Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
В И Р О К
Іменем України
12 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань апеляційного суду кримінальне провадження № 0000141 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дубровиця Рівненської області, де проживає по АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше судимого Дубровицьким районним судом Рівненської області за ч.1 ст.190 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин, обвинуваченого за ч.2 ст.389 КК України,

за участю сторін провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5 засуджений Дубровицьким районним судом Рівненської області 19 грудня 2014 року за ч.1 ст 190 КК України до 150 годин громадських робіт та, перебуваючи з 23 січня 2015 року на обліку в кримінально-виконавчій інспекції Дубровицького району, відповідно до ст. 37 Кримінально-виконавчого кодексу України, 16 лютого 2015 року був ознайомленим з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт, а також попередженим про кримінальну відповідальність за ч.2 ст.389 КК України за ухилення від відбування покарання.

Для відбуття покарання ОСОБА_5 був направлений до комунальної служби м. Дубровиця Рівненської області, де він, згідно розпорядження № 001 від 16 лютого 2015 року та переліку об`єктів м. Дубровиця на яких відбувають покарання особи, засуджені до громадських робіт на 2015 рік, повинен був відбувати призначене покарання. З 17 лютого 2015 року ОСОБА_5 приступив до виконання громадських робіт, проте у подальшому, згідно з відомостями комунальної служби міста Дубровицької міської ради, він 23 лютого 2015 року, 24 лютого 2015 року, 25 лютого 2015 року, 26 лютого 2015 року, 27 лютого 2015 року та 02 березня 2015 року умисно до виконання громадських робіт не приступав, про що свідчить інформація про кількість відпрацьованих годин та табель виходу на роботу. 02 березня 2015 року засуджений без поважних причин не з`явився для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. 03 березня 2015 року ОСОБА_5 до виконання громадських робіт також не приступив та до нього було застосовано застереження у виді письмового попередження про наслідки порушення умов та порядку відбування покарання, однак на попередження він не реагував і для відбування покарання не з`являвся, а тому 04 березня 2015 року ОСОБА_5 був повторно попереджений на підставі п.3 ст.40 КВК України про недопустимість порушення порядку та умов відбування покарання та кримінальну відповідальність, передбачену ч.2 ст.389 КК України. Проте, 10 березня 2015 року, 11 березня 2015 року, 12 березня 20І5 року, 13 березня 2015 року, 16 березня 2015 року, 17 березня 2015 року, 18 березня 2015 року, 19 березня 2015 року, 20 березня 2015 року, 23 березня 2015 року, 24 березня 2015 року, 25 березня 2015 року, 26 березня 2015 року, 27 березня 2015 року, 30 березня 2015 року, 31 березня 2015 року, 01 квітня 2015 року, 02 квітня 2015 року, 03 квітня 2015 року, 06 квітня 2015 року, 07 квітня 2015 року, 08 квітня 2015 року, 09 квітня 2015 року, 10 квітня 2015 року продовжував ухилятися під відбування призначеного за вироком суду покарання та в цілому не відпрацював 122 години громадських робіт.

Вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 червня 2015 року ОСОБА_5 визнаний винним та засуджений за ч.2 ст.389 КК України на 1 рік обмеження волі. На підставі ст.ст.71, 72 КК України повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 грудня 2014 року, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 15 днів.. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2-3 ст.76 цього Кодексу.

Судом вирішено питання стосовно речових доказів по справі.

Цим вироком ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що ухилився від відбування громадських робіт, призначених йому вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 грудня 2014 року, яким він визнаний винним і засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 просить вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 червня 2010 року в частині призначеного покарання скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання за ч.2 ст.389 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст.ст.71, 72 КК України призначити остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 15 днів.

На обгрунтування зазначив, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України належним чином не обґрунтував можливість його виправлення без відбування покарання реально. На думку прокурора, судом було безпідставно визнано обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги, міркування обвинуваченого ОСОБА_5 щодо апеляційних вимог і незаперечення проти їх завдоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Винність ОСОБА_5 у вчиненні вказаного правопорушення, за викладених у вироку обставин, підтверджена зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими в судовому засіданні доказами, і його дії вірно кваліфіковано за ч.2 ст.389 КК України, що в апеляційній скарзі не оскаржується.

Згідно положень ст.75 КК України, при призначенні покарання у виді обмеження або позбавлення волі на строк не більше 5 років, суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, врахувавши при цьому тяжкість злочину, особу винного, інші обставини справи та коли дійде висновку, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання.

Однак, приймаючи рішення про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції у вироку не зазначив, які саме обставини справи та дані про особу обвинуваченого дали підстави для застосування вказаного Закону.

Крім того, судом залишено поза увагою ту обставину, що ОСОБА_5 ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт, призначених попереднім вироком, яке повинен був відбувати реально, тобто вчинив вказаний злочин зі спеціальною метою не виконувати рішення суду. А тому, колегія суддів розцінює вказану обставину як небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення та виконувати обов`язки, покладені на нього рішенням суду.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що звільнивши ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, місцевий суд неправильно застосував кримінальний закон, у зв`язку з чим відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.420 КПК України вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання необхідно скасувати та з метою застосування більш суворого покарання ухвалити новий вирок.

Згідно вимог ст.65 КК України суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання колегія суддів враховує ступінь тяжкості даного злочину, який відповідно до ст.12 КК України належить до злочинів невеликої тяжкості, обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , а саме щире каяття, повне визнання своєї вини та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Наявність цих самих пом?якшуючих обставин та відсутність обтяжуючих - було встановлено у ході досудового слідства і вони зазначені в обвинувальному акті, погодженому прокурором, а тому доводи апелянта щодо безпідставності їх врахування судом першої інстанції не ґрунтуються на матеріалах даного провадження (а.с.1-3).

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за можливе призначити ОСОБА_5 передбачене санкцією ч.2 ст.389 КК України, мінімальне покарання у виді арешту, яке на думку колегії буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчинення ним нових злочинів.

За сукупністю вироків, на підставі ст.71 КК України, до цього покарання слід частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком, врахувавши при цьому, що згідно ст.72 цього Кодексу, одному дню арешту відповідають вісім годин громадських робіт.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 червня 2015 року відносно ОСОБА_5 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_5 покарання за ч.2 ст.389 КК України у виді арешту на строк шість місяців

На підставі ст.71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати покарання, призначене вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 грудня 2014 року, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді арешту на строк шість місяців 15 днів.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня його проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Згідно.
Суддя-доповідач ОСОБА_1