АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/90/16 Справа № 199/4287/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5

розглянувши в відкритому судовому засіданні м. Дніпропетровську матеріали за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року щодо

ОСОБА_7 , який народився у 1983 році в квітні 09 числа, уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00003018 від 11 травня 2015 року

за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , а також представника потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_10 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

На вирок суду подані апеляційні скарги, в яких:

-потерпіла ОСОБА_6 просить вирок щодо ОСОБА_7 скасувати, як незаконний та необґрунтований в частині призначення обвинуваченому занадто м`якого покарання, та призначити йому покарання, яке пов`язане з позбавленням волі, в решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, відшкодував спричинені їй збитки частково. Також вказує, що судом при призначенні покарання ОСОБА_7 безпідставно застосовано вимоги ст. 75 КК України та зазначено у вироку, що він має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, тоді як його у свідоцтві про народження дітей батьком не зазначено. Вважає, що з урахування тяжкості злочину та його наслідків, даних про особу обвинуваченого, виправлення і перевиховання обвинуваченого не можливе без ізоляції від суспільства, а тому йому необхідно призначити більш суворе покарання у виді реального позбавлення волі;

-обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду щодо нього змінити в частині призначення додаткового покарання та стягнення суми моральної шкоди та винести свою ухвалу, якою не позбавляти його права керувати транспортними засобами строком на 3 роки та зменшити суму моральної шкоди.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції у своєму вироку вірно зазначив всі пом`якшуючі його вину обставини та надав всім доказам належну оцінку, однак призначення покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 3 роки є занадто суворим та позбавить його можливості заробляти гроші для своєї сім`ї.

Щодо стягнутої судом суми моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень на користь потерпілої, вказує, що дана сума є занадто великою для нього з огляду на те, він досі має заборгованість за позичені в людей грошові кошти, які він вже відшкодував потерпілій в розмірі 62 000 гривень, свій автомобіль він також продав на автозапчастини, тож сплатити такі гроші йому буде неймовірно важко. Посилається на те, що згідно наданих представником потерпілої у його цивільному позові квитанцій та чеків на придбання медичних препаратів, вартість матеріальних витрат на лікування складає суму в розмірі 45 549 гривень, а з огляду на вже сплачену суму в розмірі 62 000 гривень, він ще сплатив 16 500 гривень в якості відшкодування моральної шкоди. Крім того, вже після винесення судом вироку, в листопаді 2015 року він сплатив на картку потерпілої грошову суму в розмірі 2 000 гривень та не відмовляється в подальшому ще сплачувати посильні грошові суми, але вважає, що призначена судом сума відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень не відповідає вимогам розумності та виваженості, згідно з положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

23 грудня 2015 року обвинувачений ОСОБА_7 подав до апеляційного суду заперечення на апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 , в якій просить визнати її необґрунтованою та відхилити, посилаючись на те, що повністю згоден з тими обставинами події ДТП, які були встановлені на стадії досудового розслідування даного кримінального провадження та з тими доказами його вини, що були досліджені судом, повністю визнає себе винним у вчиненні даної ДТП, щиро розкаюється в цьому, що постійно робив все можливе щоб хоча б якимось чином матеріально допомогти потерпілій в її лікуванні та реабілітації. Вказує, що наразі в нього немає ніяких джерел для додаткових оплат, оскільки в нього на утриманні знаходиться троє неповнолітніх дітей, він позбавлений права керування транспортним засобом, його дружина теж не працює. Також вказує, що посилання в апеляційній скарзі потерпілої на необґрунтованість зазначення у вироку суду, щодо утримання ним трьох неповнолітніх дітей, тоді як у свідоцтві про їх народження він не зазначений батьком, не відповідає дійсності, і цей безспірний факт було встановлено в судовому засіданні.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75, ст. 76 ч. 1 п. 3, 4 КК України встановлено ОСОБА_7 іспитовий строк 3 (три) роки, та обвинуваченого звільнено від відбуття основного покарання з випробуванням, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Цивільний позов задоволено частково і стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 100 000 (сто тисяч) гривень моральної шкоди. В решті позов залишено без задоволення.

