Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
18 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань апеляційного суду апеляційні скарги прокурора ОСОБА_5 і потерпілого ОСОБА_6 на вирок Саренського районного суду Рівненської області від 03 листопада 2014 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Сарни Рівненської області, де проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимої, обвинуваченої за ч.1 ст.162, ч.2 ст.345 КК України,

за участю сторін провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_10

в с т а н о в и л а :

Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 03 листопада 2014 року ОСОБА_7 у пред`явлених обвинуваченнях у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.2 ст.345 КК України, визнана невинуватою та виправдана за недоведеністю їх вчинення.

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 22 квітня 2014 року о 16 год. 30 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, зайшла на територію господарства ОСОБА_6 , що знаходиться по АДРЕСА_2 . Перебуваючи на території вказаного господарства, ОСОБА_7 без дозволу власника та інших осіб, які проживають у вказаному господарстві, шляхом відкриття дверей, відкрито, в присутності сторонніх осіб, незаконно проникла в приміщення гаражу та приміщення літньої кухні, де порушила порядок розміщення речей. Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.162 КК України, як незаконне проникнення до іншого володіння особи.

Крім цього, ОСОБА_7 22 квітня 2013 року о 22 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на подвір`ї належного їй господарства, що знаходиться по АДРЕСА_2 , зустріла працівників міліції, які їй повідомили, що вона підозрюється у вчиненні протиправних дій на території господарства ОСОБА_6 , що знаходиться по АДРЕСА_2 . Оперативний уповноважений сектору кримінального розшуку Сарненського районного відділу УМВС України ОСОБА_11 , діючи на підставі ст.11 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 року, запропонував ОСОБА_7 прослідувати з ним до Сарненського РВ УМВС для дачі пояснень по вказаному факту, однак остання категорично відмовилась це робити, і почала ображати працівників міліції нецензурними словами, смикати їх за одяг, тобто вчинила непокору законним вимогам працівника міліції, під час виконання останнім своїх службових обов`язків, за що на неї був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст.185 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Під час припинення протиправних дій ОСОБА_7 оперуповноважений ОСОБА_11 одягнув на руки останньої спеціальній засіб наручники, під час чого вона вкусила ОСОБА_11 за тильну поверхню правої кисті та за стегно лівої ноги, внаслідок чого спричинила йому тілесні ушкодження у вигляді синця тильної поверхні правої кисті в ділянці п`ястя та синця передньо-зовнішньої поверхні, на межі середньої та верхньої третин лівого стегна, які, згідно висновку експерта, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.345 КК України як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_5 послалась на незаконність і необґрунтованість даного вироку, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки викладені у вироку висновки не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, місять істотні суперечності.

Так, на думку прокурора, судом не взято до уваги як показання свідка ОСОБА_12 про факт незаконого проникнення ОСОБА_7 в літню кухню, так і показання свідка ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_6 , які дізнались про це від ОСОБА_12 . Крім того, висновки суду про те, що факт проникнення ОСОБА_7 до приміщення гаражу спростовуються показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а проникнення до літньої кухні показаннями обвинуваченої, містять істотні суперечності саме у показаннях вказаних свідків. Показання ж обвинуваченої підлягають критичній оцінці, оскільки вона не була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, на відміну від свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_6 , чиї показання не взято до уваги.

Виправдовуючи ОСОБА_7 за ч.2 ст.345 КК України судом не обґрунтовано, чому взято до уваги лише показання обвинуваченої та відкинуто дослідженні у судовому засіданні докази обвинувачення - показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_6 , висновок судово-медичної експертизи та висновок службового розслідування. Також прокурор зазначила, що судом не надано критичної оцінки показанням близьких родичів ОСОБА_7 - свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . Без посилання на норми відповідного Закону суд вказав, що ОСОБА_11 протиправно застосовував до ОСОБА_7 спецзасоби - наручники.

Не надано судом і оцінки протоколам одночасного допиту, які були досліджені при судовому розгляді за клопотанням сторони обвинувачення.

Просить вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 03 листопада 2014 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.162, ч.2 ст.345 КК України, та призначити покарання: за ч.1 ст.162 КК України штраф у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 1700 грн., за ч.2 ст.345 КК України 2 роки позбавлення волі. Покарання виконувати самостійно на підставі ч.3 ст.72 цього Кодексу.

Потерпілий ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вирок Сарненського районного суду Рівненської області в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.162 КК України скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати її винною у вчиненні даного злочину та призначити покарання в межах санкції ч.1 ст.162 КК України.

