Справа № 357/7105/15-к
1-кп/357/542/15
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13.07.2015 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Білої Церкви кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000024 від 17 березня 2015 р. щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Острівець, Теребовлянського району Тернопільської області, українця, з середньою технічною освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працюючого, призваного по мобілізації 25 березня 2014 р. Теребовлянським РВК Тернопільської обл., звільненого в запас, зареєстрованого та проживаючого за адресою: Тернопільська обл., Теребовлянський район, с. Застіноче, раніше не судимого, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ,-

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст.407 ч.3 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 вчинив самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) тривалістю понад один місяць, за наступних обставин.

ОСОБА_4 , будучи призваним по мобілізації військовослужбовцем, діючи в порушення вимог ст.ст.1,2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.11,16 Статуту внутрішньої служби ЗС України та ст.4 Дисциплінарного статуту ЗС України, 12 січня 2015 р. самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) та до моменту добровільного з`явлення 12 березня 2015 р. був відсутній без поважних причин понад один місяць, перебуваючи в цей час за місцем свого проживання та проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, та не вживаючи будь-яких дій щодо повернення до військової частини.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у скоєнні інкримінованого йому злочину визнав повністю і показав суду, що дійсно 25 березня 2014 р. був призваний на військову службу по мобілізації, яку проходив на посаді оператора 3-ї механізованої роти 1-го механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ). Має військове звання молодшого сержанта.

В зону АТО не направлявся. Оскільки його батько є інвалідом 1-ї групи в зв`язку з захворюванням, дружина, яка на той час була вагітною, не мала змоги доглядати належним чином за малолітньою дочкою, ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір потребувала операції, він 12 січня 2015 р. самовільно залишив розташування військової частини, поїхав додому, де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи при цьому будь-яких дій щодо повернення до військової частини.

12 березня 2015 р. повернувся до військової частини та добровільно з`явився із зізнанням. В подальшому 31.03.2015 р. був звільненій зі служби в запас.

У скоєному чистосердечно розкоюється, просить суворо не карати та не позбавляти волі.

Визнаючи себе повністю винним та не оспорюючи фактичні обставини справи, обвинувачений ОСОБА_4 просив суд не досліджувати докази зібрані під час досудового розслідування і після роз`яснення положень ч.3 ст.349 КПК України у суду немає сумнівів в добровільності та істинності його позиції.

Прокурор не заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого і суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Таким чином суд вважає, що вину ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому дій доведено у повному обсязі і його дії вірно кваліфіковані за ст.407 ч.3 КК України, оскільки він вчинив самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) тривалістю понад один місяць,

Призначаючи міру покарання обвинуваченому, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, особу винного, обставини справи.

ОСОБА_4 раніше не судимий і вперше притягується до кримінальної відповідальності, як особа за місцем служби характеризується позитивно, у скоєному чистосердечно розкоюється, добровільно з`явився із зізнанням та активно сприяв розкриттю злочину, має на утриманні малолітню дитину та батька, який є інвалідом 1-ї групи по захворюванню та потребує стороннього догляду, матір, яка страждає на захворювання - наведені обставини суд розцінює як пом`якшуючі відповідальність.

Обтяжуючих відповідальність обставин у провадженні не встановлено.

З врахуванням всіх наведених обставин та даних про особу ОСОБА_4 , суд вважає, що виправлення та перевиховання останнього можливе без ізоляції від суспільства і йому слід призначити мінімальне покарання в межах санкції статті, за якою його визнано винним, у виді позбавлення волі, та звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком, оскільки на думку суду, саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого.

Речові докази та процесуальні витрати у провадженні відсутні.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_4 не застосовувався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.373-374 КПК України, суд,-

З А С У Д И В :
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ст.407 ч.3 КК України і призначити покарання - 2(два) роки позбавлення волі.

На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку - 1(один) рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

Контроль за поведінкою обвинуваченого покласти на Теребовлянський РВВС Тернопільської обл., за місцем проживання ОСОБА_4 .

Вирок може бути оскаржений всіма учасниками процесу до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня проголошення вироку.

Суддя: ОСОБА_1