Відповідно до ст. 124 ч.2 КПК України, стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта з боку Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУМВС України у Дніпропетровській області у розмірі 491 гривню 04 копійки.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні наступного:

10 травня 2015 року о 22.00 годині ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21101» № НОМЕР_1 без посвідчення водія на право керування транспортним засобом, рухаючись у м. Дніпропетровську по вул. Передовій, з боку вул. Гуртової у напрямку вул. Донецьке шосе, порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінами, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_6 , яка рухалась в попутному напрямку по проїзній частині, і яку він об`єктивно спроможний був виявити, заходів до своєчасного зменшення швидкості руху, аж до зупинки транспортного засобу, не прийняв і в районі будинку № 548 скоїв на неї наїзд.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 , згідно висновку судово-медичної експертизи, були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: гострої сумісної черепно-мозгової травми; забою головного мозку 1-го ступеню; закритого перелому кісток носу; рани тім`яної області праворуч; саднин обличчя; контузії та синців повік обох очей та потиличної області праворуч з переходом на задньо-бокову поверхню шиї праворуч; закритої травми грудної клітини; забою правої легені; закритого уламкового перелому правої лопатки; закритого перелому 2-го ребра праворуч по паравертебральній лінії; саднин тулубу; закритих уламкових переломів обох кісток, обох гомілок в області діалізу зі зміщенням відламків, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижня (більше ніж 21 день). Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося у тому, що ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом автомобілем «ВАЗ 21101» № НОМЕР_1 , згідно висновку судової авто-технічної експертизи, порушив вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України - невиконання якого перебуває в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Заслухавши доповідь судді, представника потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_10 , який підтримав апеляційну скаргу потерпілої про скасування вироку у зв`язку з м`якістю призначення ОСОБА_7 покарання та невірного застосування ст. 75 КК України та просив ухвалити свій вирок, яким призначити покарання у виді позбавлення волі та права керувати транспортними засобами, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив виключити з вироку вказівку про застосування додаткового покарання та зменшити розмір моральної шкоди, проти задоволення апеляційної скарги потерпілої, захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 , який просив виключити з вироку вказівку про застосування додаткового покарання та зменшити суму моральної шкоди, щодо задоволення апеляційної скарги потерпілої заперечував та просив залишити її без задоволення, думку прокурора ОСОБА_8 , яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг потерпілої та обвинуваченого та вважала вирок законним та обґрунтованим, вивчивши та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Свої висновки суд першої інстанції зробив виходячи з показань обвинуваченого ОСОБА_7 про обставини вчинення дорожньо транспортної пригоди; з протоколу огляду місця дорожньо - транспортної пригоди від 10 травня 2015 року, фото таблиці та схеми до нього, відповідно до яких була оглянута ділянка місцевості в районі будинку АДРЕСА_3 , де стався наїзд на потерпілу ОСОБА_6 у ясну та темну годину доби, на сухому чистому покритті при освітленні міським електроосвітленням, за відсутності слідів гальмування; з висновку судово медичної експертизи № 2318 е від 20 травня 2015 року, згідно з яким в результаті ДТП ОСОБА_6 були спричинені тілесні ушкодження, небезпечні для життя у вигляді: гострої сумісної черепно мозкової травми; забою головного мозку 1-го ступеню; закритого перелому кісток носу; рани тім`яної області праворуч; саднин обличчя, контузії та синців повік обох очей та потиличної області праворуч з переходом на задньо бокову поверхню шиї праворуч; закритої травми грудної клітини; забою правої легені; закритого уламкового перелому правої лопатки; закритого перелому 2 го ребра праворуч по паравертебральній лінії; саднин тулубу, закритих уламкових переломів обох кісток обох гомілок відносяться до тяжких тілесних ушкоджень; виходячи з характеру переломів гомілок можливо вказати, що в момент травмування потерпіла була звернена лівою боковою частиною тіла до травмуючого предмету та знаходилася в кроковому положенні; з висновку судової автотехнічної експертизи № 70/27 305 від 22 травня 2015 року, згідно з яким водій ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог п. п. 12. 3, 12. 4 Правил дорожнього руху України і мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування і зупинкою автомобіля до місця наїзду, невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п. п. 12.3 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходилась в причинному зв`язку з настанням події даної ДТП; з протоколу проведення слідчого експерименту, схеми та фото таблиці від 26 травня 2015 року за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , який на місці скоєння кримінального правопорушення вказав на механізм ДТП наїзд в районі будинку АДРЕСА_3 на пішохода ОСОБА_6 а потім на дерево.

Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд прийшов до висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Виходячи із встановлених обставин, дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за ст. 286 ч. 2 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки досліджені судом першої інстанції і приведені ним у вироку докази отримані у порядку передбаченому КПК України, є допустимими та достатніми і підтверджують факт порушення обвинуваченим ОСОБА_7 Правил дорожнього руху України, в результаті якого була травмована потерпіла ОСОБА_6 та обставини при яких це відбулося.

Що стосується міри покарання, призначеної судом першої інстанції ОСОБА_7 , то на думку колегії суддів, покарання було призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції без врахування вимог ст. 65 КК України, яка передбачає всебічний підхід до призначення покарання, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання зазначив, що враховує те, що ОСОБА_7 свою провину визнав повністю та щиросердечно розкаявся, висловив жаль з приводу вчиненого, раніше не судимий, керуючи транспортним засобом в стані сп`яніння не перебував, прийняв міри до відшкодування потерпілій стороні збитків та в теперішній час оказує матеріальну допомогу у лікуванні потерпілої, що судом визнається обставинами, які пом`якшують покарання; що не встановлено, обставин, які обтяжують покарання; а також дані про особу ОСОБА_7 , який за місцем проживання характеризується позитивно, має на своєму утриманні трьох неповнолітніх дітей, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, тому з огляду на викладене, суд прийшов до висновку про можливість на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробовуванням.

Разом з тим, вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів судом першої інстанції не дотримані, про що обґрунтовано зазначено в апеляційній скарзі потерпілої.

Посилання у вироку на те, що призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину є формальним.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції не тільки належним чином не врахував вимоги ст. 65 КК України, а і недостатньо обґрунтував рішення про звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробовуванням на підставі ст. 75 КК України та невірно врахував ряд обставин, оскільки поза увагою суду залишилося те, що ОСОБА_7 скоїв хоч і необережний тяжкий злочин, але виключно внаслідок особистої злочинної грубої необережності: ОСОБА_7 проявив неуважність до дорожньої обстановки, в результаті чого скоїв наїзд на пішохода а також не врахував позиції потерпілої, яка наполягала на призначенні засудженому покарання у виді позбавлення волі.

Крім того, суд, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, безпідставно врахував ту обставину, що ОСОБА_7 має на утриманні 3 неповнолітніх дітей, оскільки це не відповідає вимогам чинного законодавства, у відповідності до якого батьки дійсно відповідають за належне виховання та утримання своїх дітей, а факт батьківства у відповідності Сімейного Кодексу України підтверджується записом у свідоцтві про народження дитини.

Як убачається з наданих суду копій свідоцтва про народження дітей цивільної дружини ОСОБА_7 ОСОБА_11 батьком усіх трьох дітей записаний ОСОБА_12 , тому ОСОБА_11 у відповідності до чинного законодавства має статус матері одиначки та відповідно до законодавства України отримує державну матеріальну допомогу на утримання своїх дітей.

Виходячи з наведеного ОСОБА_7 не має ніяких прав та жодних обов`язків стосовно дітей своєї цивільної дружини ОСОБА_11 ..

За таких обставин, суд першої інстанції в порушення чинного законодавства встановив, що ОСОБА_7 має на утриманні 3 неповнолітніх дітей, оскільки факт проживання у цивільному шлюбі з їх матір`ю ОСОБА_11 не породжує ніяких прав та обов`язків ОСОБА_7 стосовно неповнолітніх дітей останньої.

З урахуванням наведеного призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України не можна вважати таким, що є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 , а також для попередження нових злочинів, навіть при наявності позитивних характеристик за місцем проживання, наявності постійного місця проживання, часткового відшкодування потерпілій стороні збитків та одноразового надання ним в листопаді 2015 року матеріальної допомоги в сумі 2 000 гривень на лікування потерпілої.

За таких обставин вирок у частині призначення ОСОБА_7 покарання підлягає скасуванню на підставі ст. ст. 407 ч. 1 п. 3, 413 ч. 1 п. 2, 414 КПК України з постановленням нового вироку апеляційною інстанцією.

