Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1,
суддів ОСОБА_2, ОСОБА_3.,
секретаря судового засідання ОСОБА_4.,
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 1 вересня 2015 року касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6. у кримінальному провадженні № 0001264 на вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2014 року.

Вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2014 року

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця смт Кам'янка-Дніпровська Кам'янко-

Дніпровського району Запорізької області,

проживаючого без реєстрації за адресою:

АДРЕСА_1, раніше

судимого вироком апеляційного суду

Дніпропетровської області від 6 листопада 2003

року за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 10 років

позбавлення волі, звільненого 10 травня 2013 року

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України на 5 років позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2014 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Кримінальне провадження розглянуто за участю:

прокурора ОСОБА_8.

У касаційній скарзі захисника порушується питання про зміну судових рішень у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що дії засудженого підлягають перекваліфікації зі ст. 121 КК України на ст. 124 КК України. При цьому посилається на те, що допущені судом першої інстанції, а в подальшому й апеляційним судом, однобічність та неповнота судового розгляду призвели до невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. Зазначає, що частина доказів, якими обґрунтовується винність засудженого, в тому числі письмові пояснення потерпілого, є недопустимими. Вважає, що вирок суду не відповідає вимогам ч. 3 ст. 374 КПК України, а ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки апеляційний суд не виправив допущені судом першої інстанції порушення.

За вироком суду, ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 27 жовтня 2013 року, приблизно о першій годині, знаходячись за місцем свого фактичного проживання у АДРЕСА_1, перебуваючи разом із потерпілим ОСОБА_7 на дворі біля вказаного домоволодіння наніс потерпілому ножем один удар у область спини, спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку прокурора, який не підтримав касаційну скаргу та просив залишити судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні.

Як встановлено ч. 1, 2 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливість скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачена.

Зі змісту касаційної скарги захисника убачається, що письмові пояснення потерпілого, які суд поклав в обґрунтування доведеності винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, він вважає недопустимим доказом. Посилання ж суду як на доказ вини засудженого на попередню судимість та звички ОСОБА_5, а також на притягнення останнього до адміністративної відповідальності, захисник вважає недопустимим доказом. Одночасно захисник вважає, що відсутність можливості належним чином допитати потерпілого, давало право суду дійти до висновку про наявність в діях засудженого необхідної оборони, що тягло за собою перекваліфікацію діяння на ст. 124 КК України.

Проте, перевіркою матеріалів справи встановлено, що висновки суду про винність засудженого у вчиненні злочину, за обставин встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку. Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України, є законним та вмотивованим.

Так, судом правильно зроблений висновок про доведеність винуватості ОСОБА_5 в умисному заподіянні потерпілому ОСОБА_7 тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент спричинення, на підставі показань свідків, а також на підставі інших доказів у їх сукупності, в тому числі висновків відповідних експертиз, а також на підставі показань самого засудженого, який повідомив про обставини вчинення кримінального правопорушення. Також судом взято до уваги й дані протоколу слідчого експерименту від 14 листопада 2013 року, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в присутності понятих, відповідно до якого кожен з них розказував та показував про обставини спричинення тілесних ушкоджень потерпілому та які об'єктивно підтверджуються сукупністю інших зібраних по провадженню доказів.

Як убачається, місцевим судом об'єктивно, повно і всебічно встановлено обставини кримінального провадження, а вина ОСОБА_5 підтверджується сукупністю зібраних по провадженню доказів, безпосередньо досліджених в судовому засіданні. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності та взаємозв'язку для ухвалення вироку.

Разом із тим, доводи у касаційній скарзі про те, що письмові пояснення потерпілого не можна вважати допустимим доказом, є обґрунтованими.

Згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не може бути визнано доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом.

З положень ст. 370 КПК України , якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу ; вмотивованим рішення, є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи, що потерпілого ОСОБА_7 не було безпосередньо допитано в судовому засіданні, посилання судів на його письмові пояснення, як на доказ, має бути виключено з мотивувальних частин судових рішень.

При цьому, виключення вказаних письмових пояснень, як доказу, на думку колегії суддів, не має вирішального значення для прийняття рішення щодо правильності кваліфікації дій засудженого, оскільки його вина підтверджується іншими доказами у провадженні, які послідовні, не суперечливі, узгоджуються між собою, доповнюють один одного, безсумнівні і обґрунтовано покладені судом в основу обвинувального вироку та ретельно перевірені апеляційним судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом'якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановлені стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Зі змісту вироку вбачається, що суд, відповідно до вимог названої норми закону, у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив та зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки, зазначив дії і роль засудженого, тому доводи касаційної скарги в цій частині є неспроможними.

Одночасно не ґрунтуються на матеріалах провадження й доводи касаційної скарги захисника про перевищення засудженим меж необхідної оборони, оскільки вони є безпідставними та спростовуються матеріалами провадження.

Так, згідно з ч. 3 ст. 36 КК перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Слід відрізняти необхідну оборону від уявної, під якою розуміється заподіяння шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, але особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, помилково припускала наявність такого посягання.

При уявній обороні кримінальна відповідальність за заподіяну

шкоду виключається лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала й не могла усвідомлювати помилковість свого припущення. Питання про те, чи дійсно в особи були підстави для помилкового висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, вирішується з урахуванням конкретних обставин справи.

Судом ретельно перевірялась версія захисту щодо заподіяння потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, спричиненого при перевищенні меж необхідної оборони. Проте, вона правильно визнана безпідставною, оскільки суперечить встановленим фактичним обставинам, спростовується показаннями свідків та висновками експертиз, які у своїй сукупності дають підстави вважати, що у даному конкретному випадку засуджений, завдаючи удару ножем з клинком 20,5 см. в область спини потерпілого, свідомо припускав настання тяжких наслідків внаслідок таких своїх дій, проте байдуже ставився до їх настання, тобто вчинив злочин з непрямим умислом.

З урахуванням конкретних обставин справи дії ОСОБА_5, на думку колегії суддів, правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України.

Даних про неправильне застосування кримінального закону не встановлено.

Крім того, аналогічні за змістом доводи касаційних скарг захисника та засудженого щодо невідповідності вироку суду вимогам ч. 3 ст. 374 КПК України були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який з наведенням мотивів спростування, визнав їх неспроможними.

Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Так, суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_5, належним чином проаналізував усі доводи поданих на вирок місцевого суду апеляцій засудженого та його захисника, на кожний з доводів, що в ній містяться, дав повну та вичерпну відповідь.

Доводи касаційної скарги захисника про те, що як на доказ вини суд послався на попередню судимість та звички ОСОБА_5, а також на притягнення останнього до адміністративної відповідальності не відповідають дійсності, оскільки, як убачається з вироку, місцевий суд, на вказані факти, як на доказ винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, не посилався, а ці обставини було враховано судом лише як характеризуючи засудженого дані при призначенні покарання.

Інші доводи касаційної скарги та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення по справі в частині кваліфікації дій засудженого.

Покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6. задовольнити частково.

Вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2014 року щодо ОСОБА_5 змінити, виключити з мотивувальних частин цих судових рішень посилання як на доказ на письмові пояснення потерпілого ОСОБА_7

В решті зазначені судові рішення залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2. ОСОБА_3