Справа № 1- 14/2010 р.
ВИРОК ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2010 року Святошинський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді

при секретарях за участю прокурора потерпілого

ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що народився в м. Попасна, Луганської області, українця, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_2, неодруженого, непрацюючого, проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_3, судимого 18 січня 2006 року Попаснянським районним судом Луганської області за ст. 187 ч. 4 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до 4 років позбавлення волі; звільненого 18 червня 2008 року на підставі постанови Свердловського міського суду Луганської області від 11 червня 2008 року умовно-достроково на 10 місяців 14 днів, у скоєнні злочину, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України, -

встановив:

Підсудний ОСОБА_8 будучи судимим 18 січня 2006 року Попаснянським районним судом Луганської області за ст. 187 ч. 4 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до 4 років позбавлення волі, 18 червня 2008 року, звільнившись із місць позбавлення волі умовно-достроково на 10 місяців 14 днів, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив і знову скоїв умисний злочин.

Так, ОСОБА_8 19 листопада 2008 року, приблизно о 01.00 годин, знаходячись біля будинку № 5-А по вулиці Верховинній у м. Києві, за попередньою змовою з невстановленою слідством особою, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров'я потерпілого, повторно відкрито викрав чуже майно, яке належить громадянину ОСОБА_6.

При цьому, ОСОБА_8 19 листопада 2008 року, приблизно о 01.00 годин, знаходячись разом із невстановленою слідством особою поблизу будинку № 5-А по вулиці Верховинній у м. Києві, зустрів раніше незнайомого ОСОБА_6, який, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, повертаючись додому, підходив до вказаного будинку. У цей час ОСОБА_8 разом із невстановленою слідством особою вирішили відкрито викрасти чуже майно, яке знаходилось в громадянина ОСОБА_6, вступивши, тим самим між собою в попередню злочинну змову. З метою виконання свого злочинного умислу, ОСОБА_8 підійшов до ОСОБА_6 і, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров'я потерпілого, схопив останнього за куртку, і потягнув на себе, від чого громадянин ОСОБА_6 впав на землю, чим йому було заподіяно фізичний біль. Скориставшись цим, ОСОБА_8 з метою обернення на свою користь та особистого збагачення відкрито викрав у громадянина ОСОБА_6 чуже майно, а саме: шкіряну куртку, ціною 200 гривень, у якій знаходились: шкіряний гаманець, ціною 45 гривень, із грошима в сумі 500 гривень, мобільний телефон «ОСОБА_9 - J200i», ціною 200 гривень із сім - карткою оператора мобільного зв'язку «Лайф», ціною 10 гривень, на рахунку якої було 40 гривень, а всього майна на загальну суму 995 гривень, завдавши потерпілому матеріальну шкоду.

