Справа № 357/4564/13 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/780/36/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 3 16.11.2015

УХВАЛА
Іменем України
16 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

за участю прокурора - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

засуджених - ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальну справу за апеляціями прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, засуджених ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , захисників ОСОБА_11 в інтересах засудженого ОСОБА_13 , ОСОБА_19 в інтересах засудженого ОСОБА_18 , ОСОБА_20 в інтересах засудженого ОСОБА_17 , ОСОБА_12 в інтересах засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2014 року, за яким засуджено:

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Богатирка Ставищанського району

Київської області, українця, громадянина України, з середньою
технічною освітою, не працюючого, одруженого, зареєстрованого за
адресою: АДРЕСА_1 ,
проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України не судимого,
за ч. 4 ст. 189 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;

за ч.3 ст. 146 КК України на 5 років позбавлення волі;

за ч.2 ст. 127 КК України на 7 років позбавлення волі;

за п.п.3,6,12 ч.2 ст. 115 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;

На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань остаточно призначено покарання у виді 12 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;

ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

уродженця м. Біла Церква, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не працюючого,

проживаючого за адресою:

АДРЕСА_3 , зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_4 , раніше судимого: 21.10.93 року

Білоцерківським районним судом Київської області за ст.ст.

206 ч.1, 141 ч.3, 144 ч.2 КК України ( в ред.1960 р.) до 7 років

позбавлення волі; 04.04.2000 року Білоцерківським районним судом

за ч.2 ст. 141 КК України ( в ред.1960 р.) до 2 років позбавлення

волі; 26.04.2004 року Білоцерківським міським судом за ст.ст. 289

ч.2,185 ч.2, 70 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі,

за ч. 4 ст. 189 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;

за ч.3 ст. 146 КК України на 5 років позбавлення волі;
за ч.2 ст. 127 КК України на 6 років позбавлення волі;
На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань остаточно призначено 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

уродженця м. Біла Церква, українця, громадянинаУкраїни, з

середньою освітою, військовозобов`язаного, одруженого, маючого на утриманні малолітнього сина, не працюючого,

проживаючого за адресою:

АДРЕСА_5 , зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_6 , в силу ст. 89 КК не судимого,

за ч. 4 ст. 189 КК України на 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;

за ч.3 ст. 146 КК України на 5 років позбавлення волі;
за ч.2 ст. 127 КК України на 5 років позбавлення волі;
На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань остаточно призначено ОСОБА_14 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;

ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

уродженця м. Нижній Новгород, Росія, громадянина України,

росіянина, з середньою технічною освітою, військовозобов`язаного,

не одруженого, має малолітнього сина, приватного підприємця,

проживаючого за адресою:

АДРЕСА_7 , раніше не судимого,

за ч. 4 ст. 189 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;

за ч.3 ст. 146 КК України на 5 років позбавлення волі;
за ч.2 ст. 127 КК України на 7 років позбавлення волі;
На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань остаточно призначено ОСОБА_15 покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;

ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,

уродженця смт. Сарата Одеської області, українця, громадянина

України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_8 , проживаючого в

АДРЕСА_9 , в силу ст.89 КК України не судимого,

за п.п. 3,6,12 ч. 2 ст. 115 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого,

ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ,

уродженця м. Біла Церква Київської області, українця, громадянина

України, з середньою технічною освітою, працюючого різноробочим

в ТОВ «АБК ВААП», одруженого, має малолітню дочку,

зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_10 , раніше не судимого,

за п.п. 3,6,12 ч. 2 ст. 115 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
Вироком також вирішено питання щодо речових доказів,

ВСТАНОВИЛА:
За вироком суду, 24 вересня 2010 року в приміщенні 1-ої Державної нотаріальної контори м. Біла Церква, по вул. Банковій, 5, відбулось посвідчення договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_11 , за яким ОСОБА_21 отримав готівкові грошові кошти в сумі 12500 доларів США, про що було відомо ОСОБА_13 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15

27 вересня 2010 року близько 16 год., ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , за попередньою змовою між собою, групою осіб, на автомобілі марки "HYUNDAI TUCSON", реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_15 під керуванням останнього, під`їхали до невстановленого слідством автомобіля марки ВАЗ -2108, який стояв на вул. Ротецькій в м. Б.Церква неподалік буд. 26 і в якому в якості пасажира знаходився ОСОБА_21 та перегородили йому шлях. Після цього, ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_13 підійшовши до вказаного автомобіля та застосовуючи фізичну силу, витягнули ОСОБА_21 з салону автомобіля на вулицю, і долаючи його опір, стали наносити останньому чисельні удари руками та ногами по голові та інших частинах тіла, а коли ОСОБА_21 , внаслідок побиття, перестав чинити будь який опір, проти його волі посадили в автомобіль "HYUNDAI TUCSON" і відвезли за межі м. Білої Церкви до безлюдного місця в лісосмузі неподалік 88 кілометра автошляху "Київ-Одеса", з метою застосування до ОСОБА_21 фізичного насильства та катувань при вимаганні у останнього грошових коштів, отриманих від реалізації нерухомості.

Після цього, не зважаючи на заяви ОСОБА_21 про відсутність у нього грошових коштів, ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , застосовуючи до потерпілого фізичне насильство, продовжували незаконно утримувати його спочатку в лісосмузі, а в подальшому - в підвальному приміщенні буд. АДРЕСА_12 , що належить сім`ї ОСОБА_22 , яке було обране для утримання ОСОБА_21 . ОСОБА_13 , де утримували потерпілого до 19 год. 30 хв. 28 вересня 2010 р.

Окрім цього, в період викрадення та незаконного утримання ОСОБА_21 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 переслідуючи злочинний намір щодо незаконної наживи за рахунок чужого майна, 27.09.2010р., починаючи з 16 год., після викрадення ОСОБА_21 , та вивезення останнього до лісосмуги, що неподалік 88-го кілометра автошляху "Київ-Одеса",періодично наносили ОСОБА_21 побої, спричиняючи фізичне страждання, при цьому вимагали у останнього передати їм грошові кошти, отримані від продажу квартири. При цьому ОСОБА_15 мотузкою зв`язав ОСОБА_21 руки, таким чином перешкоджаючи йому чинити будь-який опір нападникам.

У вказаній лісосмузі ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , з метою отримання інформації від ОСОБА_21 про місцезнаходження належних йому грошових коштів, застосували до нього катування, яке виразилось в умисному заподіянні сильного фізичного болю, фізичного, морального страждання, що виразилось у введенні стороннього предмету гумового кийка у пряму кишку кишківника ОСОБА_21 та фіксацію цього факту ОСОБА_15 на відеокамеру мобільного телефону, а також нанесення побоїв, мучення з метою спонукати потерпілого вчинити дії, що суперечать його волі.

Продовжуючи свої злочинні дії, та не зважаючи на застосування будь-яких заходів фізичного насильства та психологічного впливу, неотримавши від ОСОБА_21 коштів, але усвідомлюючи можливість звернення ОСОБА_21 до правоохоронних органів, продовжили його незаконне утримання та на автомобілі марки "HYUNDAI TUCSON" під керуванням ОСОБА_15 привезли до буд. АДРЕСА_12 , де ОСОБА_13 помістив потерпілого до підвального приміщення, щоб попередити можливість його втечі.

