№1-кп/756/815/15
У Х В А Л А
підготовчого судового засідання
18 вересня 2015 року м. Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисник ОСОБА_5 , провівши в приміщенні суду підготовче судове засідання по розгляду кримінального провадження за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такого, що народився в м. Артемівськ Донецької області, українця, громадянина України, такого, що має середню освіту, не одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч.2 ст.185 КК України, -
в с т а н о в и в:
Обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 надійшов до Оболонського районного суду м. Києва 14 вересня 2015 року.

Прокурор просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту. Інші учасники судового засідання підтримали думку прокурора.

Клопотань від учасників судового провадження не надійшло.

Суд, вивчивши матеріали кримінального провадження, вислухавши думку прокурора та обвинуваченого, його захисника, встановив наступне.

Органом досудового розслідування громадянин ОСОБА_7 , обвинувачується у тому, що 22.07.215 року приблизно о 23 год. 50 хв. під час знаходження за адресою: м. Київ, площа Дружби Народів, 6, у зв`язку із відсутністю грошових коштів та скрутним матеріальним становищем в нього виник намір направлений на повторне таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій намір, направлений на таємне, повторне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , діючи з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв з полиць вище вказаний товар, який належить ТОВ «Фудмережа», загальною вартістю 189 грн. 09 коп. (без ПДВ) та направився до виходу з даного супермаркету.

Виконавши всі дії, які ОСОБА_7 вважав необхідними для доведення злочину до кінця, останній не сплативши за товар, пройшов повз лінії кас магазину, однак свій намір до кінця не довів з причин, які не залежали від його волі, в результаті чого ОСОБА_4 було зупинено працівниками охорони супермаркету «Велика Кишеня».

Відповідно до ст.. 291 КПК України обвинувальний акт, зокрема, повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст.ст. 277, 291 КПК України, обвинувачення має бути логічним та конкретним, виходячи з об`єктивно встановлених обставин кримінального правопорушення.

Виходячи зі змісту ст.91 КПК України в обвинуваченні повинні бути зазначені форма вини, мотив і мета вчинення злочину.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 26.06.1990 р., із змінами та доповненнями, обвинувачення повинно бути сформульовано з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 р. зазначив, що у тексті п.п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камасінскі проти Австралії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 р. у справі «Пелісьє та Саєссі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австралії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01.03.2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого п.п. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені «Пелісьє та Саєссі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).

У той же час, в порушення вимог ст.291 КПК України, в обвинувальному акті, а саме у формулюванні обвинувачення не зазначено, які саме речі викрав ОСОБА_8 ,, а також не зазначено всі обставини кримінального правопорушення, зокрема не вказано точного місця вчинення злочину, що підлягає перевірці під час судового слідства.

Дана обставина унеможливлює розуміння змісту пред`явленого обвинувачення та як наслідок роз`яснення його обвинуваченому. При цьому, розуміння обвинувачення обвинуваченим не має залежати від суб`єктивного його сприйняття іншими особами.

Таким чином, викладене в обвинувальному акті обвинувачення, його формулювання не узгоджується з фактичними обставинами кримінального правопорушення, вказаними в обвинувальному акті щодо ОСОБА_9 .

Більш того, в обвинувальному акту не зазначено обставини за яких обвинувачений не зміг довести свій намір до кінця, а атож не конкретизовано у зв`язку з чим його зупинили працівники охорони супермаркету.

Призначення кримінального провадження до судового розгляду на підставі даного обвинувального акту суперечитиме загальним засадам кримінального провадження, у тому числі й забезпеченню права на захист від обвинувачення, яке має бути логічним, конкретним і не допускати необхідності суб`єктивного тлумачення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 слід повернути прокурору, як такий, що не відповідає кримінального процесуального закону.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі, вважаючи при цьому, що з врахуванням характеру протиправної поведінки обвинуваченого, інші, більш м`які запобіжні заходи не зможуть перешкодити йому у вчиненні нового злочину або забезпечити його явку в судове засідання, виконання ним інших, передбачених КПК України, процесуальних обов`язків. На даний час відсутні відомості, достатні для такої зміни. Крім того, він не має офіційних засобів для існування та джерел доходів.