З викраденим у громадянина ОСОБА_6 чужим майном ОСОБА_8 та невстановлена слідством особа з місця скоєння злочину втекли, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Допитаний у судовому засіданні підсудний ОСОБА_8 свою вину в інкримінованому йому складі злочину, передбаченому ч. 2 ст. 186 КК України не визнав та показав, що 19 листопада 2008 року, близько 02.00 годин, він разом зі своїм знайомим ОСОБА_10 на автомобілі «Деу Ланос» під керуванням ОСОБА_11 проїжджали по вул. Верховинній у м. Києві, де побачили раніше їм незнайомого чоловіка, як пізніше йому стало відомо ОСОБА_6, який перебував у стані алкогольного сп'яніння та якого ОСОБА_11 запропонував їм пограбувати. Він заперечував проти такої пропозиції ОСОБА_11, а ОСОБА_10 погодився. Коли потерпілий ОСОБА_6 підходив до під'їзду будинку 5-А по вул. Верховинній у м. Києві, то ОСОБА_11 з ОСОБА_10 вийшли з автомобіля та направились до потерпілого, а він залишився їх чекати біля автомобіля. Через деякий час повернувся ОСОБА_10 в руках якого була куртка, за ним повернувся ОСОБА_11 та вони поїхали. Зупинивши автомобіль, через деяку відстань, ОСОБА_10 оглянув зміст кишень куртки, яку забрав у потерпілого та виявив у ній гаманець та мобільний телефон. Залишивши собі мобільний телефон, ОСОБА_10 гаманець передав ОСОБА_11, який, оглянувши гаманець виявив у ньому гроші в сумі 500 гривень, які забрав собі, банківську картку, якісь документи-паспорт, права водія, технічний паспорт на автомобіль. Проїжджаючи по вул. Верховинній, ОСОБА_11 зупинив автомобіль та разом із ОСОБА_10 пішов до банкомату з метою зняти з картки, яка була в гаманці, гроші, проте вони скоро повернулись, оскільки банкомат «проковтнув» картку. Він попросив ОСОБА_11 віддати йому документи, які були в гаманці, викраденому в потерпілого, проте ОСОБА_11 відмовив йому в цьому та поклавши всі документи в куртку, попросив його покласти куртку в багажник автомобіля, що він і зробив. Усю ніч вони провели в автомобілі, а в ранці під'їхали до радіоринку де він із ОСОБА_10 залишили автомобіль, та в подальшому зустрілись із ОСОБА_11 на тому ж місці об 11.00 годин. З ними також була ще дівчина ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_12. Вони усі сіли в автомобіль ОСОБА_11, де останній сказав, ОСОБА_10, що віддасть йому 250 гривень із 500 грн., що були в гаманці та частину грошей від проданого телефону. При цьому ОСОБА_10 його повідомив, що коли він отримає від ОСОБА_11 гроші, то разом із ним вип'є пива. По дорозі ОСОБА_11 зупинив автомобіль та якомусь чоловіку продав викрадений у потерпілого телефон «Соні Еріксон». Після цього вони проїхали невелику відстань та були зупинені працівниками міліції, які з дозволу ОСОБА_11 оглянули автомобіль, у багажнику якого виявили куртку. ОСОБА_11 зазначив, що куртка належить йому та ОСОБА_10 Він заперечував, що куртка належить йому. Після чого працівники міліції доставили їх у РУГУ, для подальшого з'ясування обставин.

У ході досудового слідства працівниками міліції до нього застосовував фізичний та психологічний тиск у зв'язку із чим, він зізнався в скоєнні злочину відносно потерпілого, проте даний злочин він не вчиняв та змушений був себе обмовити. Незаконні дії працівників міліції щодо незаконного порушення відносно нього кримінальної справи він оскаржив прокурору.

Завдану потерпілому шкоду в сумі 750 гривень він згоден відшкодовувати.

Не дивлячись на те, що підсудний ОСОБА_8 свою вину в інкримінованому йому злочині за ч. 2 ст. 186 КК України не визнав, його вина повністю підтверджується зібраними по справі доказами:

- показаннями допитаного в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_6 який суду показав, що 19 листопада 2008 року, приблизно о 01.00 годині, він повертався до місця свого мешкання, а саме до будинку № 5-А по вул. Верховинній у м. Києві. Коли він підійшов до під'їзду свого будинку та відкрив двері під'їзду, то позаду до нього підбіг раніше йому незнайомий ОСОБА_8, який, силоміць схопивши його за куртку, потягнув на себе. Він, по інерції розвернувся, і роздивився обличчя ОСОБА_8, оскільки його обличчя освітлювалось світлом із під'їзду. Не розуміючи що відбувається, він не став чинити ОСОБА_8 будь-якого опору. У той самий момент до них підбіг ще один незнайомий йому хлопець, який допоміг ОСОБА_8 відтягнути його за куртку в сторону від під'їзду будинку. Він, знаходячись у стані алкогольного сп'яніння, від поштовху незнайомих йому хлопців втратив рівновагу та впав, відчувши фізичний біль. З нього стягнули шкіряну куртку, при цьому другий хлопець, декілька разів ударив його рукою стиснутою в кулак по обличчю, чим спричинив йому сильний фізичний біль. Заволодівши його майном, той другий хлопець побіг до автомобіля, який знаходився неподалік від під'їзду, а ОСОБА_8 йому вдалося на деякий час притримати за руку, однак останній вирвався й також побіг до даного автомобіля. Піднявшись, він почав наздоганяти ОСОБА_8, але коли останній зупинився та розвернувшись до нього запитав у нього погрозливим тоном, що він бажає, він злякався розцінив це як погрозу, перестав його наздоганяти та побіг до дому. Розуміючи, що його пограбували, він із дому викликав міліцію. Приїхавшим працівникам міліції він повідомив про факт відкритого викрадення його майна, описав прикмети нападників. На момент викрадення його шкіряної куртки, ціною 200 гривень у ній знаходились наступні речі: чоловічий шкіряний гаманець, ціною 45 гривень, у якому знаходились гроші в сумі 500 гривень однією купюрою; мобільний телефон «ОСОБА_9 J200i», ціною 200 гривень, із сім-карткою оператора мобільного зв'язку «Лайф», ціною 10 гривень, на рахунку якої було 40 гривень, а також не представляючі для нього матеріальної цінності видані на його ім'я документи, а саме: паспорт громадянина України, технічний паспорт на автомобіль, технічний паспорт на причіп, талон техогляду на причіп, квитанція про оплату техогляду, картка банкомату. Усього в нього було викрадено майна на загальну суму 995 гривень.

