Дата документу Справа № 310/3080/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1243/15
Єдиний унікальний № 310/3080/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 389 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001184 відносно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Бердянськ Запорізької області, громадянки України, яка має середню освіту, не одружена, не працює, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судима 08.08.2014 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 190 КК України до 150 годин громадських робіт, покарання не відбула;

обвинуваченої у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі заступник прокурора Запорізької області ОСОБА_8 посилаючись на незаконність вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність зазначає, що призначаючи обвинуваченій покарання у виді обмеження волі, суд не врахував, що остання задовільно характеризується, вчинений нею злочин відноситься до злочинів невеликої тяжкості, обтяжуючи відповідальність обставини відсутні, внаслідок чого не обґрунтував, чому обвинуваченій не може бути призначено інше більш м`яке, передбачене санкцією ч. 2 ст. 389 КК України покарання у виді арешту. Крім того, вирішуючи на підставі ст. ст. 71, 72 КК України питання про остаточне покарання, послався на принцип повного складання покарань, але фактично застосував принцип їх часткового складання.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції змінити та вважати ОСОБА_6 засудженою за ч. 2 ст. 389 КК України до покарання у виді 3 місяців арешту. На підставі ст. ст. 71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання, за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08.08.2014 року, і остаточно визначити до відбування 3 місяців 15 днів арешту.

У запереченнях (заява), обвинувачена просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; перевіривши матеріали провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2015 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України і призначено покарання у виді 1 року обмеження волі. На підставі ст. ст. 71, 72 КК України до призначеного покарання повністю приєднана невідбута частина покарання за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08.08.2014 року, і остаточно до відбування визначено покарання у виді 1 року 18 днів обмеження волі.
Запобіжний захід не обирався. Початок строку відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту фактичного затримання обвинуваченої та доставки її до виправного центру.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 , будучи засудженою 08.08.2014 р. Бердянським міськрайонним судом за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді 150 годин громадських робіт, 23.10.2014 р. була викликана до Бердянського міськрайонного відділу кримінально-виконавчої інспекції Управління державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області, де була ознайомлена з порядком та умовами відбування встановленого судом покарання та поставлена на облік, про що надала особисту підписку.

Але ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою ухилення від відбуття призначеного їй судом покарання, без поважних причин порушила графіки відбуття покарання, не виходила взагалі на відпрацювання до КП «Бердянськекотранс», де повинна була виконувати громадські роботи, відповідно до наказу КП «Бердянськекотранс» № 49 від 23.10.2014 року «Прийом на громадські роботи», в результаті чого працівником Бердянської міськрайонної кримінально-виконавчої інспекції два рази, а саме: 01.12.2014 року та 23.03.2015 року попереджалася про притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК України з приводу ухилення від відбування покарання у вигляді громадських робіт. Але ОСОБА_6 , ігноруючи законі вимоги працівників Бердянського МРВ КВІ УДПтС України в Запорізькій області станом на 27.03.2015 року до відпрацювання громадських робіт не приступила та не відпрацювала жодної години громадських робіт призначених їй судом.

ВинуватістьОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, при обставинах вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самої обвинуваченої в судовому засіданні, де вона повністю визнала себе винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченої та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися, у тому числі і обвинуваченою.
Судом першої інстанції дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 389 КК України.

Доводи прокурора про неправильне призначення районним судом виду покарання обвинуваченій ОСОБА_6 є обґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного останньою злочину, яке відноситься до злочинів невеликої тяжкості, відсутність як пом`якшуючих, так і обтяжуючих покарання обставин, задовільну характеристику, відсутність неповнолітніх дітей, а також те, що остання не є інвалідом.
Колегія суддів вважає, що висновки місцевого суду про те, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_6 можливо тільки шляхом призначення останній покарання у виді обмеження волі, зроблено без врахування вищевказаних вимог закону, всіх даних про особу обвинуваченої та обставин справи, хоча більшість із нихформально перераховані судом, але не враховані повною мірою.
Зокрема, місцевий суд не врахував, що обвинувачена ОСОБА_6 повністю визнала себе винною у вчиненому злочині, щиросердно розкаялася у скоєному, про що суд вказав у вироку, позитивно характеризується за місцем проживання (а.п. 56).

Враховуючи вищевказане, а також те, що санкцією ч. 2 ст. 389 КК України, крім обмеження волі, передбачений менш суворий вид покарання у вигляді арешту, колегія суддів вважає, що за таких обставин виправлення останньої та попередження скоєння нею нових злочинів можливо досягти при призначенні їй покарання у вигляді арешту, а крім того, замість повного приєднання, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2015 року відносно обвинуваченої ОСОБА_6 змінити.

Пом`якшити призначене обвинуваченій ОСОБА_6 покарання та вважати її засудженою за ч. 2 ст. 389 КК України до покарання у виді арешту строком на 3 (три) місяці.

На підставі ст. ст. 71 ч. 1, 72 ч. 1 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08.08.2014 року остаточно визначити обвинуваченій ОСОБА_6 покарання за сукупністю вироків у вигляді 3 (трьох) місяців 15 днів арешту.

В решті вирок районного суду залишити без зміни.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4