Захисник обвинуваченого, обвинувачений ОСОБА_7 категорично заперечували проти задоволення клопотання прокурора, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим, а підстави для його продовження не доведеними прокурором.

Заслухавши думку прокурора, думку обвинуваченого, захисника, вивчивши матеріали провадження в межах, достатніх для вирішення питання щодо запобіжного заходу, суд вважає доцільним продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 2 місяці, виходячи з такого.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року обвинуваченому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання.

Оскільки строк дії ухвали про тримання під вартою, визначений ст. 197 КПК України, стосовно ОСОБА_4 спливає 19.09.2015 року включно, враховуючи ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину, даних, що характеризують особу останнього, суд, на даний час, не вбачає на час розгляду цього питання достатніх підстав для зміни раніше обраного запобіжного заходу.

Встановлені в судовому засіданні обставини такий висновок суду не спростовують.

Приймаючи таке рішення суд враховує, що в судовому засіданні на час його розгляду не встановлено будь-яких ґрунтовних даних про те, що обвинувачений не може утримуватись в умовах слідчого ізолятору, у тому числі за станом здоров`я. Також суду не надано ґрунтовних доказів того, що обвинувачений має хронічні захворювання, що у відповідності до «Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 № 1348/5/572 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2014 р. за № 990/25767 і можуть бути підставою для звільнення особи з під варти.

Також, матеріали обвинувального акту дають суду достатньо підстав для продовження ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що на даний час інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ст. 177 КПК, та його належну поведінку. Залишається достатньо підстав вважати, що ОСОБА_7 , враховуючи спосіб вчинення злочину, що йому інкримінуються, його наслідки, соціальну небезпеку, опинившись на волі, зможе перешкодити встановленню істини у справі під час судового провадження і на це вказують такі обставини: характер протиправних дій, в яких він обвинувачується і щодо яких є обґрунтована органами досудового розслідування підозра; (ризик перешкоджання здійсненню правосуддя). Крім того, є достатньо підстав вважати, що обвинувачений, з огляду на його моральні якості, зможе ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування), а відповідно, суд, на час розгляду клопотання вважає за необхідне доцільним тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на думку суду більш м`яка мірі запобіжного заходу не може забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків, що випливають із ст.177 КПК України та його належної поведінки.

Таким чином, на думку суду вказані вище ризики продовжують існувати на час розгляду даного питання.

Також при цьому суд враховує, що міра запобіжного заходу має на меті попереджати спроби особи вчиняти дії щодо перешкоджання здійсненню правосуддя, а не бути лише наслідком такого перешкоджання.

Вирішуючи дане питання, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини з приводу того, що серйозність пред`явленого обвинувачення і ризик втечі може бути аргументом лише при обранні запобіжного заходу і відповідно до п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованості підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи.

Згідно з рішенням Європейського Суду «Марченко проти України» від 10.02.2011 р., яке є частиною національного законодавства, продовження тримання під вартою може бути виправданим тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості переважає принцип поваги до свободи особистості.

Під суспільним інтересом в даному конкретному випадку суд розуміє обставини даної конкретної справи, її наслідки та перебіг.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про доцільність тримання обвинуваченого під вартою.

Крім того, враховуючи підстави та обставини. Передбачені статтями 177 та 178 КПК України, вважаю необхідним не визначати розмір застави у кримінальному провадженні на даній стадії.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 29 Конституції України, ст.ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 314 317, 331 КПК України, суд, -

у х в а л и в:
Повернути прокурору обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 , що обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України.

Продовжити ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області, строком на 60 днів, тобто до 18.11.2015 року включно.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1