Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ОСОБА_1., ОСОБА_2., ОСОБА_3.,

при секретарі ОСОБА_14,

розглянувши в судовому засіданні 19 лютого 2015 року в м. Києві кримінальне провадження № 0000140 щодо

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Харкова, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2,

за ст.ст. 185 ч. 2, 185 ч. 3, 15 ч. 2, 185 ч. 3 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_15.,

засудженого ОСОБА_4,

в с т а н о в и л а :

у касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5, не оспорюючи фактичних обставин справи, просить вироки судів обох інстанцій щодо ОСОБА_4 змінити та призначити йому остаточне покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України. Вважає, що призначене засудженому покарання не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та його особі внаслідок суворості.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить вироки судів обох інстанцій щодо себе скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, або призначити йому покарання, не пов'язане з позбавленням волі. Вказує на невідповідність висновків судів фактичним обставинам справи по епізодам вчинення крадіжок у ОСОБА_6 та ОСОБА_7, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та недоведеність його вини у вчиненні злочинів щодо вказаних потерпілих. Вважає, що судами належним чином не перевірено доводів сторони захисту та не надано належної відповіді на них. Крім того, вказує на те, що під час досудового розслідування до нього застосовувалися недозволені методи психологічного та фізичного тиску. Вважає, що призначене йому покарання не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та його особі внаслідок суворості.

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2013 року ОСОБА_4 засуджено:

· за ст. 185 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

· за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

· за ст.ст. 15 ч. 2, 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_4 за сукупністю злочинів призначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки та на нього покладено відповідні обов'язки.

Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 07 січня 2013 року приблизно о 16 год. 15 хв. умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, повторно, впевнившись, що двері квартири АДРЕСА_1 не зачинені на замок і за його діями ніхто не спостерігає, проник до вказаної квартири, де з коридору таємно викрав сумку Alexander Wang, вартістю 921,00 гривень, в якій знаходився гаманець, вартістю 315,00 гривень, з грошима в сумі 6 500 гривень, талон на видачу 100 літрів бензину А-95, загальною вартістю бензину 1 089,99 грн., а також флеш-карта ємністю 32 Gb, вартістю 170 гривень, після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 2 495,99 гривень.

Крім того, ОСОБА_4 15 січня 2013 року приблизно о 09 год. 00 хв. умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, повторно, переконавшись, що двері квартири АДРЕСА_3 не зачинені на замок і за його діями ніхто не спостерігає, проник до вказаної квартири, звідки таємно викрав майно загальною вартістю 1 645 гривень 00 копійок, яким розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_7 матеріальний збиток на вказану суму.

Також, ОСОБА_4 19 січня 2013 року приблизно о 03 год. 30 хв., умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, повторно, прийшов до кіоску «ІНФОРМАЦІЯ_2», що за адресою: АДРЕСА_4, проник до вказаного кіоску та таємно викрав майно загальною вартістю 1 016 гривень 43 копійки, яким розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв ФОП ОСОБА_9 матеріальний збиток на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_4 31 січня 2013 року приблизно о 02 год. 00 хв. умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, повторно, знаходячись на території торгового майданчику поблизу станції метро «Масельського» у м. Харкові, за адресою: АДРЕСА_4, проник у приміщення кіоску «ІНФОРМАЦІЯ_2», звідки таємно викрав грошові кошти в сумі 150 гривень, чим спричинив ФОП ОСОБА_9 матеріальний збиток на вказану суму, після чого намагався покинути місце злочину, проте, з причин, що не залежали від його волі, не довів злочин до кінця, так як його дії були припиненні співробітниками охорони вказаного торгового майданчику, які затримали його.

Вироком Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2014 року вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2013 року щодо ОСОБА_4 в частині призначення покарання скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок. Призначено ОСОБА_4 покарання за ст. 185 ч. 2 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ст. 185 ч. 3 КК України у виді позбавлення на строк 5 років, за ст.ст. 15 ч. 2, 185 ч. 3 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 70 ч. 1 КК України остаточне покарання ОСОБА_4 за сукупністю злочинів призначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення на строк 5 років. ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, його взято під варту в залі суду після проголошення вироку. Зараховано ОСОБА_4 у строк відбування покарання час тримання його під вартою з 31 січня 2013 року по 11 грудня 2013 року. В іншій частині вирок залишено без зміни.

Заслухавши доповідача, доводи засудженого про підтримання касаційних скарг та прохання про скасування судових рішень і призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції, доводи прокурора про заперечення проти касаційних скарг та законність і обґрунтованість судових рішень, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Обґрунтованість засудження ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій за епізодами вчинення крадіжки та замаху на крадіжку майна у ФОП ОСОБА_9 у касаційних скаргах не оспорюються.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України та на які є посилання в касаційній скарзі засудженого, не є відповідно до вимог ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.

З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції, дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази, дав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, в тому числі і за епізодами крадіжок з квартир потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 На підтвердження винуватості ОСОБА_4 та доведеності його вини у вчиненні вказаних злочинів суд обґрунтовано послався на показання самого ОСОБА_4, який підтвердив факт викрадення майна з квартир потерпілих ОСОБА_6 і ОСОБА_7, та детально описав хронологію подій 07 та 15 січня 2013 року, на показання потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_11, на висновки експертиз від 01.02.2013 року та дані протоколів проведення слідчого експерименту. Врахував суд першої інстанції і інші зазначені у вироку докази, які узгоджуються між собою, дав їм належну оцінку і прийняв мотивоване рішення.