19 листопада 2008 року приблизно об 11.30 годин йому на домашній телефон зателефонував працівник міліції й повідомив про те, що його викрадені речі знайдено та особа, яка ними заволоділа, затримана. Йому було запропоновано під'їхати на вул. Баумана в м. Києві до територіального відділення міліції, де зі слів працівника міліції знаходяться його речі, для їхнього впізнання. Приїхавши до даного територіального відділу міліції, він упізнав належну йому шкіряну куртку й гаманець із документами. Також він бачив чотирьох затриманих працівниками міліції осіб, між якими був ОСОБА_8 та неповнолітня дівчина. Після цього йому було запропоновано проїхати у Святошинське РУ ГУ МВС України для подальшого з'ясування обставин його пограбування.

Шкіряну куртку з гаманцем у якому знаходилися належні йому документи, у ході досудового слідства йому було повернуто. Мобільний телефон «ОСОБА_9 J200i», разом із сім-карткою мобільного оператора «Лайф», на рахунку якої було 40 гривень та гроші в сумі 500 гривень однією купюрою йому не повернуто, а тому ним заявлено цивільний позов на суму завданої йому матеріальної шкоди в розмірі 750 гривень, який він просить задовольнити. Із приводу нанесених йому тілесних ушкоджень він до медичних закладів не звертався, і курс лікування не проходив.

У його присутності, у ході досудового слідства, ОСОБА_8 визнавав свою вину, добровільно давав покази, читав та підписував протоколи, при цьому ніяких зауважень слідчому не зазначав, жодного тиску на ОСОБА_8 у ході проведення між ними очної ставки не здійснювалось. У ході проведення очної ставки, ОСОБА_8 сам повідомив слідчому що в гаманці була картка банкомату, про що він слідчому не сказав, оскільки картка дійсно знаходилась в гаманці, але була недійсною.

Під час його пограбування, він достатньо розгледів обличчя ОСОБА_8, щоб упізнати його в подальшому. Наполягає, що його пограбування скоїв саме ОСОБА_8 разом з іншою особою, яку він не розгледів.

- показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_11, який показав суду, що він у своєму користуванні має автомобіль «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1, який належить його матері ОСОБА_13, за допомогою якого він неофіційно здійснює перевезення пасажирів, зокрема, і в м. Києві.

18 листопада 2008 року, приблизно 22.00-23.00 годин, до нього на мобільний телефон зателефонував хлопець на ім'я ОСОБА_7, з яким він як із пасажиром познайомився за

декілька днів до цього та якого він в загалом рази три підвозив. Пізніше від працівників міліції йому стало відомо, що прізвище ОСОБА_7 - ОСОБА_8. Андрій попросив забрати їх із с. Підгірці та відвезти в район Святошин. Він погодився та забрав ОСОБА_8 з ОСОБА_10, яких привіз у м. Київ. У ту ніч він приблизно біля часу їх возив та на їхнє прохання два рази зупинявся у Святошинському районі м. Києва, при цьому вони кудись виходили з автомобіля та через 10-15 хвилин повертались. Ніяких розмов про пограбування громадян він не чув. Ніхто ніяких речей у салоні автомобіля в його присутності не ділив. Він особисто з автомобіля нікуди не виходив. Висадивши пасажирів біля метро «Святошин», ОСОБА_8 розраховувався з ним, грошима в сумі 500 гривень однією купюрою. Оскільки в нього не було здачі то біля метро «Святошин» пасажири ходили розмінювати гроші.