Вважає, що пославшись у вироку на показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_21 і ОСОБА_22 , які підтвердили факт проникнення обвинуваченої у його літню кухню і гараж, суд не надав належної оцінки цим показанням. Також висновок про те, що свідки ОСОБА_15 і ОСОБА_14 не підтвердили факт вчинення обвинуваченою незаконного проникнення до літньої кухні та гаража потерпілого, суд покликався у цьому ж вироку на їх показання і ствердив, що вони не могли бачити чи заходила ОСОБА_7 у літню кухню.

Крім того, судом не було взято до уваги об?єктивних даних довідки про те, що 22.04.2013 року для надання медичної допомоги його неповнолітній дочці ОСОБА_16 викликалась швидка допомога і це пов?язано з незаконним проникненням ОСОБА_7 в господарство потерпілого.

Потерпілий вказав, що виправдовуючи ОСОБА_7 суд покликався на заперечення нею факту проникнення у літню кухню та гараж. Проте, не визнаючи свою вину у вчиненні даного злочину, в судових дебатах обвинувачена подала до суду заяву про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році», що, на думку потерпілого, свідчить про визнання нею факту вчинення даного злочину.

У запереченнях на апеляційні скарги обвинувачена ОСОБА_7 послалась на те, що тривалий час працювала на родину ОСОБА_23 , яка була винна їй значну суму грошей і в даному господарстві залишились її особисті речі, у зв`язку з чим 22.04.2013 р. біля 16 год. 30 хв. зайшла на подвір?я господарства потерпілого. Дізнавшись від ОСОБА_24 про відсутність дорослих, пішла з подвір?я.

Також зазначила, що враховуючи пізній час доби і поведінку працівника міліції та осіб, які були в цивільному одязі, не знаючи про причину її затримання, була змушена чинити опір незаконним діям працівника міліції. На думку обвинуваченої, посилання прокурора в апеляційній скарзі на п.2 ст.10 Закону України «Про міліцію» є безпідставними, адже під час досудового розслідування було встановлено, що надягати на неї наручники не було необхідності.

Просила залишити без змін вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 03 листопада 2014 року, а апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_6 без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, міркування прокурора ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги прокурора ОСОБА_5 , представника потерпілого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_10 про задоволення апеляційних скарг потерпілого та прокурора, потерпілого ОСОБА_11 на підтримання апеляційних скарг, думку обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника-адвоката ОСОБА_9 про безпідставність апеляційних доводів, провівши часткове судове слідство, та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При цьому, як передбачено ч.ч.1, 2, 6 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій,

прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

У відповідності до клопотання прокурора апеляційний суд дослідив ряд обставин, які на думку прокурора доводять винуватість обвинуваченої ОСОБА_7 .

За результатами дослідження запропонованих прокурором доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162 і ч.2 ст.345 КК України, колегія суддів прийшла висновку, що висновки суду першої інстанції є вірними.

Так, неповнолітній свідок ОСОБА_16 показала, що 22 квітня 2013 року приблизно о 16 год. 30 хв., до літньої кухні зайшла ОСОБА_7 та, відштовхнувши свідка, почала щось шукати у кухні, порушуючи порядок речей. ОСОБА_16 вказала, що вона просила обвинувачену залишити дане приміщення, казала що батьків немає вдома. Проте ОСОБА_7 , не відреагувавши на заперечення свідка, відштовхнула ОСОБА_16 , в результаті чого остання впала та вдарилась головою об меблі. Після цього, ОСОБА_7 зайшла до гаража, де знову щось шукала. Внаслідок цих дій обвинуваченої ОСОБА_16 сильно перехвилювалась та їй викликали швидку медичну допомогу.
Однак, вказані показання свідка не підтверджуються жодними доказами, здобутими під час досудового розслідування та дослідженими судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності.
Протоколом огляду місця події від 22.04.2013 року встановлено, що в приміщенні літньої кухні господарства ОСОБА_6 , яке розташоване за адресою АДРЕСА_2 , розкидані речі домашнього вжитку, відкрита тумбочка, перевернутий пуфик. Також у ході огляду проводилось опилення феромагнітним порошком для виявлення відбитків слідів рук.
Даних про наявність відбитків пальців рук обвинуваченої ОСОБА_7 у приміщенні літньої кухні господарства ОСОБА_6 матеріали даного провадженя не містять.
Факт надання неповнолітній ОСОБА_16 медичної допомоги не можна визнати належним доказом вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, оскільки даних про стан здоров?я неповнолітньої до вказаної події надано не було, а висновки спеціалістів чи експертів з цього питання в матеріалах провадження відсутні.
Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 не були безпосередніми очевидцями проникнення ОСОБА_7 до приміщення літньої кухні чи гаражу.
При цьому показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 є показаннями з чужих слів, які ґрунтуються на поясненнях неповнолітнього свідка ОСОБА_16 , покази якої щодо обставин правопорушення не підтверджені іншими доказами в провадженні. Відповідно до положень ч.6 ст.97 КПК України показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті.
Відтак колегія судів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність доказів, які б доводили винність ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України.
Окрім того, як встановлено ч.1 ст.477 КПК України, кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених рядом статей (частин статей) Особливої частини Кримінального кодексу України, у тому числі й ч.1 ст.162 цього Кодексу.
У ході апеляційного розгляду встановлено, що дане кримінальне провадження не містить заяви потерпілого ОСОБА_6 про правопорушення за ч.1 ст.162 КК України, чого прокурор не заперечив. Відтак кримінальне провадження здійснювалось незаконно, з грубим порушення вимог кримінального процесуального закону.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст.345 КК України.