Встановивши фактичні обставини, суд дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_4 таємного викрадення майна ОСОБА_12, поєднаного з проникненням у житло, при цьому врахував обставину того, що обвинувачення йому за вказаним епізодом було пред'явлене не за частиною 3, а за частиною 2 статті 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, та правильно кваліфікував його дії за ст. 185 ч. 2 КК України, не вийшовши за межі пред'явленого обвинувачення. Правильно кваліфікував суд дії ОСОБА_4 і за епізодом викрадення майна ОСОБА_11 за ст. 185 ч. 3 КК України як таємне викрадення чужого майна, скоєне повторно, поєднане з проникненням у житло. Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Об'єктивних даних, які вказували б на вчинення злочинів за інших обставин, або які б вказували на відсутність в діях ОСОБА_4 складів злочинів, передбачених ст.ст. 185 ч. 2, 185 ч. 3 КК України, колегія суддів за матеріалами провадження не знаходить і передбачені законом підстави для перевірки цього відсутні.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій.

За таких обставин, доводи засудженого ОСОБА_4 щодо недоведеності його вини у вчиненні крадіжок у потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_11 є безпідставними.

З матеріалів провадження вбачається, що вказаний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 не оскаржувався стороною захисту, проте був оскаржений прокурором, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, в частині призначеного покарання та за результатами розгляду апеляційної скарги якого апеляційний суд ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі без застосування ст. 75 КК України.

Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок суворості не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки суду апеляційної щодо призначеного ОСОБА_4 покарання.

При призначені ОСОБА_4 покарання суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, дані про його особу та конкретні обставини скоєння правопорушень.

Так, апеляційний суд врахував, що злочини, у вчинені яких ОСОБА_4 визнаний винуватим і засуджений відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими та середньої тяжкості, дані про його особу, який характеризується задовільно, має 4 судимості за аналогічні злочини, кількість епізодів злочинної діяльності. Щире каяття та наявність хронічних захворювань визнано обставинами, що пом'якшують покарання, також взято до уваги і обставину того, що ОСОБА_4 є батьком неповнолітньої дитини. Рецидив злочинів враховано як обставину, що обтяжує покарання.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, апеляційний суд обґрунтовано призначив засудженому покарання в межах санкцій ст.ст. 185 ч. 2, 185 ч. 3, ст.ст. 15 ч. 2, 185 ч. 3 КК України, а прийняте рішення належним чином мотивував. При цьому апеляційний суд обґрунтовано визнав неможливим застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України і навів у вироку переконливі мотиви, зазначивши, що рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК України прийнято без врахування в достатній мірі тяжкості вчинених злочинів, особи засудженого, обставин, що пом'якшують і обтяжують покарання.

Отже, покарання засудженому ОСОБА_4 призначено апеляційним судом відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, призначене йому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів підстав для задоволення касаційних скарг і пом'якшення засудженому призначеного вироком суду апеляційної інстанції покарання із застосуванням ст. 75 КК України не знаходить. Вирок апеляційного суду відповідає вимогам ст. 420 КПК України.

Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 щодо застосування до нього працівниками органів досудового розслідування психологічного та фізичного тиску перевірялися судом першої інстанції, проте не знайшли свого підтвердження, про що суду було надано відповідь прокуратурою Харківської області. (а.с. 217 т. 1). Даних, які б ставили під сумнів такі висновки суду, за матеріалами провадження та касаційною скаргою засудженого не встановлено.

Також, з матеріалів провадження вбачається, що під час затримання ОСОБА_4 було роз'яснено підстави його затримання, вручено пам'ятку та одночасно роз'яснено передбачені ст. 42 ч.ч. 3, 7 КПК України його права та обов'язки, в тому числі і його право мати захисника. При цьому затримання ОСОБА_4 відбулось за участю адвоката ОСОБА_13 як особи, уповноваженою законом на надання безоплатної правової допомоги. Проте, таким своїм правом ОСОБА_4 не скористався та відмовився від послуг адвоката ОСОБА_13 як захисника, про що 31 січня 2013 року подав відповідну заяву ( а.с. 237 т. 1), зазначивши, що претензій до якості наданих послуг адвоката не має та бажає здійснювати свій захист самостійно. Після чого повідомлення про підозру, завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування було здійснене з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Крім того, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції засуджений ОСОБА_4 заявив клопотання про призначення йому захисника, яке ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 липня 2013 року було задоволене та Харківським обласним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги було доручено адвокату ОСОБА_5 здійснювати захист ОСОБА_4 (а.с. 125 т. 2), який до завершення розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції і здійснював захист засудженого. Будь-яких заяв чи клопотань щодо неналежного здійснення призначеним захисником своїх обов'язків, чи про відмову від послуг вказаного захисника з інших причин від ОСОБА_4 не надходило.

Отже, доводи касаційної скарги засудженого і щодо порушення його права на захист є безпідставними.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, в тому числі і права на захист, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.

Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційних скарг та скасування або зміни судових рішень не знаходить.

Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2013 року та вирок Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2014 року щодо ОСОБА_4 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та його захисника - адвоката ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і :

________________ ______________________ ________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3