Провадження № 1-кп/734/155/15 Справа № 734/2551/15-к
У х в а л а

іменем України

08 вересня 2015 року смт Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретареві ОСОБА_2

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в смт Козелець кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000021 від 23 березня 2015 року, відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Богданівка Прилуцького району Чернігівської області, громадянина України, одруженого, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, інструктора взводу 3 навчально-механізованої роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 , із середньою освітою, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
за обвинуваченням у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, яке надійшло до суду з обвинувальним актом та угодою про визнання винуватості,

за участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_3

встановив:
14 серпня 2015 року до Козелецького районного суду Чернігівської області надійшов обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000021, відносно ОСОБА_3 , який обвинувачується у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.

13 серпня 2015 року прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_7 , який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000021 від 23 березня 2015 року, та підозрюваним ОСОБА_3 у присутності його захисника адвоката ОСОБА_6 укладена угода про визнання винуватості, яка і надійшла до суду разом з обвинувальним актом.

З угоди про визнання винуватості вбачається, що ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової частини польова пошта НОМЕР_1 , 02 березня 2015 року близько 21 години 00 хвилин в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року, та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року, умисно, з метою ухилення від військової служби, не одержавши дозволу відповідного начальника, самовільно залишив військову частину та проводив час на власний розсуд. 07 серпня 2015 року був затриманий військовослужбовцями Військової служби правопорядку і доставлений до військової прокуратури Деснянського гарнізону. Під час незаконного перебування за межами військової частини старший сержант ОСОБА_3 до органів місцевої влади і військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, а саме - самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах особливого періоду.
Згідно з вказаною угодою ОСОБА_3 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України в обсязі повідомленої йому підозри.

Також вказаною угодою сторони із застосуванням ст.ст. 60, 69 КК України погодили покарання у виді арешту строком 4 (чотири) місяці з відбуванням покарання на гауптвахті відділення Військової служби правопорядку ( АДРЕСА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

За правилами п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про затвердження угоди або відмову в затвердженні угоди з поверненням кримінального провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст.ст. 468 475 цього Кодексу.
Відповідно до положень ч. 7 ст. 474 КПК України суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо:

1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;
2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства;
3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;
4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;
5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;
6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.
Згідно з ч. 1 ст. 472 КПК України в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.
Як вбачається з угоди про визнання винуватості, формулювання підозри зведене до того, що ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, з метою ухилення від військової служби, самовільно залишив військову частину. Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України, яка передбачає відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
В той же час ст. 408 КК України передбачає відповідальність за дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. При цьому, кваліфікуючою ознакою є вчинення вказаного діяння в умовах особливого періоду /ч. 4 ст. 408 КК України/.
Тобто, сформульована в угоді про визнання винуватості підозра у вчиненні ОСОБА_3 певного діяння фактично містить в собі поєднання двох статей КК України: підозра сформульована за диспозицією ст. 408 КК України, а остаточно дії кваліфіковані за ст. 407 КК України, що не може бути сприйняте судом як дотримання в угоді про визнання винуватості вимог КПК України, а навпаки дає підстави суду стверджувати, що умови угоди суперечать вимогам КПК України.

Крім того, суд особливу увагу звертає на наступне.

До 05 березня 2015 року ч. 4 ст. 407 КК України передбачала відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці.
05 березня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за окремі військові злочини» від 12.02.2015 року №194-VIII, яким, зокрема, статтю 407 КК України викладено в новій редакції та доповнено частину четверту, відповідно до якої посилено кримінальну відповідальність військовослужбовців за нез`явлення на службу без поважних причин, вчинені в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Тобто, ч. 4 ст. 407 КК України в редакції, викладеній в угоди про визнання винуватості, існує з 05 березня 2015 року. Проте з угоди вбачається, що за ч. 4 ст. 407 КК України кваліфіковані дії ОСОБА_3 , вчинені ним 02 березня 2015 року, тобто, фактично за той період, коли ч. 4 ст. 407 КК України в Кодексі в інкримінованій редакції не існувала.

Пред`явлене особі обвинувачення/підозра має бути конкретним і містити дані про час, місце та інші обставини вчинення злочину, оскільки особа має право знати, в чому саме вона обвинувачується/підозрюється і захищатися від пред`явленого їй обвинувачення. Таке право гарантується п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього
Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є зокрема охорона прав і законних інтересів всіх учасників провадження, а також забезпечення швидкого і повного судового розгляду з тим, щоб, зокрема, до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, у тому числі під час формулювання обвинувачення, знати суть якого є беззастережним правом обвинуваченого (підозрюваного). Недотримання цих принципів є неприпустимим.
Крім того, з огляду на викладені редакції ст. 407 КК України прокурором в угоді про визнання винуватості не вказана редакція КК України, за якою кваліфіковані дії ОСОБА_3 /за редакцією до внесення змін, оскільки діяння розпочалося до 05 березня 2015 року, чи за редакцією після внесення змін/.

За таких обставин суд дійшов висновку, що умови угоди про визнання винуватості від 13 серпня 2015 року, укладеної між прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_7 , який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000021 від 23 березня 2015 року, та підозрюваним ОСОБА_3 у присутності його захисника адвоката ОСОБА_6 , суперечать вимогам КПК України, тому суд вважає за необхідне відмовити в її затвердженні.

Оскільки угода про визнання винуватості надійшла до суду разом з обвинувальним актом, суд вважає за необхідне продовжити проведення підготовчого судового засідання для вирішення питання щодо призначення кримінального провадження на підставі обвинувального акту відносно ОСОБА_3 до судового розгляду.

Керуючись ст.ст. 472, 474 КПК України, суд

ухвалив:
Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості від 13 серпня 2015 року, укладеної між прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_7 , який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000021 від 23 березня 2015 року, та підозрюваним ОСОБА_3 у присутності його захисника адвоката ОСОБА_6 .

Продовжити проведення підготовчого судового засідання в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000021 від 23 березня 2015 року, відносно ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, в загальному порядку.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде виготовлений і проголошений учасникам судового розгляду 10 вересня 2015 року о 12 год. 30 хв. в залі судових засідань № 4 в приміщенні Козелецького районного суду Чернігівської області.

Суддя ОСОБА_1