Після цього, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 залишили зазначений будинок, а ОСОБА_13 та ОСОБА_14 продовжували перебувати в будинку до наступного дня.

28.09.2010р. вдень ОСОБА_14 також покинув указаний будинок.

Внаслідок застосування фізичного насильства стосовно потерпілого ОСОБА_21 , останньому, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 181/д від 27 грудня 2010 року було спричинено тілесні ушкодження у вигляді: перелом правого ріжка під`язикової кістки; перелом ребер справа з пошкодженням правої легені; переломи ребер зліва, з яких переломи ребер справа з пошкодженням правої легені та правостороннім пневмотораксом мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Наступного дня, 28 вересня 2010 року близько 18 год., ОСОБА_13 по телефону запропонував ОСОБА_23 надати послуги водія для перевезення потерпілого ОСОБА_21 з м. Біла Церква в смт. Рокитне на автомобілі марки "СНЕRУ SQR7130S12КІМО" д.н. НОМЕР_2 , який погодився та приїхав до місця проживання ОСОБА_13 близько 20 год., де на нього чекали ОСОБА_13 та ОСОБА_17 . Останній сів на переднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_13 поруч з ОСОБА_21 на заднє сидіння вказаного автомобіля, контролюючи поведінку та фізичні рухи потерпілого з метою не дати йому можливості чинити опір. ОСОБА_24 - співмешканка ОСОБА_13 , яка приєдналась до них за пропозицією останнього, також сіла на заднє пасажирське сидіння. Після цього всі разом поїхали в напрямку смт. Рокитне.

По дорозі між ОСОБА_13 та ОСОБА_21 виникла суперечка, в ході якої ОСОБА_13 наніс ОСОБА_21 чисельні потужні удари ліктем правої руки в обличчя та верхню частину грудної клітини.

ОСОБА_18 , рухаючись на узбіччі автодороги, що сполучає с. Шкарівка та с. Черкас, зупинив автомобіль і ОСОБА_13 разом з ОСОБА_17 вдвох витягнули ОСОБА_21 за руки та ноги з салону автомобіля та поклали на землю, обличчям догори, після чого, з метою позбавити ОСОБА_21 життя, нанесли йому чисельні удари руками та ногами по голові та тулубу в життєво важливі органи, заподіявши останньому тяжкі тілесні ушкодження, від яких той помер на місці події.

ОСОБА_18 при цьому весь час знаходився поруч, сприяючи своєю присутністю діям ОСОБА_13 та ОСОБА_17 і надаючи впевненості в їх діях.

Згідно з висновком судово- медичної експертизи №181/д від 27.12.2010р. смерть ОСОБА_21 настала внаслідок внутрішньочерепної травми з крововиливом під оболонки головного мозку.

Впевнившись у тому, що ОСОБА_21 перестав подавати ознаки життя, ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_13 , з метою приховати сліди злочину, завантажили тіло потерпілого в салон автомобіля та поїхали у напрямку с. Богатирка Ставищанського району, де прослідували до ставу, що знаходиться між с. Іванівка та с. Богатирка, і прив`язавши запасне колесо, яке ОСОБА_18 дістав з автомобіля, до ніг трупа ОСОБА_21 , викинули його у воду.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції подав апеляцію, в якій просить вирок суду, яким засуджено ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , скасувати, а справу повернути до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області на новий судовий розгляд в іншому складі суду.

Вважає вирок суду незаконним і таким,що підлягає скасуванню через невідповідність висновку суду фактичним обставинам справи, однобічність судового слідства, істотне порушення кримінально-процесуального закону та внаслідок незастосування кримінального закону, який підлягав застосуванню. Вказує, що твердження суду про те, що засудженими ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 злочини вчинено не в складі організованої групи не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки судом першої інстанції не взято до уваги та не дано належної оцінки доказам, які свідчать про вчинення злочину саме в складі організованої групи, судом не перевірено з достатньою повнотою дані про особу засуджених та їх зв`язки між собою при створені та діяльності організованої ОСОБА_13 злочинної групи. За таких обставин суд безпідставно виключив таку кваліфікуючу ознаку, як вчинення засудженими ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_25 та ОСОБА_15 злочинів, передбачених ч.2 ст. 146, ч.2 ст. 127 КК України у складі організованої групи.

Також вказує, що суд при розгляді кримінальної справи та постановленні вироку вийшов за межі судового розгляду кримінальної справи, безпідставно виключивши з обвинувачення підсудних ОСОБА_13 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 п .9 ч. 2 ст. 115 КК України, а саме вчинення умисного вбивства з метою приховання іншого злочину і вирок суду в цій частині є недостатньо мотивованим і передчасним, а тому підлягає скасуванню.

Захисник ОСОБА_11 в апеляції, поданій в інтересах засудженого ОСОБА_13 просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду від 11.06.2014р. скасувати та справу направити для проведення додаткового розслідування.

Вказує, що викладена у вироку кваліфікація злочинів, вчинених ОСОБА_13 не відповідає фактичним обставинам справи, що потягло за собою невірне призначення покарання, яке є надто суворим. Крім того докази обвинувачення здобуті незаконним шляхом, а саме, із застосуванням фізичного впливу та погроз, а тому не могли бути взяті судом до уваги.

Засуджений ОСОБА_13 в поданій апеляції просить його виправдати за п.п. 3,6,12 ч.2 ст. 115, ч.2 ст. 127 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних злочинів, за ч.4 ст. 189 КК України перекваліфікувати його дії, оскільки вважає, що в його діях було спонукання до цивільно- правових відносин, а не вимагання. Вказує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки мотивів для вбивства ОСОБА_21 він не мав, а навпаки, коли той перестав подавати ознаки життя почав надавати йому першу допомогу, а саме, робити непрямий масаж серця та штучне дихання. Також він не застосовував катування до потерпілого, що було підтверджено показами експерта в судовому засіданні, який засвідчив, що слідів введення в пряму кишку потерпілого сторонніх предметів не виявлено. Між ним та потерпілим лише відбулась обопільна бійка. З оглянутого в суді відеозапису не можна нічого роздивитись, і не можна сказати, чи там зафіксовано саме ОСОБА_21 . Також ним не було вчинено викрадення ОСОБА_26 , оскільки той не був обмежений у своїй волі та мав можливість у будь який час піти з місця події. Будь яких дій по вимаганню ним також не вчинено, а він лише намагався повернути кошти, які ним були позичені потерпілому. Крім того, судом не взяті до уваги доводи захисту та кожного з учасників щодо того, що первинні покази були здобуті незаконними методами слідства, а тому є неналежними доказами.

В апеляції захисник ОСОБА_19 в інтересах засудженого ОСОБА_18 просить скасувати частково вирок суду від 11.06.2014р. щодо ОСОБА_18 та в цій частині кримінальну справу закрити за відсутністю в діях ОСОБА_18 складу злочину, передбаченого п.п. 3,6,12 ч.2 ст. 115 КК України. В обґрунтування апеляції вказує, що висновки суду про винність ОСОБА_18 не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки про злочини проти ОСОБА_26 ОСОБА_13 його не повідомляв, а навпаки сказав, що вони їдуть відпочивати в смт. Рокитне. Також підсудні ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та свідок ОСОБА_29 в суді не підтвердили факт того, що потерпілого помістили на заднє сидіння автомобіля ОСОБА_18 із застосуванням фізичної сили. Також жодних фактів того, що ОСОБА_30 знав про наміри ОСОБА_13 позбавити життя ОСОБА_21 та що між ними була домовленість з цього приводу в ході судового розгляду не здобуто. Оскільки жодних доказів вчинення ОСОБА_31 інкримінованого йому злочину не здобуто, вирок в цій частині підлягає скасуванню, а кримінальна справа закриттю на підставі п.2 ст. 6 КПК України.

Засуджений ОСОБА_18 в апеляції з доповненнями просить скасувати частково вирок суду від 11.06.2014р. щодо нього та в цій частині кримінальну справу закрити за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого п.п. 3,6,12 ч.2 ст. 115 КК України. Вказує, що досудове та судове слідство проведено однобічно, судом не взято до уваги покази експерта, який в суді вказував на те, що черепно мозкова травма, яка стала причиною смерті ОСОБА_21 , була заподіяна за 24 год. до настання смерті і потерпілий весь цей час міг вчиняти активні дії, а події, які йому інкримінуються, відбувались 28.09.2010р., тобто в день смерті ОСОБА_32 . Тому доводи про наявність в його діях умислу на позбавлення життя потерпілого є надуманими і ґрунтуються на припущеннях. Ні органами досудового слідства ні судом не здобуто доказів його участі у неправомірних діях щодо ОСОБА_26 , а тому кримінальну справу щодо нього слід закрити, а його виправдати за відсутності в його діях складу інкримінованого йому злочину.

Також вказує, що розгляд справи в суді, в порушення вимог КПК, проведено без народних засідателів, тобто незаконним складом суду.

Захисник ОСОБА_20 в поданій апеляції в інтересах засудженого ОСОБА_17 просить скасувати частково вирок суду від 11.06.2014р. щодо ОСОБА_17 та в цій частині кримінальну справу закрити за відсутністю в діях ОСОБА_17 складу злочину, передбаченого п.п. 3,6,12 ч.2 ст. 115 КК України. В обґрунтування апеляції вказує, що про злочини проти ОСОБА_26 ОСОБА_13 ОСОБА_33 не повідомляв, а навпаки сказав, що вони їдуть відпочивати в смт. Рокитне. Також підсудні ОСОБА_30 , ОСОБА_28 та свідок ОСОБА_29 в суді не підтвердили того факту, що потерпілого змусили сісти на заднє сидіння автомобіля ОСОБА_18 із застосуванням фізичної сили. Також в судовому засіданні було встановлено, що тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого, були нанесені йому за 20-24 год. до настання смерті, а тому всі тілесні ушкодження, які виникли на тілі ОСОБА_21 28.09.2010р. після 18-00год. не могли призвести до смерті останнього.

Засуджений ОСОБА_17 в апеляції просить вирок суду від 11.06.2014р. щодо нього скасувати та в цій частині кримінальну справу закрити за недоведеності його участі у вчиненні злочину, передбаченого п.п. 3,6,12 ч.2 ст. 115 КК України.

Вказує, що у справі відсутні будь які докази його співучасті у вчиненні вказаного злочину, оскільки жодних дій, спрямованих на нанесення потерпілому тілесних ушкоджень він не вчиняв та умислу на позбавлення життя потерпілого в нього не було, а тому його слід виправдати.

Засуджений ОСОБА_14 в поданій апеляції просить вирок суду щодо нього змінити, а саме, за ч. 4 ст. 189 та ч. 2 ст. 127 КК України його виправдати, а за ч. 2 ст. 146 КК України звільнити від покарання на підставі п.п. «в», «е» ст.1 Закону України «Про амністію» від 08.07.2011 року як особу, що має малолітню дитину і є постраждалим від аварії на ЧАЕС 4 категорії. Не заперечує, що заштовхнув потерпілого в машину, однак зробив це з метою уникнення скандалу. Жодних ушкоджень потерпілому він не заподіював, а лише розбороняв ОСОБА_13 та ОСОБА_26 в лісі, коли між ними виникла бійка. При цьому ні ОСОБА_13 ні ОСОБА_26 до цих подій він не знав і тим паче не знав про продаж ОСОБА_34 квартири та наявність боргу перед ОСОБА_13 .

В поданій апеляції з доповненнями засуджений ОСОБА_16 просить вирок суду щодо нього скасувати, а провадження по справі закрити. Вказує, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Грошові кошти як предмет посягання до справи в якості речових доказів приєднані не були та будь яких доказів наявності коштів в ОСОБА_26 досудовим слідством не здобуто. Початкові процесуальні документи зібрані по справі з грубими порушеннями і отримані незаконним шляхом. За таких обставин вважає, що вирок суду є незаконним та підлягає скасуванню.

Засуджений ОСОБА_15 в поданій апеляції просить вирок суду щодо нього змінити, виправдати його за ч.4 ст. 189 та ч.2 ст. 127 КК України, а за ч.2 ст. 146 КК України призначить покарання з урахуванням фактично відбутого строку покарання, починаючи з 03.10.2010р. та звільнити його з-під варти в залі суду.

Вказує, що з потерпілим ОСОБА_34 познайомився за кілька місяців до вказаних у вироку подій. ОСОБА_35 познайомив його з ОСОБА_36 , інших підсудних він не знав. З вказаними особами спілкувався лише з приводу надання послуг водія «таксі». 27.09.2010р. йому зателефонував ОСОБА_37 з приводу перевезення його в межах міста, на що він погодився. Будь якого попереднього зговору на вчинення протиправних дій щодо ОСОБА_26 в нього з іншими учасниками не було, протиправних дій щодо ОСОБА_26 він не вчиняв, а лише виконував функцію водія «таксі». Коли між ОСОБА_34 і ОСОБА_38 в лісі виник конфлікт, він, знаючи, що ОСОБА_35 раніше був неодноразово судимий, коли той почав виявляти агресію щодо нього, взяв з машини мотузку і зв`язав йому руки. В подальшому, коли всі вживали спиртні напої, він вирішив поговорити з ОСОБА_34 з приводу загибелі ОСОБА_39 і коли той почав зізнаватись у вбивстві, вирішив записати його зізнання на мобільний телефон з метою в подальшому передати відеозапис до правоохоронних органів. Будь якого фізичного насильства до ОСОБА_26 ніхто не застосовував. За таких обставин вважає, що в його діях відсутній склад злочинів, передбачених ч.4 ст. 189 та ч.2 ст. 127 КК України, а тому його слід виправдати за вказаними статтями.