19 листопада 2008 року приблизно о 08.45 годин йому на мобільний телефон зателефонував ОСОБА_8 та попросив забрати їх із радіо-ринку, за адресою - проспект Чоколовський у м. Києві на що він погодився. Приблизно 09.20 годин він під'їхав на автомобі до радіо-ринку, де на нього вже чекав ОСОБА_8, який попросив зачекати його знайомих. Через 10-15 хвилин підійшли хлопець із дівчиною. У руках ОСОБА_8 знаходився пакет чи згорток темного кольору. Що саме він точно не пам'ятає. Після цього дані особи всі гуртом сіли в його автомобіль та попросили завезти їх до станції метро «Святошин». Коли вони сідали в автомобіль, то ОСОБА_8 на його пропозицію, поклав пакет, який знаходився в нього в руках у багажник автомобіля, оскільки всі були в зимовому одязі та місця в автомобілі не вистачало. Що саме знаходилося в пакеті він не бачив. Коли вони проїжджали поблизу станції метро «Нивки», то його автомобіль зупинили працівники міліції. З його дозволу працівники міліції оглянули автомобіль. При огляді автомобіля працівники міліції в багажнику звернули увагу на вищевказаний пакет який туди поклав ОСОБА_8 та яким виявилась шкіряна куртка з документами та гаманцем. На запитання працівників міліції кому належить шкіряна куртка він сказав, що вона належить його пасажирам, однак пасажири стали заперечувати, що то їхня куртка. Після цього для подальшого з'ясування обставин їх було доставлено до Святошинського РУ, де в присутності понятих та потерпілого з його автомобіля було вилучено зазначену шкіряну куртку, у якій знаходився шкіряний гаманець із документами. Про те що куртка викрадена він не знав;

Ж

- показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_14, який показав суду, що 19 листопада 2008 року в 11.00 годин він заступив на чергування по охороні громадського порядку на території Шевченківського району м. Києва. Приблизно в 11.30 годин, проїжджаючи на службовому автомобілі, поблизу метро «Нивки» в м. Києві, вони помітили автомобіль «Деу-Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1, сірого кольору, пасажири якого відвертали та приховували свої обличчя від них, коли вони проїжджали повз вищевказаний автомобіль. З метою перевірки даного автомобіля вони вирішили його зупинити та перевірити документи у власника даного автомобіля та його пасажирів. Зупинивши вказаний автомобіль, вони перевірили документи у водія, яким виявився ОСОБА_11, після чого вони попросили пасажирів даного автомобіля вийти із салону. З дозволу власника автомобіля вони оглянули салон та багажник автомобіля. Під час огляду автомобіля в багажнику вони виявили шкіряну куртку чорного кольору, яка була згорнута клубком. На їхнє запитання до водія кому належить куртка водій відповів, що куртка належить пасажирам його автомобіля, однак пасажири проти цього заперечували, зазначивши, що куртка належить водію. При огляді шкіряної куртки вони виявили в ній шкіряний гаманець, у якому знаходилися документи видані на ім'я громадянина ОСОБА_6, а саме: паспорт громадянина України, посвідчення про реєстрацію транспортного засобу та інші документи, які саме не пам'ятає. Після цього вони затримали вищевказаних осіб та доставили їх до територіального відділення № З Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві, що знаходиться за адресою вул. Баумана, 4, де було з'ясовано, що дана куртка належить громадянину ОСОБА_6, яку разом із документами в нього відкрито викрали невстановлені слідством особи на території Святошинського району 19 листопада 2008 року, приблизно о 01.00 годин, по вул. Верховинній у м. Києві. Після цього вони повідомили громадянина ОСОБА_6, який підтвердив факт відкритого викрадення в нього майна, та останньому було запропоновано приїхати до ТВМ № 3 по вул. Баумана, 4 в м. Києві для впізнання своїх речей. Через деякий час приїхав ОСОБА_6 та впізнав свою шкіряну куртку та документи в ній. Після цього вони відвезли затриманих осіб до Святошинського РУ для подальшого з'ясування обставин пограбування ОСОБА_6. На території Святошинського РУ в їхній присутності та в присутності понятих слідчий із багажника автомобіля ОСОБА_11О вилучив вищевказану шкіряну куртку. Там же їм стало відомо, що пограбування відносно ОСОБА_6 скоїв ОСОБА_8 разом із невстановленою слідством особою;

-показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_15 показання якого аналогічні показанням допитаного судом свідка ОСОБА_14;

-показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_10, який показав суду, що в жовтні 2008 року він познайомився з ОСОБА_8, який приїхав до Києва з Луганська, у пошуках роботи та йому ніде було жити. Він запросив його пожити до себе в с. Підгірці, на що той погодився. 18 листопада 2008 року він запропонував ОСОБА_8 з'їздити в м. Київ до його дівчини, на що той погодився, при цьому сказав що в нього є телефон таксиста, який може їх відвезти в ОСОБА_2 та викликав таксі. Таксист - відвіз їх у м. Київ на Троєщину, до його дівчини, під час їхнього перебування у квартирі якої, таксист їх чекав. Після цього вони на тому ж таксі поїхали кататись по Києву, де на Хрещатику він із ОСОБА_8 вживали спиртні напої. Вони познайомились з таксистом, який назвався «Ігорем». Приблизно о 02.00 годин 19 листопада 2008 року коли вони проїжджали на автомобілі по вулиці, назву якої він не знає, таксист запропонував їм пограбувати потерпілого, який ішов п'яний, на що вони не погодились. Таксист зупинив автомобіль, вийшов із нього та направився за потерпілим. Приблизно через хвилин 5 він також вийшов з автомобіля та побачив, що таксист несе куртку та телефон. Вони сіли в автомобіль, у салоні якого таксист дістав із куртки портмоне в якому знаходилось 500 грн. та документи, які їм показав. Поклавши гроші собі в карман, таксист також залишив собі телефон, а куртку з документами поклав на заднє сидіння автомобіля. Після цього таксист запропонував їм поїхати на Караваєві дачі продати телефон, на що вони з ОСОБА_8 погодились. Перебуваючи на Караваєвих дачах таксист поклав куртку та портмоне в багажник свого автомобіля та продав якомусь чоловіку мобільний телефон, а він зустрівся зі своєю дівчиною, якій запропонував провести час із ним та ОСОБА_8, та попросив таксиста підвезти їх на Святошин. Таксист погодився. По дорозі слідування, автомобіль у якому вони їхали, був зупинений патрульною службою, яка в багажнику автомобіля виявила куртку та документи. Таксист зазначив, що ці речі належать пасажирам, вони проти цього заперечували. Усіх їх доставили у відділення міліції, для з'ясування обставин, де він добровільно надав пояснення. На даний час він перебуває під вартою, оскільки відносно нього порушена кримінальна справа за ст. 185 ч. З, 289 ч. 2 КК України;

-протоколом огляду місця події від 19 листопада 2008 року, згідно якого оглянуто ділянку місцевості, розташованої поблизу будинку №5-А по вул. Верховинній у м. Києві, де у ОСОБА_6 було відкрито викрадено майно (а.с. 7-12 );

-протоколом огляду місця події від 19 листопада 2008 року, згідно якого на території Святошинського РУ ГУ по проспекту Перемоги, 109 в м. Києві, працівником міліції було оглянуто автомобіль «Деу-Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_11, з багажника якого було вилучено куртку та документи громадянина ОСОБА_6 0А.(а.с. 14-15);

-протоколом огляду 30 листопада 2008 року, згідно якого було оглянуто шкіряну куртку, гаманець, документи, що належать ОСОБА_6 та які були в нього відкрито викрадені 19 листопада 2008 року (а.с. 82-85);

