаний телефон, відповідно товарного чеку, був придбаний потерпілим 29.07.2013 року.

Місцем вчинення злочину, що слідує з протоколу огляду місця події від 24.10.2014 року та фототаблиці до нього, є дах будинку АДРЕСА_4 .

Відповідно інформації, яка міститься в сертифікації , 22.12.2014 року мобільний телефон марки "Huawei МТ1-U06" був зданий до ПТ «Климчук і компанія «Ломбард капітал» ОСОБА_29 ..

В подальшому згідно заяви ОСОБА_11 , остання 09.01.2015 року добровільно видала працівникам міліції , викрадений її сином, телефон.

Аналізуючи досліджені докази, суд керується правовими висновками Верховного суду України по кримінальній справі № 5-2кс 14 від 06.03.2014 року, відповідно яких незаконне таємне заволодіння майна, що фактично не вийшло з володіння власника або особи, якій було ввірене але опинилось з будь-яких причин у неналежному місці, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

Так, як показав суду обвинувачений, він розумів те, що заволодіває чужим майном. Телефон, коли останній його помітив, весь час дзвонив. Взявши телефон, та , перевіривши його, ОСОБА_13 впевнився, що телефон працює. Та, маючи можливість зателефонувати по телефону, повідомивши знайомим його власника, він, натомість, вимкнув його та відразу покинув будинок, незважаючи на те, що повинен був ще 20 хвилин там чекати знайомого. Крім того, ОСОБА_13 не заперечував те, що перелічені потерпілим речі знаходились на підлозі під`їзду, тобто у доступному для інших осіб місці загального користування.

Таким чином, поведінка обвинуваченого після виявлення ним майна, свідчить про те, що він відразу відмовився від своїх планів, та, усвідомлюючи, що може бути кимось поміченим, відразу покинув будинок, вимкнувши телефон, який того ж дня заклав до ломбарду.

Перелік, кількість та якість перелічених потерпілим речей, в тому числі, дорогого мобільного телефону, який весь час дзвонив, не давало, на думку суду, підстави обвинуваченому вважати, що назване майно нічийне, або, що власник від нього відмовився чи втратив з ним зв`язок.

З показань потерпілого слідує, що названі ним речі не залишались на довгий час без нагляду. Виконуючи роботу по утепленню будинку, він з напарниками дуже голосно спілкувались, і їх було чутно в під`їзді, де скрізь ними були протягнуті мотузки. Не можливо було не помітити, що поблизу складених на підлозі речей працюють їх власники.

Виходячи з викладеного, суд приходе до висновку, що доводи ОСОБА_13 та його захисника про те, що в нього не було наміру вчиняти крадіжку, а мобільний телефон він вважав своєю знахідкою, спростовуються вищезазначеними показаннями самого обвинуваченого, потерпілого та даними протоколу місця огляду події, відповідно яких місцем вчинення злочину є частина під`їзду, розташована біля входу на дах, тобто місце загального користування.

Встановлені судом конкретні фактичні обставини, переконливо свідчать про наявність умислу у ОСОБА_13 на вчинення крадіжку чужого майна, тому дії останнього, які виразились у вчинені таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, суд кваліфікує за ч.2 ст.185 КК України.

Призначаючи обвинуваченим покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень, те, що два із зазначених злочинів, вчинених ОСОБА_13 , та один, вчинений ОСОБА_12 , відносяться до категорії злочинів середньої тяжкості; обставини їх вчинення; кількість епізодів, які їм інкримінується; та особу обвинувачених, що:

ОСОБА_13 раніше не судимий,навчається, характеризується позитивно, виховується в родині, яка має середній рівень матеріального достатку, на профілактичному обліку служби у справах дітей та кримінальної міліції не перебуває.

ОСОБА_12 раніше не судимий, навчається, характеризується позитивно, виховується в родині, яка має середній рівень матеріального достатку, на профілактичному обліку служби у справах дітей та кримінальної міліції не перебуває, страждає хронічними захворюваннями.

В якості обставин, що пом`якшують обвинуваченим покарання, суд враховує повне відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочинами, та вчинення злочинів неповнолітніми.

Враховуючи фактичні обставини справи та особи обвинувачених, з метою їх виправлення та запобігання вчиненню ними нових злочинів, суд вважає необхідним призначити останнім покарання у виді позбавлення волі. При цьому, вказане покарання, обвинуваченому ОСОБА_13 , враховуючи, що інкриміновані йому злочини він вчинив до ухвалення вироку Заводським районним судом м.Миколаєва від 02.03.2015 року, слід призначити із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України.

В той же час суд переконаний, що досягти мети виправлення обвинувачених можливо без ізоляції їх від суспільства, тому вони на підставі положень ст.ст.75, 104 КК України, можуть бути звільненими від відбування покарання з покладенням на них обов`язків, передбачених ст.. 76 КК України.

Щодо позовних вимог, заявлених потерпілим ОСОБА_7 під час досудового розслідування, суд приймає відмову останнього від заявлених вимог.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ст.. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст.370, 374 КПК України, суд
З А С У Д И В:
ОСОБА_13 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, 198 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки,

- за ст.198 КК України у виді позбавленні волі на строк 1 рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_13 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного даним вироком, більш суворим, призначеним вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 02.03.2015 року, визначити ОСОБА_13 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст.75, 104 КК України звільнити ОСОБА_13 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на 2 роки, та покласти на останнього, у відповідності до ст.76 КК України обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи і навчання, та періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

ОСОБА_12 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст.75, 104 КК України звільнити ОСОБА_12 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на 2 роки, та покласти на останнього, у відповідності до ст.76 КК України обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи і навчання, та періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Корабельний районний суд м.Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1