Захисник ОСОБА_12 в апеляції з доповненнями, яка була подана в інтересах засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 просить вирок суду скасувати, а кримінальну справу направить на додаткове розслідування. Вказує, що під час досудового та судового слідства були допущені істотні порушення вимог кримінально процесуального закону, які перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу, докази, які були покладені в основу вироку, а саме, протоколи слідчих дій з участю засуджених отримані незаконним шляхом, а тому є недопустимими доказами по справі, судом проігноровано доводи засуджених про застосування до них працівниками міліції фізичного та психологічного тиску на стадії порушення кримінальної справи та досудового слідства, судом не дано будь якої оцінки доказам, отриманим на стадії досудового слідства, а саме, протоколам слідчих дій з участю засуджених, висновкам експертиз, у вироку не наведено доказів на підтвердження вини кожного з засуджених. Ні органами досудового слідства, ні судом не доведено наявність умислу підсудних ОСОБА_13 , ОСОБА_40 та ОСОБА_41 на вчинення злочину, передбаченого п.п.3,6,12 ч.2 ст. 115 КК України. Також вказує, що судом не було забезпечено фіксування судового розгляду технічними засобами, не визнано процесуальні документи такими, що складені з порушенням вимог процесуального закону. Також зазначає, що проведена прокуратурою перевірка за заявою засуджених про застосування до них тортур та катування під час досудового розслідування, є неповною та необ`єктивною, а тому не може бути взята судом до уваги. Таким чином, під час досудового розслідування допущена неповнота та неправильність досудового слідства, яка не може бути усунута в судовому засіданні, а тому справу слід направити на додаткове розслідування.

Заслухавши суддю доповідача, думки:
?прокурора, який просив подану ним апеляцію задовольнити, а апеляції засуджених та захисників залишити без задоволення;

?захисника ОСОБА_12 , який подану ним в інтересах засуджених апеляцію підтримав, також підтримав апеляції засуджених та інших захисників, апеляцію прокурора підтримав частково, а саме в частині скасування вироку суду першої інстанції;

?захисника ОСОБА_11 , яка подану нею в інтересах засудженого ОСОБА_13 апеляцію підтримала, також підтримала апеляції засуджених та інших захисників, апеляцію прокурора підтримала частково, а саме, в частині скасування вироку суду;

?засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , які подані ними та засудженими ОСОБА_17 , ОСОБА_14 і захисниками апеляції підтримали, апеляцію прокурора підтримали частково, а саме, в частині скасування вироку;

?засуджених ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , які подані ними, іншими засудженими та захисниками апеляції підтримали та заперечували щодо задоволення апеляції прокурора,

перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно ст. 323 КПК України, вирок суду повинен бути законним та обгрунтованим. Суд обгрунтовує вирок лише на тих доказах, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до ст. 365 ч.1 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляцій.
Перевіркою матеріалів справи встановлено, що висновки суду про вчинення засудженими ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 викрадення людини, що супроводжувалось заподіянням потерпілому фізичних страждань, вчинене за попередньою змовою групою осіб, вимагання передачі чужого майна, поєднане з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та заподіянням йому тяжких тілесних ушкоджень, вчинене за попередньою змовою групою осіб, та катування, тобто умисного заподіяння сильного фізичного болю шляхом нанесення побоїв з метою примусити потерпілого ОСОБА_21 вчинити дії, що суперечать його волі, в тому числі отримати від нього відомості, відповідають фактичним обставинам справи, оскільки підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами, а саме, показаннями самих підсудних, показаннями потерпілої, свідків, висновками експертиз, протоколами огляду місця події, протоколами відтворення обстановки та обставин події, а також іншими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Зокрема, в обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції правильно поклав показання самих засуджених, потерпілої ОСОБА_42 , свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_43 ОСОБА_44 , дані висновку судово медичної експертизи від 27.12.2010р., дані протоколів відтворення обстановки та обставин події за участю засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 з фото таблицями до вказаних протоколів та відеозаписами вказаних слідчих дій, висновки додаткових судово медичних експертиз, протоколи огляду місця події, протоколу огляду транспортного засобу, а саме, автомобіля "СНЕRУ КІМО" д.н. НОМЕР_2 , протоколу огляду вилученого у ОСОБА_15 системного блоку до персонального комп`ютера «Deluxs», на якому містяться файли з відеозаписом застосування до ОСОБА_21 фізичного насильства, протоколом перегляду компакт диску, на який перекопійовано з жорсткого диску системного блоку комп`ютера «Deluxs», належного ОСОБА_15 , відеозапис побиття та катування ОСОБА_21 в лісі 27.09.2010р. та інші докази, які були належним чином проаналізовані судом та оцінені в сукупності.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_13 , ОСОБА_16 та ОСОБА_45 , маючи інформацію про наміри ОСОБА_21 продати належну йому квартиру, контролювали його дії з метою заволодіння грошима останнього. При цьому ОСОБА_16 та ОСОБА_15 безпосередньо приймали участь у підготовці документів для продажу квартири, були присутні при їх оформленні.

Застосування ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 фізичного насильства з метою подолання опору потерпілого ОСОБА_21 при його викраденні, контролювання його поведінки та подолання можливого опору шляхом зв`язування рук в лісі та поміщення в подальшому до підвалу, побої та дії, що принижували його людську гідність, катування та фіксування вказаних дій на відеокамеру з метою подальшого можливого використання цих записів для вчинення тиску на потерпілого при вимаганні передачі його майна, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду та в ході апеляційного розгляду справи, а тому посилання засудженого ОСОБА_13 та його захисників в апеляції на те, що органами досудового розслідування та судом не доведено вчинення ним злочину, передбаченого ч.2 ст. 127 КК України та невірно кваліфіковано його дії за ч.4 ст. 189 КК України, та доводи апеляцій засуджених ОСОБА_14 , ОСОБА_16 і ОСОБА_15 щодо необхідності їх виправдання за ч.2 ст. 127 та ч.4 ст. 189 КК України, є безпідставними.

Твердження засудженого ОСОБА_13 в апеляції про те, що в його діях у відношенні до потерпілого ОСОБА_21 було спонукання до цивільно правових відносин, а не вимагання, не знайшли свого підтвердження, оскільки доказів наявності боргових зобов`язань ОСОБА_21 перед ОСОБА_13 в ході судового розгляду здобуто не було.

Тому доводи апеляцій засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 і ОСОБА_15 та їх захисників про невідповідність висновків суду щодо доведеності їх вини у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 127 та ч.4 ст. 189 КК України фактичним обставинам справи є не обгрунтованими.

Крім того, як вбачається з ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.01.2013р. постановленій у даній справі, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_15 та ОСОБА_14 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 189 та ч.2 ст. 127 КК України ґрунтується на сукупності зібраних у справі доказів і є правильним.

Разом з тим, дійшовши обгрунтованого висновку про доведеність вини засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у викраденні людини, що супроводжувалось заподіянням потерпілому ОСОБА_21 фізичних страждань, вчинене за попередньою змовою групою осіб, суд безпідставно кваліфікував їх дії за ч.3 ст. 146 КК України, а саме, за ознакою спричинення тяжких наслідків (заподіяння потерпілому ОСОБА_21 тяжких тілесних ушкоджень).

Так, з показань підсудних, даних в ході розгляду справи в суді першої інстанції вбачається, що коли вони 27.09.10 на масиві «Роток» в м. Біла Церква підійшли до автомобіля ВАЗ -2108, де на передньому пасажирському сидінні знаходився ОСОБА_35 , та попросили останнього вийти з машини, ОСОБА_21 почав кричати та намагався втекти. Тоді ОСОБА_13 взяв ОСОБА_26 за руку і витягнув з автомобіля, після чого став наносити ОСОБА_46 удари по тулубу. Після цього до нього приєднались ОСОБА_47 та ОСОБА_37 , які також нанесли декілька ударів по тулубу ОСОБА_26 та втрьох силоміць помістили потерпілого до автомобіля "HYUNDAI TUCSON", яким керував ОСОБА_15 та поїхали в напрямку м. Одеса.

З оголошених в судовому засіданні показань свідка ОСОБА_44 вбачається, що 27.09.2010р. до неї додому зайшла сестра та сказала вийти на вулицю, бо там кричить ОСОБА_48 . На вулиці вона побачила як чоловік на прізвисько « ОСОБА_49 » намагався витягнути силоміць ОСОБА_26 з машини, при цьому наносив йому удари. Окрім нього ОСОБА_50 також бив ОСОБА_28 та потім до них приєднався ще один чоловік на прізвисько « ОСОБА_51 ». Вони трьох били ОСОБА_52 по тілу та голові, а потім силоміць посадили ОСОБА_26 на заднє сидіння автомобіля «Хюндай» та поїхали у напрямку вул. Челюскінців. ОСОБА_53 був у свідомості та кричав, щоб викликали працівників міліції.

Отже, по справі не доведено, що внаслідок здійснення дій, пов`язаних з викраденням ОСОБА_21 27.09.10 були спричинені тяжкі наслідки.

В зв`язку з викладеним, в діях підсудних ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 відсутня така кваліфікуюча ознака як спричинення тяжких наслідків при здійсненні викрадення ОСОБА_21 , а тому дії засуджених слід перекваліфікувати на ч.2 ст. 146 КК України як викрадення людини, що супроводжувалось заподіянням потерпілому ОСОБА_21 фізичних страждань, вчинене за попередньою змовою групою осіб та призначити кожному з засуджених покарання у виді позбавлення волі в межах санкції вказаної частини статті.

При цьому, як вбачається з апеляцій засуджених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , вони свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 146 КК України фактично визнали, при цьому засуджений ОСОБА_14 в апеляції вказував, що не заперечує, що заштовхнув потерпілого ОСОБА_26 в машину.

Не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи доводи прокурора про те, що суд безпідставно виключив таку кваліфікуючу ознаку, як вчинення засудженими ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 злочинів, передбачених ч.2 ст. 127, ч.4 ст. 189 та ч.3 ст. 146 КК України у складі організованої групи, оскільки в ході судового розгляду не доведено існування такої організованої групи, а саме, не здобуто даних про те, що між учасниками цієї групи існували єдині для всіх правила поведінки та тісні стосунки, розподіл між ними функцій, наявність корупційних зв`язків, відсутня така обов`язкова ознака як стійкість об`єднання, тобто органами досудового слідства не доведено наявності обов`язкових ознак організованої злочинної групи, а тому суд першої інстанції вірно кваліфікував дії засуджених як такі, що вчинені за попередньою змовою групою осіб. Рішення суду в цій частині є належно та достатньо вмотивованим.

Також відповідає фактичним обставинам справи і висновок суду щодо доведеності вини засудженого ОСОБА_13 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_21 , тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчинене щодо викраденої людини, з корисливих мотивів.

Так, висновки суду цій частині грунтуються на сукупності досліджених у судовому засіданні доказів, яким дана належна оцінка.

Як вбачається з показань підсудних ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_24 даних під час досудового слідства та в суді і підтверджених під час проведення відтворення обстановки та обставин події, 28.09.2010р. ОСОБА_13 наніс ОСОБА_21 удари руками та ногами по тулубу та голові. Механізм заподіяння ушкоджень ОСОБА_46 ОСОБА_13 , а саме, нанесення ударів ногами, їх локалізація (життєво важливий орган голова), характер та кількість ударів свідчать про те, що ОСОБА_13 усвідомлював, що здійснює посягання на життя ОСОБА_21 , що наслідком його дій може бути смерть потерпілого, який вже був побитий 27.09.2010р., бажав настання тяжкого наслідку (нанесення ударів і після прохання потерпілого про припинення його побиття) і припинив вказані дії лише тоді, коли вважав їх достатніми для досягнення мети і потерпілий перестав подавати ознаки життя.

Відповідно до висновку судово медичної експертизи №181-д від 27.12.10 смерть ОСОБА_21 настала внаслідок внутрішньочерепної травми з крововиливом під оболонки головного мозку, яка виникла від дії тупого (их) предмета (ів), могла виникнути від дій рук та ніг людини, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент спричинення. Ступінь вираження достовірних ознак смерті дає змогу вважати, що смерть потерпілого могла настати близько 20 год. 28.09.2010р. Результати судово гістологічного дослідження тканин із області пошкоджень дають змогу вважати, що з моменту нанесення тілесних ушкоджень до моменту настання смерті могло пройти близько 24 год., що не виключає можливість спричинення тілесних ушкоджень безпосередньо перед настанням смерті. Могло мати місце неодноразове нанесення тілесних ушкод жень. Всі вищевказані ушкодження мають ознаки при життєвості. При дослідженні трупу не виявлено ознак утоплення, таким чином тіло попало у воду після настання смерті у другому місці. Вище описані ушкодження могли виникнути при обставинах і за механізмом, вказаних ОСОБА_54 при відтворенні обстановки та обставин події від 03.10.2010р.

Відповідно до висновку експерта від 10.02.2011р. №27/д, при проведенні судово медичної експертизи встановлено, що смерть ОСОБА_21 настала внаслідок внутрішньочерепної травми з крововиливом під оболонки головного мозку. При дослідженні трупа були виявлені: дифузний крововилив під тверду мозкову оболонку, дифузний субарахноїдальний крововилив, кров у шлуночках мозку, перелом правого ріжка під`язикової кістки, переломи ребер справа з пошкодженням легені, переломи ребер зліва, близько 300 мл рідкої крові в правій плевральній порожнині, нерівномірне кровонаповнення внутрішніх органів, рідка кров. Виявлені в ОСОБА_21 тілесні ушкодження могли утворитись в строк та за обставин, вказаних ОСОБА_13 при відтворенні обстановки та обставин події від 22.10.2010р.

Аналогічні висновки містяться і у висновку експерта №28/д від 10.02.2011р., з якого вбачається, що вище описані ушкодження у потерпілого ОСОБА_21 могли виникнути при обставинах і за механізмом, вказаних ОСОБА_17 при відтворенні обстановки та обставин події від 14.10.2010р., та у висновку експерта №29/д від 10.02.2011р., з якого вбачається, що вище описані ушкодження у потерпілого ОСОБА_21 могли виникнути при обставинах і за механізмом, вказаних ОСОБА_24 при відтворенні обстановки та обставин події від 22.10.2010р.

При цьому суд не приймає до уваги доводи підсудних ОСОБА_55 , ОСОБА_13 та ОСОБА_17 про те, що нанесення ОСОБА_13 ударів ОСОБА_21 28.09.2010р. не могло призвести до смерті останнього і вказані дії ОСОБА_13 безпідставно кваліфіковані за ст. 115 КК України, оскільки з показань судово медичного експерта, наданих в суді першої інстанції вбачається, що з моменту нанесення тілесних ушкоджень, а саме черепно мозкової травми, від якої настала смерть ОСОБА_21 , до моменту настання смерті могло пройти близько 24 год.

Як вбачається з висновку судово медичної експертизи №181-д від 27.12.10 смерть ОСОБА_21 настала внаслідок внутрішньочерепної травми з крововиливом під оболонки головного мозку, яка виникла від дії тупого (их) предмета (ів), могла виникнути від дій рук та ніг людини, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент спричинення. При цьому результати судово гістологічного дослідження тканин із області пошкоджень дають змогу вважати, що з моменту нанесення тілесних ушкоджень до моменту настання смерті могло пройти близько 24 год., однак це не виключає можливість спричинення тілесних ушкоджень безпосередньо перед настанням смерті. Могло мати місце неодноразове нанесення тілесних ушкоджень.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_56 показав, що при проведенні судово медичної експертизи трупа ОСОБА_21 було встановлено, що ступінь вираженості гістологічної реакції дала змогу зробити висновок, що від моменту нанесення тілесного ушкодження у виді черепно мозкової травми до моменту смерті ОСОБА_21 пройшло приблизно 20 год. При цьому, протягом цих 20 год. потерпілий міг себе добре почувати, однак, поступово збільшуючись, активність черепно мозкової травми могла призвести до втрати свідомості, а потім наступити смерть. При цьому, враховуючи велику кількість тілесних ушкоджень у потерпілого, які наносились йому протягом доби, вказані тілесні ушкодження об`єдналися в одне, пішла лейкоцитарна реакція. Оскільки головний мозок як тканина найчастіше пізніше всього реагує і лейкоцитарні реакції проходять значно пізніше ніж там, де переломи ребер чи якісь інші ушкодження, це показник того, що потерпілий доволі довго жив з черепно мозковою травмою, яка в подальшому спричинила смерть.

Також, всупереч доводам апеляції прокурора суд дійшов правильного висновку про необхідність виключення з обвинувачення підсудного ОСОБА_13 п.9 ч.2 ст. 115 КК України, а саме, вчинення умисного вбивства з метою приховання іншого злочину, оскільки в ході судового розгляду було беззаперечно встановлено, що всі протиправні дії щодо ОСОБА_21 , у тому числі і його подальше вбивство, були вчинені з метою отримання від нього грошових коштів, здобутих ним від реалізації нерухомості, тобто в діях підсудного ОСОБА_13 наявний саме корисливий мотив. За таких обставин доводи прокурора про вчинення ОСОБА_13 умисного вбивства ОСОБА_21 з метою приховання іншого злочину, є безпідставними.

Крім того, як вбачається з вироку суду, суд вважав доведеною вину підсудних ОСОБА_13 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 в умисному вбивстві ОСОБА_21 , тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчинене щодо викраденої людини, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб.

Так, судом було встановлено, що 28.09.2010р. близько 20 год. ОСОБА_13 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , діючи за попередньою змовою між собою, забрали викраденого напередодні ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , з метою вимагання у нього грошових коштів, ОСОБА_21 з підвалу будинку ОСОБА_13 і, посадивши до автомобіля марки "СНЕRУ SQR7130S12КІМО" д.н. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_18 , повезли у напрямку до смт. Рокитне.

Дорогою до вказаного населеного пункту між ОСОБА_13 та ОСОБА_21 виникла суперечка, в ході якої ОСОБА_13 почав наносити ОСОБА_46 чисельні удари ліктем правої руки в обличчя та у верхню частину грудної клітки, не дозволяючи йому при цьому втекти з автомобіля.

У подальшому ОСОБА_18 , з`їхавши з указаної автодороги на дорогу, що сполучає с. Шкарівку та с. Черкас, зупинив автомобіль і ОСОБА_13 удвох з ОСОБА_17 , з метою позбавити Івасюка життя, витягнули ОСОБА_21 з автомобіля, і поклавши на землю, обличчям догори, нанесли йому чисельні удари руками та ногами по голові та тулубу в життєво важливі органи, заподіявши останньому тяжкі тілесні ушкодження, від яких той помер на місці.

Після цього ОСОБА_13 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , продовжуючи діяти узгоджено, відвезли труп ОСОБА_21 до с. Іванівки Ставищенського району і прив`язавши до його ніг запасне колесо від автомобіля ОСОБА_18 , втопили в ставку.

При цьому, як зазначено судом, ОСОБА_17 приймав безпосередню участь у побитті ОСОБА_21 , разом з ОСОБА_13 наносив останньому удари, а ОСОБА_18 під час позбавлення життя ОСОБА_26 ОСОБА_13 та ОСОБА_17 , не залишив місце події, а навпаки сприяв його вчиненню, що виразилось у наданні свого автомобіля для перевезення потерпілого, весь час перебував поруч, сприяючи своєю присутністю та надаючи впевненості ОСОБА_13 та ОСОБА_17 у їх злочинних діях.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що підсудні ОСОБА_18 та ОСОБА_17 участі у неправомірних діях стосовно ОСОБА_21 , вчинених 27.09.2010р. ОСОБА_38 , ОСОБА_36 , ОСОБА_57 та ОСОБА_58 не приймали і матеріали справи не містять даних про те, що вони були обізнані з обставинами вчиненого та подальшими намірами ОСОБА_13 .

Так, в ході судового розгляду ОСОБА_24 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 стверджували, що за пропозицією ОСОБА_13 їхали в смт. Рокитне на базу відпочинку і наміру на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_21 не мали. При цьому вказували, що ОСОБА_35 сів до автомобіля самостійно.

Будь яких реальних дій, спрямованих на позбавлення життя ОСОБА_21 вони не вчиняли, а навпаки, коли ОСОБА_13 почав в автомобілі наносити удари ОСОБА_46 , вони намагались його зупинити, роблячи йому зауваження. При цьому ОСОБА_18 був за кермом автомобіля, ОСОБА_17 сидів на передньому пасажирському сидінні, а ОСОБА_13 з ОСОБА_34 перебували на задньому сидінні автомобіля, а тому вони не могли реально впливати на дії ОСОБА_13 .

Після зупинки автомобіля ОСОБА_13 витягнув ОСОБА_26 з салону автомобіля, а потім почав наносити останньому удари руками та ногами по тулубу та голові, що потягло смерть ОСОБА_32 . При цьому ні ОСОБА_18 ні ОСОБА_17 жодного удару потерпілому не наносили і будь яких неправомірних дій щодо ОСОБА_21 не вчиняли. Крім того, вони робили зауваження ОСОБА_59 стосовно його дій, однак він не реагував.

Зазначені показання підсудних ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та свідка ОСОБА_24 підтверджуються даними протоколів відтворення обстановки та обставин події злочину за участю підсудних ОСОБА_18 та ОСОБА_13 та відеозаписами вказаних слідчих дій і об`єктивно узгоджуються з даними судово медичної експертизи, згідно з якими смерть ОСОБА_21 настала внаслідок внутрішньочерепної травми з крововиливом під оболонки головного мозку, яка виникла від дії тупого (их) предмета (ів), могла виникнути від дій рук та ніг людини, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент спричинення. Ступінь вираження достовірних ознак смерті дає змогу вважати, що смерть потерпілого могла настати близько 20 год. 28.09.2010р. Результати судово гістологічного дослідження тканин із області пошкоджень дають змогу вважати, що з моменту нанесення тілесних ушкоджень до моменту настання смерті могло пройти близько 24 год., що не виключає можливість спричинення тілесних ушкоджень безпосередньо перед настанням смерті. Могло мати місце неодноразове нанесення тілесних ушкоджень. Всі вищевказані ушкодження мають ознаки при життєвості. Вище описані ушкодження могли виникнути при обставинах і за механізмом, вказаних ОСОБА_54 при відтворенні обстановки та обставин події від 03.10.2010р.

З протоколу огляду автомобіля "СНЕRУ КІМО" д.н. НОМЕР_2 від 02.10.2010р. вбачається, що під час огляду салону автомобіля на ремені безпеки, що знаходиться біля переднього пасажирського сидіння, виявлено краплини бурого кольору, зовні схожих на кров, під час огляду сидінь автомобіля, а саме переднього водійського та пасажирського та заднього сидіння встановлено, що сидіння вологі, з різким запахом миючих засобів. З салону автомобіля вилучено зрізки килимового покриття із задньої частини біля заднього пасажирського сидіння, ремень безпеки, на якому виявлені сліди бурого кольору, ручку дверцят із задньої правої дверки, два змиви із задньої внутрішньої частини пасажирської дверки, відрізок із задньої частини переднього пасажирського сидіння.

З висновку експерта №290 від 07.12.2010р. вбачається, що кров потерпілого ОСОБА_21 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти В. У змивах з дверної рами задньої правої дверки автомобіля "СНЕRУ КІМО" д.н. НОМЕР_2 , у змиві з внутрішньої частини задньої правої дверки, на фрагменті задньої частини переднього пасажирського сидіння, на фрагменті килимового покриття, вилученого з заднього правого місця з автомобіля виявлена кров людини. При визначенні групової належності, в крові зазначених об`єктів виявлений антиген А. Відповідно дана кров може походити від потерпілого ОСОБА_21 .

Отже, сукупність наведених доказів свідчить про те, що підсудні ОСОБА_30 та ОСОБА_27 умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_21 не мали, а сам по собі факт їх присутності на місці вчинення злочину ОСОБА_13 не може бути беззаперечною підставою вважати, що їх наміри були направлені на умисне позбавлення життя ОСОБА_21 .

За таких обставин колегія суддів вважає слушними доводи апеляцій захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 та підсудних ОСОБА_18 і ОСОБА_17 щодо недоведеності наявності умислу підсудних ОСОБА_18 та ОСОБА_60 на вчинення злочину, передбаченого ст. 115 КК України.

Враховуючи викладене, висновок суду щодо вчинення ОСОБА_13 вбивства ОСОБА_21 за попередньою змовою групою осіб не ґрунтується на матеріалах справи, а тому колегія суддів вважає, що в діях обвинуваченого ОСОБА_13 відсутня така кваліфікуюча ознака частини 2 ст. 115 КК України як вчинення умисного вбивства ОСОБА_26 за попередньою змовою групою осіб.

Враховуючи викладене, дії ОСОБА_13 слід кваліфікувати за ч.2 ст. 146, ч.4 ст. 189, ч.2 ст. 127, та п.п.3,6 ч.2 ст. 115 КК України, а саме, як викрадення людини, що супроводжувалось заподіянням потерпілому фізичних страждань, вчинене за попередньою змовою групою осіб, вимагання передачі чужого майна, поєднане з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та заподіянням йому тяжких тілесних ушкоджень, вчинене за попередньою змовою групою осіб, катування, тобто умисне заподіяння сильного фізичного болю шляхом нанесення побоїв з метою примусити потерпілого ОСОБА_21 вчинити дії, що суперечать його волі, в тому числі отримати від нього відомості, та як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині ( ОСОБА_21 ), вчинене щодо викраденої людини, з корисливих мотивів.

Щодо призначеного ОСОБА_13 покарання, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_13 покарання за ч.4 ст. 189, ч.2 ст. 127, п.п.3,6 ч.2 ст. 115 КК України відповідає тяжкості вчинених злочинів, безпосереднім обставинам їх вчинення, особі засудженого та досягненню мети, передбаченої ч.2 ст. 50 КК України.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_28 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , впевнившись у тому, що ОСОБА_21 перестав подавати ознаки життя, усвідомлюючи факт вчинення ОСОБА_13 особливо тяжкого злочину та з метою приховати сліди злочину, виконуючи вказівки ОСОБА_13 , завантажили тіло потерпілого до салону автомобіля і відвезли до ставу, розташованого між с. Іванівкою та с. Богатирка Ставищенського району, де ОСОБА_18 дістав з багажника свого автомобіля запасне колесо і після того, як ОСОБА_13 прив`язав його до ніг трупа ОСОБА_21 , разом з ОСОБА_17 вкинули труп у воду та втопили його, тобто ОСОБА_18 та ОСОБА_17 вчинили заздалегідь не обіцяне приховування особливо тяжкого злочину, а тому їх дії необхідно кваліфікувати за ч.1 ст. 396 КК України.

У зв`язку з застосуванням кримінального закону, який передбачає відповідальність за менш тяжкий злочин, колегія суддів вважає за необхідне, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, обставин його вчинення та участі кожного з засуджених у його вчиненні, а також даних про особу кожного з засуджених, а саме, засудженого ОСОБА_18 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, даних про особу засудженого ОСОБА_17 , який посередньо характеризується за місцем проживання, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, пом`якшити призначене кожному з них покарання та призначити засудженому ОСОБА_18 покарання за ч.1 ст. 396 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, засудженому ОСОБА_17 за ч.1 ст. 396 КК України призначить покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Також, відповідно до вимог ч.2 ст. 375 КПК України в редакції 1960р., при новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування вироку апеляційним судом, застосування закону про більш тяжкий злочин та посилення покарання допускається тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляцією прокурора або потерпілого чи його представника в зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжкий злочин, або коли при скасуванні вироку визнано необхідним застосувати більш суворе покарання.

На вказані вимоги закону суд першої інстанції уваги не звернув, не врахував доводи, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.01.2013р. по даній справі та безпідставно застосував принцип часткового складання покарань при призначенні підсудним ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 остаточного покарання за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК України.

Не грунтуються на вимогах закону і доводи засудженого ОСОБА_18 про те, що справа була розглянута незаконним складом суду, а саме, без участі народних засідателів, оскільки норма ч.2 ст. 17 КПК України 1960р. в редакції станом на 12.06.2011р., яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції передбачала, що кримінальні справи про злочини, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років,
розглядаються в суді першої інстанції колегіально судом у складі
трьох суддів, якщо підсудний заявив клопотання про такий розгляд, а
про злочини, за які законом передбачена можливість призначення
покарання у виді довічного позбавлення волі, - у складі трьох суддів
незалежно від наявності клопотання підсудного про такий розгляд.
Також по справі не допущено порушення права засудженого ОСОБА_18 на захист, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, судом 27.03.2014р. винесена ухвала про призначення засудженому ОСОБА_18 захисника та після вступу захисника у справу, за клопотанням останнього, судом повторно проведені необхідні процесуальні дії.
Посилання захисника ОСОБА_12 на те, що судом не було забезпечено фіксування судового розгляду технічними засобами, що є істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону, спростовується протоколом судового засідання, з якого вбачається, що учасниками судового розгляду клопотання про фіксування судового засідання технічними засобами в суді першої інстанції не заявлялось. Підсудні були ознайомлені з вказаним протоколом судового засідання, жодних зауважень з цього приводу ними подано не було.

Разом з тим, доводи захисника ОСОБА_12 про те, що суд поклав в основу вироку недопустимі докази, а саме, протоколи відтворення обстановки та обставин події за участі ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , які були допитаний як свідки є слушними, а тому колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду першої інстанції як на доказ на протокол відтворення обстановки та обставин події з участю свідка ОСОБА_14 від 02.10.2010р. та протокол відтворення обстановки та обставин події з участю свідка ОСОБА_15 від 02.10.2010р.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що обставини справи, які мали істотне значення для правильного її вирішення, органами досудового слідства та судом досліджені згідно з вимогами кримінально процесуального закону, порушень цього закону, котрі були б суттєвими і призводили до скасування вироку, по справі не встановлено. Протоколи слідчих дій складено відповідно до вимог кримінально процесуального закону, підписано учасниками цих дій, у тому числі засудженими та їх захисниками, будь яких зауважень з приводу вказаних протоколів від засуджених, їх захисників не надходило.

Порушень вимог кримінально процесуального закону, які є підставою для повернення справи прокурору для проведення додаткового розслідування колегія суддів також не знаходить.

Щодо доводів засуджених про застосування до них працівниками міліції фізичного та психологічного тиску на стадії порушення кримінальної справи та досудового слідства, внаслідок чого вони себе обмовили та доводи захисника ОСОБА_12 про те, що протоколи слідчих дій з участю засуджених отримані незаконним шляхом, то вказані обставини також були предметом перевірки судом першої інстанції і свого підтвердження не знайшли.

Як вбачається з протоколів слідчих дій, зокрема, протоколів допиту, протоколів відтворення обстановки та обставин події, кожен із засуджених давав показання добровільно, послідовно, без будь якого примусу. При проведенні всіх слідчих дій, що слідує із матеріалів справи, були присутні адвокати підсудних, в присутності яких кожен з підсудних повідомляв про тільки їм відомі обставини скоєння злочину.

Крім того, за заявами підсудних про застосування щодо них недозволених методів слідства, прокуратурою Київської області проведено перевірку, за результатами якої 30.10.2011 року винесена постанова про відмову в порушенні кримінальної справи щодо співробітників міліції за ст.ст. 364,365, 373 КК України на підставі п.2 ст.6 КПК України, яка є чинною та не була оскаржена підсудними та їх захисниками.

Таким чином, ці твердження засуджених не дають підстав ставити під сумнів достовірність доказів, здобутих в ході досудового слідства.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляції прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, засуджених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , захисників ОСОБА_11 в інтересах засудженого ОСОБА_13 , ОСОБА_19 в інтересах засудженого ОСОБА_18 , ОСОБА_20 в інтересах засудженого ОСОБА_17 , ОСОБА_12 в інтересах засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 слід задовольнити частково, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2014р. щодо ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 змінити.

Керуючись ст. 365, 366, 377 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляції прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, засуджених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , захисників ОСОБА_11 в інтересах засудженого ОСОБА_13 , ОСОБА_19 в інтересах засудженого ОСОБА_18 , ОСОБА_20 в інтересах засудженого ОСОБА_17 , ОСОБА_12 в інтересах засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 задовольнити частково.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2014р. щодо ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 змінити.

Вважати ОСОБА_13 засудженим:

?за ч.4 ст.189 КК України на 9 (дев`ять) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, в дохід держави;

?за ч.2 ст. 146 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі

?за ч.2 ст. 127 КК України на 7 (сім) років позбавлення волі

?за п.п.3,6 ч.2 ст. 115 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, в дохід держави

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання ОСОБА_13 у виді 12 (дванадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, в дохід держави.

Строк покарання засудженому ОСОБА_13 рахувати з 21.10.2010 року.

Вважати ОСОБА_16 засудженим:

?за ч.4 ст.189 КК України на 8 (вісім) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, в дохід держави;

?за ч.2 ст. 146 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі

?за ч.2 ст. 127 КК України на 6 (шість) років позбавлення волі

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання ОСОБА_16 у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, в дохід держави.

Строк покарання засудженому ОСОБА_16 рахувати з 02.10.2010 року.

Вважати ОСОБА_14 засудженим:

?за ч.4 ст.189 КК України на 7 (сім) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, в дохід держави;

?за ч.2 ст. 146 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі

?за ч.2 ст. 127 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання ОСОБА_14 у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, в дохід держави.

Строк покарання засудженому ОСОБА_14 рахувати з 03.10.2010 року.

Вважати ОСОБА_15 засудженим:

?за ч.4 ст.189 КК України на 8 (вісім) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, в дохід держави;

?за ч.2 ст. 146 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі

?за ч.2 ст. 127 КК України на 7 (сім) років позбавлення волі

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання ОСОБА_15 у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, в дохід держави.

Строк покарання засудженому ОСОБА_15 рахувати з 03.10.2010 року.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_17 з п.п.3,6, 12 ч.2 ст. 115 КК України на ч.1 ст. 396 КК України та призначити йому за вказаною статтею покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Звільнити ОСОБА_17 з під варти в залі суду негайно у зв`язку з відбуттям ним строку покарання.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_18 з п.п.3,6, 12 ч.2 ст. 115 КК України на ч.1 ст. 396 КК України та призначити йому за вказаною статтею покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Звільнити ОСОБА_18 з під варти в залі суду негайно у зв`язку з відбуттям ним строку покарання.

Міру запобіжного заходу засудженим ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 залишити тримання під вартою.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду першої інстанції як на доказ на протокол відтворення обстановки та обставин події з участю свідка ОСОБА_14 від 02.10.2010р. та протокол відтворення обстановки та обставин події з участю свідка ОСОБА_15 від 02.10.2010р.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Касаційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом 3-х місяців з моменту її проголошення.

Судді:

__________________ ___________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_61 ОСОБА_3