-протоколами допиту ОСОБА_8 у якості обвинуваченого від ЗО листопада 2008 року, 21 січня 2009 року згідно яких він визнав свою вину в пред'явленому йому обвинуваченні та дав покази, щодо скоєння ним відносно потерпілого ОСОБА_6 злочину про те, що 19 листопада 2008 року, близько 24.30 годин, проходячи по вулиці Верховинній у м. Києві, він помітив раніше не знайомого йому хлопця, яким виявився ОСОБА_6, та який, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, кудись прямував. Саме в той момент він вирішив скориставшись станом ОСОБА_6 та заволодіти його майном. На протязі 30 хвилин він слідував за ОСОБА_6. Коли ОСОБА_6 підійшов до під'їзду будинку №5-А по вулиці Верховинній, і відчинив парадні двері, то він підійшов ззаду до останнього й силоміць схопив його за куртку, потягнувши його на себе. У результаті цього ОСОБА_6 впав і він відтягнув останнього в сторону від під'їзду, де зняв із нього шкіряну куртку. Коли він зняв куртку, то ОСОБА_6 силоміць утримував його за руку, але він вирвався та побіг уздовж по вул. Верховинної в м. Києві. У той час ОСОБА_6 став його наздоганяти й щось кричати йому вслід, однак що саме сказати не може. Він зупинився та розвернувся обличчям до ОСОБА_6, той у свою чергу перестав його наздоганяти та повернувся назад до свого будинку. У той час поблизу нього проїжджав автомобіль «Таксі», який саме, він не пам'ятає, обминувши який, він пішов далі по вулиці Верховинній. В одному із дворів він, присів на лавку та перевірив вміст кишень шкіряної куртки, яку він відкрито викрав у ОСОБА_6. У куртці знаходилися наступні речі: у лівій внутрішній кишені куртки шкіряний чоловічий гаманець, у якому були документи та 500 гривень, однією купюрою, в лівій чи то правій нижній зовнішній кишені куртки знаходився мобільний телефон «Соні Еріксон», з якого він дістав сім-картку «Лайф», розламав та викинув в урну поблизу лавки. Після цього він вдягнув куртку на себе та до ранку гуляв по вулицям м. Києва. Приблизно о 10 годині 19 листопада 2008 року він продав викрадений у ОСОБА_6 мобільний телефон «Соні Еріксон» невідомому хлопцеві на радіоринку за 100 гривень. Після цього він зателефонував до свого знайомого ОСОБА_16 та домовився з ним про зустріч. Коли вони зустрілися з ОСОБА_16 та його дівчиною ОСОБА_12, то вирішили поїхати відпочити. Він викликав таксі та вони всі гуртом поїхали в сторону станції метро «Святошин». По дорозі їх зупинили працівники міліції й виявивши шкіряну куртку, яку він відкрито викрав у ОСОБА_6, затримали їх. Він сам поклав куртку в багажник автомобіля. Про те, що вона здобута злочинним шляхом, таксист - ОСОБА_11 не знав. Гроші в сумі 550 гривень він дав таксисту за проїзд, спочатку 50 гривень, але цього виявилось мало й він віддав ОСОБА_11 ще 500 гривень однією купюрою, (а.с. 59-60; 125-126).

-постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 20 січня 2009 року відносно ОСОБА_11 за ознаками злочину, передбаченого ст. ст.186 ч. 2, ст. 198 КК України (а.с. 117);

-протоколом очної ставки від 30 листопада 2008 року, проведеної між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_8, у ході якої потерпілий ОСОБА_6. підтвердив свої покази дані ним у ході досудового слідства, викриваючи ОСОБА_8 в скоєнні злочину (а.с. 66-72 );

постановами про визнання та прилучення до справи речових доказів від 30 листопада 2008 року (а.с. 86, 90).

Суд оцінює критично показання допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 в частині скоєння ОСОБА_17 злочину відносно ОСОБА_6, оскільки зазначені свідком обставини не знайшли свого підтвердження в ході судового слідства та спростовуються зібраними по справі доказами.

Показання підсудного ОСОБА_8 про те, що він не грабував потерпілого, що в процесі досудового слідства працівниками міліції до нього застосовувались протиправні дії, суд оцінює критично, оскільки зазначені обставини не знайшли свого підтвердження в ході судового слідства. Показання підсудного в цій частині спростовуються цілеспрямованістю дій підсудного, а також показаннями самого підсудного, даних ним

при допиті його в якості обвинуваченого, показаннями потерпілого ОСОБА_6, свідків показання яких є послідовними, логічними, та підтверджуються зібраними по справі доказами й, не вірити їм, у суду немає підстав.