Так, потерпілий ОСОБА_11 показав апеляційному суду, що близько 22 год. 30 хв. 22 квітня 2013 року перебуваючи у складі слідчо-оперативної групи разом з ОСОБА_17 і ОСОБА_18 у зв?язку з необхідністю перевірки заяви потерпілого ОСОБА_6 про проникнення в його житло та викрадення грошових коштів обвинуваченою, приїхали до будинку ОСОБА_7 на автомобілі потерпілого, який показав місце її проживання. Встановивши особу ОСОБА_7 , він запропонував проїхати з ними в Сарненський районний відділ міліції для дачі показань про обставини даного правопорушення, однак обвинувачена відмовилась прослідувати з працівниками міліції і стала шарпати їх за одяг. Щоб припинити протиправні дії ОСОБА_7 , він одягнув на її руки спеціальний засіб наручники. При цьому вона вкусила його за праву кисть і стегно лівої ноги, після чого було викликано службовий автомобіль міліції. Цією автомашиною ОСОБА_7 доставлено в лікарню для освідування на стан алкогольного сп?яніння, а згодом - у відділ міліції. Протокол про затриманя ОСОБА_7 не складався, близько 0 год. її було звільнено.

З матеріалів провадження вбачається, що працівники міліції прибули до господарства ОСОБА_7 , яке знаходиться на АДРЕСА_1 з метою доставлення її до Сарненського районного відділу УМВС для дачі пояснень у зв`язку з підозрою у вчиненні нею злочину, а саме незаконному проникненні до іншого володіння особи.

Згідно ч.4 ст.223 КПК України проведення слідчих (розшукових) дій у нічний час (з 22 до 06 години) не допускається, за винятком невідкладених випадків, коли затримка в їх проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення чи втечі підозрюваного.

Проте матеріали даного кримінального провадження не містять даних, які б обґрунтовували необхідність саме невідкладного проведення вищевказаних слідчих дій працівниками міліції стосовно ОСОБА_7 о 22 год. 30 хв., тобто у нічний час доби. Стороною обвинувачення не було надано таких доказів і під час апеляційного розгляду.

З огляду на вказане, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав у працівників міліції для застосування щодо ОСОБА_7 насильницьких дій, застосування щодо неї спеціального засобу наручників та примусовому поміщенні її у службовий автомобіль, колегія суддів вважає вмотивованим.

Окрім того, з обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_7 була затримана працівниками міліції з метою її доставки в Сарненський районний відділ УМВС для дачі пояснень. Таке затримання проведено всупереч вимогам ст.208 КПК України. Протокол про затримання ОСОБА_7 в матеріалах кримінального провадження відсутній.

В силу положення ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Ні прокурор, ні представник потерпілого не довели обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, а тому підстав для скасування вироку місцевого суду та, у відповідності до ст.420 КПК України, ухвалення свого вироку, колегія суддів не має.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Сарененського районного суду Рівненської області від 03 листопада 2014 року стосовно ОСОБА_7 , виправданої за ч.1 ст.163, ч.2 ст.345 КК України, залишити без зміни, а апеляційні скарги прокурора і потерпілого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосердньо до Вищаго спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ учасниками розгляду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3