АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/1010/15-к Номер провадження 11-кп/786/862/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області у складі:
Головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9
представника ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_11
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_7 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А :
Цим вироком

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою спеціальною освітою, розлученого, працюючого водієм в ПБФ «Торгсервіс», раніше не судимого,-
засуджено за ч.2 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_11 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з встановленням 2-х річного іспитового строку. На підставі ст.76 КК України на засудженого покладені обов`язки не виїжджати за межі території України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти інспекцію про зміну місця проживання та роботи.

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_13 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави 1841,40 грн. на проведення експертиз у кримінальному провадженні.
За змістом вироку суду ОСОБА_11 визнаний винуватим у тому, що він , близько 21 год. 10 хв., 14 лютого 2015 року, керуючи автомобілем Volkswagen Multivan, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить фірмі «Торгсервіс», на 5 кілометрі автодороги Полтава В.Тростянець після виконання маневру обгону вчасно не повернувся на свою смугу руху, в порушення вимог п.11.3 Правил дорожнього руху, своєчасно не повернувся на свою смугу руху, продовжуючи рух по зустрічній смузі та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_14 , який рухався по зустрічній смузі руху у попутному з автомобілем напрямку. У результаті наїзду ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження які згідно висновку судово-медичної експертизи № 178-а від 12.03.2015 року відносяться до тяжких за ознакою небезпеки для життя у момент спричинення, а в даному випадку як такі, що спричинили його смерть.

У апеляційній скарзі прокурора ставиться питання про скасування вироку суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення внаслідок його м`якості, з постановленням нового, яким ОСОБА_11 засудити до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_11 від основного покарання з іспитовим строком на 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог державний обвинувач зазначив, що судом, всупереч керівних положень постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» не мотивував відмову від застосування до ОСОБА_11 покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами. Враховуючи обставини вчиненого ОСОБА_11 кримінального правопорушення, а саме порушення ним ПДР, що спричинили тяжкі наслідки тяжкі тілесні ушкодження та смерть потерпілого, 2-річний іспитовий строк та незастосування додаткового покарання, на думку прокурора, є недостатнім для виправлення обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляції, потерпілу ОСОБА_9 , представника потерпілої - адвоката ОСОБА_10 ,обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які прохали залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі колегія суддів, вважає, що апеляція прокурора підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні злочину за обставин, наведених у вироку суду, та правильність його юридичної кваліфікації за ч.2 ст. 286 КК України не ставиться під сумнів жодним із учасників процесу, а відтак, згідно з положеннями ст.404 КПК України, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, які не оспорюються і стосовно яких докази не досліджувалися, апеляційним судом не перевіряються.
Щодо тверджень апелянта про надмірну м`якість покарання та невмотивовану відмову від додаткового покарання, колегія суддів визнає їх слушними, оскільки увільняючи ОСОБА_11 від покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, районний суд невірно застосував кримінальний закон.

Відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно з вимогами ст.65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

За змістом закону і згідно роз`яснень, викладених в п. 21 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Приймаючи рішення про призначення покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України суд першої інстанції, навівши обставини що пом`якшують покарання та зазначивши про відсутність обставин, що його обтяжують, посилаючись на обставини скоєного ОСОБА_15 злочину, позицію потерпілих, прийшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним злочинів без призначення йому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

При цьому, районний суд, всупереч вищевикладеним положенням закону, належним чином не вмотивував прийняте ним рішення.

Натомість, із матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_11 отримав навички керування автомобілем у 1980 році (а.с. 162), згідно довідки, наданої апеляційному суду, загальний стаж його роботи складає 26 років.

У вироку місцевий суд посилається на висновок судової авто-технічної експертизи № 114 від 18.03.2015 р., згідно якого причиною ДТП та її наслідків є невідповідність дій з боку водія автомобіля ОСОБА_11 під час керування автомобілем вимогам п.11.3 Правил дорожнього руху, згідно з якими: «На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу».

Таким чином, ОСОБА_11 , будучи досвідченим водієм, порушив правила дорожнього руху, скоїв наїзд на пішохода, що спричинило настання тяжких наслідків смерть потерпілого.

За таких обставин колегія суддів вважає слушними вимоги прокурора щодо необхідності застосування до обвинуваченого додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Щодо апеляційних вимог державного обвинувача в частині необхідності застосування до обвинуваченого максимального 3-річного іспитового строку, то враховуючи сам характер злочину, його підвищену суспільну небезпечність, вони є також слушними.

Відповідно до ст. 420 КПК України апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції та постановляє свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України колегія суддів,-

ЗАСУДИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_11 в частині призначення йому покарання скасувати.

Постановити новий вирок, якими призначити обвинуваченому ОСОБА_11 за ч.2 ст.286 КК України основне покарання у виді п`яти років позбавлення волі та додаткове покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового строку тривалістю три роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п. п. 2, 3 ч.1 ст.76 КК України, а саме:

- не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; - повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи. В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3