Як вбачається з письмових відповідей прокурора Святошинського району м. Києва на скарги ОСОБА_8 щодо незаконного порушення відносно нього кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, проведеною прокуратурою району перевіркою порушень СВ Святошинського РУГУ МВС України в м. Києві вимог кримінально-процесуального законодавства не виявлено. Зі скаргами щодо застосування до ОСОБА_8 у ході досудового слідства працівниками міліції протиправних дій,

останній не звертався. . , t

Зміну показів підсудним ОСОБА_8, суд розцінює, як спосіб захисту, обраний ним, усвідомлюючи всю тяжкість скоєного ним злочину, з метою уникнення відповідальності за скоєне, і приймає до уваги показання підсудного, що дослідженні судом, дані ним у ході досудового слідства при допиті його ЗО листопада 2008 року, 21 січня 2009 року в якості обвинуваченого, які підтверджуються зібраними по справі доказами.

Таким чином, дослідивши зібранні по справі докази в їхній сукупності, суд приходить до висновку, що вина підсудного ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого йому складу злочину повністю доведена й кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186 КК України є правильною, оскільки він, повторно, за попередньою змовою групою осіб, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров'я потерпілого відкрито викрав чуже майно.

Обговорюючи питання про міру та вид покарання підсудному ОСОБА_8 суд, враховує характер та ступень тяжкості вчиненого ним злочину, характеристику особи підсудного, який посередньо характеризується за місцем проживання, на час скоєння злочину суспільно-корисною працею зайнятий не був, не працює, раніше судимий, скоїв злочин після застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, протягом не відбутої частини покарання призначеного за вироком Лопаснянського районного суду Луганської області від 18 січня 2006 року, його роль у скоєному злочині, його відношення до скоєного, та вважає за необхідне обрати йому покарання пов'язане з позбавленням волі, так як приходить до висновку, що його виправлення та перевиховання не можливо без ізоляції від суспільства.

Враховуючи, що підсудний ОСОБА_8. скоїв злочин після застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання призначеного за вироком Попаснянського районного суду Луганської області від 18 січня 2006 року, на підставі ч. 4 ст. 81, ст. 71 КК України, суд вважає необхідним частково приєднати йому до призначеного покарання не відбуту частину покарання за попереднім вироком.

Заявлений потерпілим ОСОБА_6 цивільний позов, суд вважає таким, що підлягає задоволенню.

Речові докази по справі: шкіряну куртку, паспорт, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, свідоцтво про реєстрацію причепа, талон попередження правопорушень, талон технічного огляду, копію ідентифікаційного коду, квитанцію про сплату технічного огляду, медичну картку водія, що оформлені на прізвище ОСОБА_6, коробку з під мобільного телефону, передані під зберігальну розписку потерпілому ОСОБА_6, суд вважає за необхідне залишити у власності потерпілого.

Керуючись ст. ст. 323, 324 КПК України, суд, -

засудив:

ОСОБА_7 визнати винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України частково приєднати до призначеного ОСОБА_7 покарання невідбуте ним покарання за вироком Попаснянського районного суду Луганської області від 18 січня 2006 року, призначивши йому остаточну міру покарання у вигляді 4 (чотирьох) років п'яти місяців позбавлення волі.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_7 рахувати з 29 листопада 2008 року.

Міру запобіжного заходу засудженому ОСОБА_7, до вступу вироку в законну силу, залишити без змін - утримання під вартою в Київському СІЗО (№13) Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Київській області.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_18 750 гривень.

Речові докази по справі: шкіряну куртку, паспорт, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, свідоцтво про реєстрацію причепа, талон попередження правопорушень, талон технічного огляду, копію ідентифікаційного коду, квитанцію про сплату технічного огляду, медичну картку водія, що оформлені на прізвище ОСОБА_6, коробку з під мобільного телефону, передані під зберігальну розписку потерпілому ОСОБА_6- залишити у власності потерпілого.

Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва протягом 15 діб, з моменту вручення копії вироку засудженому, а рештою учасників процесу - у той же строк із моменту його проголошення.

Суддя: