№1-кп/756/979/15
У Х В А Л А
підготовчого судового засідання
18 листопада 2015 року м. Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисник ОСОБА_5 , провівши в приміщенні суду підготовче судове засідання по розгляду кримінального провадження за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такого, що народився в м. Артемівськ Донецької області, українця, громадянина України, такого, що має середню освіту, не одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч.2 ст.185 КК України, -
в с т а н о в и в:
Обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 надійшов до Оболонського районного суду м. Києва 18 листопада 2015 року.

Прокурор просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту. Інші учасники судового засідання підтримали думку прокурора.

Клопотань від учасників судового провадження не надійшло.

Суд, вивчивши матеріали кримінального провадження, вислухавши думку прокурора та обвинуваченого, його захисника, встановив наступне.

Органом досудового розслідування громадянин ОСОБА_7 , обвинувачується у тому, що 22.07.2015 року приблизно о 23 год. 50 хв. під час знаходження за адресою: м. Київ, площа Дружби Народів, 6, у зв`язку із відсутністю грошових коштів та скрутним матеріальним становищем в нього виник намір направлений на повторне таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій намір, направлений на таємне, повторне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , діючи з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв з полиць вище вказаний товар, який належить ТОВ «Фудмережа», загальною вартістю 189 грн. 09 коп. (без ПДВ) та направився до виходу з даного супермаркету.

Виконавши всі дії, які ОСОБА_7 вважав необхідними для доведення злочину до кінця, останній не сплативши за товар, пройшов повз лінії кас магазину, однак свій намір до кінця не довів.

Відповідно до ст. 291 КПК України обвинувальний акт, зокрема, повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст.ст. 277, 291 КПК України, обвинувачення має бути логічним та конкретним, виходячи з об`єктивно встановлених обставин кримінального правопорушення.

Виходячи зі змісту ст.91 КПК України в обвинуваченні повинні бути зазначені форма вини, мотив і мета вчинення злочину.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 26.06.1990 р., із змінами та доповненнями, обвинувачення повинно бути сформульовано з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 р. зазначив, що у тексті п.п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камасінскі проти Австралії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 р. у справі «Пелісьє та Саєссі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австралії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01.03.2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого п.п. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені «Пелісьє та Саєссі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).

У той же час, в порушення вимог ст.291 КПК України, в обвинувальному акті, а саме у формулюванні обвинувачення не зазначено, в зв`язку з чим обвинувачений не довів свій намір до кінця, зокрема чи то з власної волі, чи то з конкретних причин, які знаходились поза його волею.

Дана обставина унеможливлює розуміння змісту пред`явленого обвинувачення та як наслідок роз`яснення його обвинуваченому. При цьому, розуміння обвинувачення обвинуваченим не має залежати від суб`єктивного його сприйняття іншими особами.

Таким чином, викладене в обвинувальному акті обвинувачення, його формулювання не узгоджується з фактичними обставинами кримінального правопорушення, вказаними в обвинувальному акті щодо ОСОБА_8 .

Крім того, в обвинувальному акті не конкретно вказано відомості щодо особи обвинуваченого, зокрема вказується, що 17.09.2014 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області винесено ухвалу про привід та оголошення в розшук обвинуваченого, однак жодних ґрунтовних відомостей з даного приводу суду не надано.
Призначення кримінального провадження до судового розгляду на підставі даного обвинувального акту суперечитиме загальним засадам кримінального провадження, у тому числі й забезпеченню права на захист від обвинувачення, яке має бути логічним, конкретним і не допускати необхідності суб`єктивного тлумачення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 слід повернути прокурору, як такий, що не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі, вважаючи при цьому, що з врахуванням характеру протиправної поведінки обвинуваченого, інші, більш м`які запобіжні заходи не зможуть перешкодити йому у вчиненні нового злочину або забезпечити його явку в судове засідання, виконання ним інших, передбачених КПК України, процесуальних обов`язків. На даний час відсутні відомості, достатні для такої зміни. Крім того, він не має офіційних засобів для існування та джерел доходів.

Захисник обвинуваченого, обвинувачений ОСОБА_7 категорично заперечували проти задоволення клопотання прокурора, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим, а підстави для його продовження не доведеними прокурором. Обвинувачений також суду уточнив, що він має родичів у м. Києві.

Заслухавши думку прокурора, думку обвинуваченого, захисника, вивчивши матеріали провадження в межах, достатніх для вирішення питання щодо запобіжного заходу, суд приходить до наступного висновку.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року обвинуваченому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Оскільки строк дії ухвали про тримання під вартою, визначений ст. 197 КПК України, стосовно ОСОБА_4 спливає 18.11.2015 року, враховуючи ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину, даних, що характеризують особу останнього, суд, на даний час, не вбачає на час розгляду цього питання достатніх підстав для продовження раніше обраного запобіжного заходу.

Встановлені в судовому засіданні обставини такий висновок суду не спростовують.

При цьому суд враховує при своєму висновку, що при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів» п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України»). «Тримання особи під вартою буде свавільним, оскільки національні суди не обґрунтували необхідність такого тримання і не було розглянуто можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу» (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 11.10.2010 року справа «Хайреддінов проти України».

При цьому береться до уваги, що «ризик втечі або уникнення правосуддя» зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, трохи пом`якшує цей страх і зменшує його наміри втекти [7]. При обґрунтуванні цієї підстави необхідне дослідження характеристики особистості, утримуваної під вартою. При цьому на користь звільнення свідчать: відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя [21, с. 98]. Справа ЄСПЧ «Пунцельт проти Чехії»

Перешкоджання встановленню істини за кримінальною справою за практикою Суду, може здійснюватися шляхом «тиску на свідків», «знищення або фальсифікації доказів», «змовляння зі спільниками або свідками», «затягування і заплутування розслідування». Суд неодноразово вказував на те, що на її обґрунтованість впливає час. В даному конкретному випадку на час розгляду питання щодо міри запобіжного заходу за кримінальною справою не може розглядатися як підстава утримання особи під вартою, коли «ризик змовляння» завдяки збігу часу зменшується [22, с. 335].

Таким чином наявність підстави «існування ознак тяжкого злочину» у практиці Суду збігається з підставою «суворості передбаченого покарання». Ця підстава не може бути застосованою самостійно без інших підстав позбавлення особи свободи. Див. справу «Ілійков проти Болгарії», в якій Суд закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» [25, c. 282] і теж втрачає свою вагу із збігом розумного терміну.

Бралася до уваги і інша практика Європейського суду з прав людини з даного питання. Так, зокрема, у справі «Луценко проти України» у остаточному рішенні від 19 листопада 2012 року у пункті 62 зазначено: «Суд наголошує, що стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим свободи або мати гарантії від продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбулось за умов, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції. Цей перелік винятків, встановлений у вищезазначеному положенні, є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (див. рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), № 38717/04, пункт 26, з подальшими посиланнями). Будь-яке свавільне тримання під вартою не може відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції.

Таким чином, на даний час суд приходить до висновку, що продовження тримання під вартою не є виправданим.

Аналізуючи все, вказане вище у своїй сукупності, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, тривалість розгляду даного провадження, яка не завжди викликана об`єктивними причинами, суд вважає на цей час необхідним змінити обвинуваченому СКОРИКУ міру запобіжного заходу на особисте зобов`язання.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 29 Конституції України, ст.ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 314 317, 331 КПК України, суд, -

у х в а л и в:
Повернути прокурору обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 , що обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України.

У задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 - відмовити.
Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, зобов`язавши його прибувати за кожною вимогою до Оболонського районного суду м. Києва, до прокурора, який здійснює процесуальне керівництво за даним кримінальним провадженням.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 на строк 2 (два) місяці обов`язки передбачені п.п. 2, 3 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:
- не відлучатися з м. Києва без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_9 , що в разі не виконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення.
Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора прокуратури Оболонського району м. Києва ОСОБА_10 .

Ухвала в частині запобіжного заходу оскарженню не підлягає, негайно виконується після її оголошення.
На ухвалу може в іншій може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Апеляційного суду міста Києва протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя ОСОБА_1