При призначенні ОСОБА_7 покарання за ст. 286 ч. 2 КК України, колегія суддів, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до вимог ст. 12 КК України законодавець відніс до тяжких злочинів, грубого порушення правил дорожнього руху, наслідком яких сталося ДТП із спричинення потерпілій ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, в результаті яких ОСОБА_6 визнана інвалідом 2 групи, дані про особу ОСОБА_7 , який відповідно до матеріалів справи постійного місця роботи не має, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, перебуває на обліку у лікаря та психіатра з 2001 року з діагнозом легка розумова відсталість (арк. 65 т.1).

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_7 колегія суддів визнає - часткове добровільне погашення спричиненої матеріальної шкоди потерпілій та щире каяття.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_7 не встановлено.

З урахуванням усіх перерахованих обставин, колегія суддів, вважає, що покарання ОСОБА_7 необхідно призначити у межах мінімальної санкції статті 286 ч. 2 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з відбуванням у кримінально виконавчій установі закритого типу а також з застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Необхідність застосування додаткового виду покарання колегія суддів вбачає в тому, що ОСОБА_7 допустив грубе порушення Правил дорожнього руху України, в результаті якого потерпіла ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження і стала інвалідом 2 групи, крім того ОСОБА_7 не має професії, пов`язаної з керуванням транспортними засобами і як зазначав у судовому засіданні та в апеляційній скарзі продав автомобіль у зв`язку з матеріальними труднощами.

Саме таке покарання відповідно до вимог ст. 50 КК України є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та для запобігання вчинення нових злочинів.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про виключення з вироку додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Суд першої інстанції належним чином мотивував необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового виду покарання.

Безпідставними є і доводи обвинуваченого про те, що суд не обгрунтував розмір стягнутої моральної шкоди та не врахував, що він у добровільному порядку вплатив 62 000 гривень, з них 45 549 гривень матеріальної та 16 500 гривень моральної шкоди.

Дійсно, як убачається з матеріалів кримінального провадження 62 000 гривень були передані ОСОБА_7 для лікування та реабілітації потерпілої. Наразі потерпіла не заявляла позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, оскільки як убачається з долучених до справи документів, грошові кошти, передані на її лікування станом на день подачі позовної заяви в повному розмірі не були витрачені. Разом з тим, з урахуванням перебування потерпілої на 2 групі інвалідності і складної медичної картини лікування ці грошові кошти витрачаються нею на реабілітацію. Оскільки потерпіла має право на повне відшкодування проведеного лікування і питання щодо відшкодування матеріальної шкоди остаточно не вирішене, колегія суддів не перевіряє обґрунтованості витрачення отриманих грошових коштів на лікування, оскільки це питання підлягає вирішенню окремо.

Що ж стосується стягнення судом в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень, то колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки зазначена сума визначена судом першої інстанції з урахуванням усіх обставин, на які посилалася потерпіла у своєму позові, а саме того, що вона в молодому віці стала інвалідом другої групи, втратила роботу, не може вести звичайний спосіб життя і не тільки доглядати за своєю малолітньою дитиною та піклуватися про чоловіка, а сама потребує постійного додаткового догляду з боку родини, оскільки обмежена у вільному пересуванні та постійно потребує лікування.

Виходячи з наведених обставин та керуючись ст. 1167 ЦК України, колегія суддів, вважає, що сума моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої судом першої інстанції у сумі 100 000 гривень визначена правильно та вона зменшенню не підлягає.

Саме така сума моральної шкоди є обґрунтованою і відповідає принципу розумності.

Доводи ж обвинуваченого про те, що суд необґрунтовано не взяв до уваги факту наявності страхового полісу та не стягнув із страховика моральну шкоду є безпідставні.

У відповідності до Правового висновку Верховного Суду України у справі № 6 -2808 цс 15 від 20 січня 2016 року про відшкодування шкоди право потерпілого на відшкодування шкоди заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним було укладено договір обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності, за таких обставин ОСОБА_7 мав підстави самостійно пред`явити майнові вимоги до страхової компанії.

Виходячи з наведеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407 ч. 1 п.3, 414, 420 ч. 1 п. п. 2, 4 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ст. 286 ч. 2 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки в кримінально виконавчій установі закритого типу з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Строк покарання обчислювати з моменту його затримання.

Вирок суду може бути оскаржений безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді: