Справа № 127/2385/13- к
Провадження №11-кп/772/19/2015
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2015 рокум. Вінниця

Колегія суддів Апеляційного суду Вінницької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинувачуваної ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 та її захисника адвоката ОСОБА_10

потерпілої ОСОБА_11 та її представника адвоката ОСОБА_12

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000084 за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом ОСОБА_13 ; обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 13.10.2014 року, яким засуджено:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с.Жилинці Шепетівського р-ну, Хмельницької обл., громадянку України, працюючу вчителем Вінницької СЗОШ №16, розлучену, з вищою освітою, на утриманні двоє неповнолітніх дітей, проживаючу в АДРЕСА_1 , раніше не судиму

· за ч. 4 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з конфіскацією всього особистого майна;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку та жительку АДРЕСА_2 , громадянку України, працюючу оператором на станції Шепетівка, заміжню, з середньо-спеціальною освітою, на утриманні неповнолітня дитина, раніше не судиму

· за ч. 4 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з конфіскацією всього особистого майна.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 653540грн майнової шкоди та 5000грн. моральної.

З обвинувачених на користь потерпілої стягнуто в рівних долях 1000грн. процесуальних витрат по сплаті судового збору.

Згідно вироку суду 30.08.1997 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_14 було укладено шлюб. В подальшому ОСОБА_7 була зареєстрована за місцем проживання свого чоловіка ОСОБА_14 за адресою: АДРЕСА_3 , де крім них також проживали батьки ОСОБА_14 ОСОБА_15 та ОСОБА_11 , а також його брат ОСОБА_16 .
В 1999 році ОСОБА_11 , поїхала на заробітки за кордон, з метою накопичення коштів на придбання окремого житла для свого сина та його сім`ї. Перебуваючи в Республіці Італія, ОСОБА_11 , заробляла кошти, які передавала сину та невістці. В 2000 та 2006 роках в сім`ї ОСОБА_14 та ОСОБА_7 народились двоє дітей, які також стали проживати спільно із батьками у вищевказаній квартирі по АДРЕСА_4 .
Станом на 2007 рік, ОСОБА_11 , особисто заробила та передала гроші в сумі 35000 євро. У цей час в ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння шахрайським шляхом квартирою, яку її сім`ї мала намір придбати ОСОБА_11 . Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_7 почала просити ОСОБА_11 , про якнайшвидше придбання квартири. ОСОБА_11 , певний час відмовлялась від купівлі квартири, оскільки необхідної суми на придбання квартири в наявності в неї не було, крім того вона була за кордоном та не мала можливості приїхати в Україну для оформлення житла на себе. Проте ОСОБА_7 , незважаючи на заперечення ОСОБА_11 , продовжувала вмовляти та переконувати останню в тому, що не може більше проживати в квартирі свекра. Крім того, ОСОБА_7 почала шукати квартиру, яку мала придбати ОСОБА_11 . Підшукавши квартиру, ОСОБА_7 продовжила вмовляти ОСОБА_11 про найшвидше її придбання.
Оскільки на той час між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 склались тісні сімейні, довірливі стосунки, остання, перебуваючи за кордоном, будучи впевненою в порядності невістки, дала усну згоду на придбання квартири, отримання кредиту та оформлення квартири на сестру ОСОБА_7 ОСОБА_9 . Кошти на виплату кредиту мала передавати ОСОБА_11 , проте, остання висунула законну вимогу про отримання від ОСОБА_9 письмової розписки про переоформлення квартири на неї, після виплати кредиту.
Після цього, 13.09.2007 р. між ОСОБА_9 та ВФ ЗАТ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №VIW3GK08561632 на отримання кредиту в сумі 39000 євро для купівлі нерухомості, із обов`язковим щомісячним платежем в розмірі 395,32 євро. Цього ж дня, між ОСОБА_9 та ВФ ЗАТ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки квартири на загальну суму 341000 гривень.
Після цього, ОСОБА_11 , почала передавати з-за кордону кошти на виплату вищевказаного кредиту, який сплачували в м. Вінниці ОСОБА_7 та ОСОБА_14 .
В квітні 2011 року, після сплати ОСОБА_11 , всієї суми по кредитному договору, остання висунула законну вимогу про переоформлення квартири на себе. 18.04.2011 року ОСОБА_9 , будучи обізнаною в злочинних планах ОСОБА_7 щодо заволодіння останньою вказаною квартирою, достовірно знаючи, що квартира куплена за кошти ОСОБА_11 ,, видала нотаріально посвідчене доручення, яким уповноважила ОСОБА_7 розпоряджатись на власний розсуд (з правом продажу, здачі в оренду, обміну, застави, переобладнання) придбаною за кошти ОСОБА_11 , квартирою.
Таким чином, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_11 , здобули право на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_5 .
Своїми шахрайськими діями, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 завдали потерпілій ОСОБА_11 , матеріальної шкоди на загальну суму 653540 грн
Прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_13 в своїй апеляційній скарзі просить вирок щодо обвинувачених скасувати з підстав невідповідності призначеного судом покарання тяжкості вчиненого та особам обвинувачених внаслідок м`якості та постановити новий вирок, яким кожній призначити покарання по 9 років позбавлення волі з конфіскацією особистого майна.

Вимоги мотивовано тим, що на думку прокурора судом при призначенні покарання «не взято до уваги те, що протягом усього судового розгляду сторона захисту, в особі самих обвинувачених та їх захисників, постійно намагалися ввести суд в оману шляхом подачі неправдивих документів і довідок, підмовлянням свідків сторони захисту давати хибні свідчення… Вказані обставини свідчать про зухвалість сторони захисту та їх переконаність в повній безкарності і повинні бути розцінені не інакше як спробу уникнути справедливого покарання для обвинувачених… обвинувачені намагалися усілякими способами «узаконити» результати своєї злочинної діяльності приховавши сліди вчинення ОСОБЛИВО ТЯЖКОГО злочину, тому… небезпечні для оточуючих і вони потребують тривалої ізоляції від суспільства».

Також в апеляційній скарзі прокурора ставиться питання про виключення з мотивувальної частини вироку обставину, що пом`якшує покарання: ОСОБА_7 та ОСОБА_9 наявність у них неповнолітніх дітей, оскільки, хоча перелік обставин, що пом`якшують покарання, не є вичерпним і відповідно до ч.2 ст.66 КК України суд може визнати і інші обставини, не зазначені в ч.1 ст.66 КК України, однак таке рішення суд мав би мотивувати з посиланням на ч.2 ст.66 КК України, чого не зробив.

Крім того, потерпіла ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 є пенсіонеркою і відповідно до п.6 ч.1 ст.67 КК України це є обставиною, яка обтяжує покарання обвинувачених вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Обвинувачена ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить вирок щодо неї за ч.4 ст.190 КК України скасувати, а кримінальне провадження закрити зі слідуючих підстав:

На думку обвинуваченої суд не з`ясував де працювала потерпіла з 1999 року та які мала витрати і доходи щоб мати можливість передати обвинуваченим 35тисяч євро на купівлю квартири.

У вироку відсутнє обґрунтування матеріальна шкода в розмірі 653540грн. Висновок суду щодо розміру заробітку ОСОБА_11 не підтверджені документально. Надані довідки про заробітки в Італії цього не підтверджують, а згідно довідки Пенсійного фонду в Україні ОСОБА_11 отримує мінімальну пенсію. Свідчення ОСОБА_17 , що потерпіли передавали ним конверти з грішми в України є недопустимим доказом, оскільки він лише припускає, про можливі кошти та їх розмір в конверті, але цього не стверджує, бо кошти в конвертах не перераховував.

Крім того, ОСОБА_11 в цивільній справі про визнання права власності на частину квартири по АДРЕСА_4 , стверджувала, що всі зароблені кошти пересилала на лікування чоловіка, а в 2010 році повернулась з Італії і проживала з ним. В зв`язку з чим суд визнав право власності на ? квартири за ОСОБА_18 . Незважаючи на це суд в цій справі визнає правдивими протилежні свідчення потерпілої, безпідставно вважаючи, що потерпіла поїхала до Італії заробляти кошти для придбання квартири сім`ї сина.

Суд прийшов до невірного висновку, що придбати на себе квартиру ОСОБА_11 не мала змоги, бо перебувала за кордоном, хоча в матеріалах справи міститься доручення потерпілої від 05.08.2008 року.

Судом не оглянуто зобов`язальної розписки ОСОБА_9 перед потерпілою щодо переоформлення квартири, оскільки остання відсутня, хоча це не завадило суду визнати факт її написання.

Судом допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Так, всупереч вимог ст.90 КПК України суд не взяв до уваги рішення Вінницького міського суду від 08.07.2013 року, яким визнано, що квартира АДРЕСА_6 є спільною частковою власністю подружжя ОСОБА_19 та рішення Вінницького міського суду від 29.09.2014 року про визнання права власності на ? частку квартири за ОСОБА_11 .

Судом порушено вимоги ст.91 КПК України - обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, оскільки обставини обвинуваченням не підтверджені доказами.

В порушення ст.89 КПК України суд визнав допустимим доказом ксерокопію платіжних документів наданих потерпілою, що є порушення ч.3 ст.99 КПК України. Крім того їх переклад здійснено з порушенням ст. 68 КПК України.

Суд безпідставно відкинув показання свідків захисту та взяв до уваги показання свідків обвинувачення, хоча потерпілі визнали, що домовлялись з ними про їх свідчення.

Також суд неправильно застосував закону про кримінальну відповідальність.

Згідно вироку суду предмет шахрайства право на майно. В ст.189 КК України роз`яснено, що право на майно це документ, який дозволяє отримати в свою власність майно. Потерпіла мала б доводити в цивільній справі своє право покупця на квартиру за наявності доказів, однак вирішила помститись ОСОБА_7 , яка розірвала з її сином шлюб та ще й притягнула його до кримінальної відповідальності за побиття.

Відсутні докази обману - умови та строки виконання зобов`язання щодо передачі майна, які містилися нібито у розписці, оскільки немає самої розписки.

Відсутні докази і зловживання довірою потерпілої, оскільки вона розуміла значення своїх дій, а ОСОБА_7 ніколи не обіцяла переоформлювати квартиру на неї. Відповідно до п.18 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, не виконуючи зобов`язання.

Крім того, в порушення п.25 зазначеної вище постанови товарознавча експертиза вартості квартири не проведена, хоча якщо предмет шахрайства не кошти, а право на майно, має бути вказана вартість цього майна, тобто квартири.

Обвинувачена ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі також просить вирок скасувати, оскільки він ґрунтується виключно на припущеннях, що суперечить ч.3 ст.373 КПК України, а кримінальне провадження закрити на підстав ст.417 КПК України.

Судом не з`ясовано, якщо вартість квартири 341000грн, що за банківським курсом становило 48631 євро, а ОСОБА_11 передала на придбання цієї квартири 35000євро, навіщо було укладати кредит ще на 39000євро.

Суд не взяв до уваги показання ОСОБА_9 про її доходи, однак безпідставно визнав доведеним наявність у ОСОБА_11 заощаджень в розмірі 35000євро.

Ні слідством ні судом не доведено факт існування у обвинуваченої перед будь-ким зобов`язання щодо переоформлення квартири на ім`я потерпілої.

З обвинувачених на користь потерпілої стягнуто 653540грн матеріальної шкоди. Однак обґрунтування цієї суми в матеріалах провадження немає.

Прокурор підтримав апеляційну скаргу і просив постановити вирок, хоча і не заперечував проти примирення обвинувачених і потерпілої.

Під час апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_7 підтримала свою апеляційну скаргу щодо відсутності в її діях складу злочину, однак при цьому визнала, що квартира АДРЕСА_5 дійсно купувалась в 2007 році для її сім`ї, а не для ОСОБА_11 , і оформлено на ОСОБА_9 , в зв`язку з перебуванням чоловіка на квартирному обліку, а не з якимось злочинним умислом її заволодіння.
Визнала також, що потерпіла ОСОБА_11 передавала кошти, допомагаючи їх сім`ї придбати цю квартиру, однак заперечила, що квартира куплена виключно на кошти потерпілої, оскільки її родичі також надавали кошти, та існування будь-яких зобов`язань з боку неї чи ОСОБА_9 по переоформленню квартири на потерпілу після виплати банківського кредиту.
Вважає, що квартира є власністю її сім`ї: колишнього чоловіка ОСОБА_14 , її та двох їх дітей, а не потерпілої. Свою позицію в суді першої інстанції пояснює тим, що в 2011 році, після розлучення з ОСОБА_14 , потерпіла стала вимагати повернути їй всю квартиру, а вона намагалась цьому зашкодити, тому і заперечувала, що потерпіла давала гроші, бо також має право на цю квартиру та з нею проживає двоє неповнолітніх дітей колишнього чоловіка і іншого житла у неї немає. Це була тактика захисту її та її дітей, однак отримавши додаткову юридичну консультацію зрозуміла, що повинна сказати правду, оскільки не скоювала шахрайства.
Будь-якого зговору з ОСОБА_9 на шахрайство у неї не було. Сестра погодилась оформити на себе їх квартиру та кредит, щоб зберегти чергу на квартирному обліку її колишнього чоловіка.
Твердження потерпілої, що вона вкрала квартиру - помста за сина, який був засуджений за її побиття.
Обвинувачена ОСОБА_9 підтримала свою апеляційну скаргу щодо відсутності в її діях складу злочину, однак також визнала, що квартира належить не їй, а сім`ї її сестри, однак власність на квартиру в 2007 році оформлена на неї, щоб ОСОБА_14 зміг залишитись на квартирному обліку. Дійсно потерпіла передавала кошти на купівлю цієї квартири, однак скільки саме їй не відомо.
Ніяких зобов`язань перед потерпілою у неї не було, тим паче вона не писала жодної зобов`язальної розписки. Після розлучення сестри, в квітні 2011 року, потерпіла ОСОБА_11 приїхала до неї додому та стала в неї вимагати переоформити всю квартиру на неї, однак вона потерпілій відмовила, вважаючи, що ця квартира належить сім`ї її сестри, а не ОСОБА_11 .
Оскільки вона не бажала вислуховувати погрози потерпілої за квартиру до якої не має відношення, то дала доручення на цю квартиру сестрі, щоб остання сама вирішувала спір з свекрухою.
Коли розпочались судові спори, вона стала допомагати сестрі зберегти право на квартиру за нею, в зв`язку з чим і давала неправдиві свідчення, не вважаючи що це злочин.
Оскільки на даний час її безпідставно засуджено до 6 років позбавлення волі, то бажає розповісти правду.
Дійсно її чоловік в судовому порядку визнав право власності на ? цієї квартири, однак не для себе, а щоб хоча б частину квартири вберегти від конфіскації для дітей сестри.
Просить обвинувачену ОСОБА_7 та потерпілу ОСОБА_11 помиритись. Вона ж ніяких претензій до квартири не має та погодиться на будь-яке їх спільне рішення.
Потерпіла ОСОБА_11 заперечила проти апеляційних скарг обвинувачених, підтримала апеляційну скаргу прокурора та підтвердила, що кошти передавала на придбання квартири для сім`ї сина, однак в цій квартирі також мала намір проживати, а тому і вимагала переоформити квартиру на неї. Наполягає, що обвинувачена ОСОБА_9 написала три зобов`язальні розписки про переоформлення на неї квартири, однак їх викрала ОСОБА_7 .

Матеріальна шкода в розмірі 653540 грн це валютні кошти: євро та долари США, сплачені за квартиру та переведені в національну валюту на день подання позову.
Підтвердженням передачі нею саме 35000 євро на купівлю квартири є розмір завдатку, сплаченого власнику квартири.
Таким чином, колегія суддів заслухавши доповідача, прокурора, обвинувачених та їх захисників, які підтримали свої апеляційні скарги, потерпілу та її представника, які підтримали апеляційну скаргу прокурора та заперечили проти апеляційних скарг обвинувачених, перевіривши матеріали справи в межах апеляційних скарг та обговоривши їх доводи, вважає, що апеляційні скарги обвинувачених слід задовольнити, апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Вимога апеляційної скарги прокурора призначити обвинуваченим більш суворе покарання за намагання ввести суд в оману не тільки не узгоджується з вимогами ст.65 КК України, а й порушує права обвинувачених, закріплених в ст.42 КПК України. Тим паче викликає подив вимога прокурора призначити обвинуваченим більш суворе покарання в зв`язку з позицією в суді їх захисників.

Заперечення пред`явленого обвинувачення є право обвинувачених, а не підстава призначення більш суворого покарання, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Згідно вимог ст.22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позиції, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі.

Судом першої інстанції в ході кримінального провадження дотримано вимоги ст.ст. 22, 92, 93, 349, 350 КПК України, що є гарантією забезпечення права сторін на справедливий судовий розгляд, а тому неповноти судового розгляду, чи істотних порушень вимог кримінального процесуального закону допущені не були.

Проте обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, відповідно до вимог ст.91 КПК України: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, та інші обставини кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням тощо та давали б підстави для кваліфікації дій обвинувачених за ч. 4 ст. 190 КК України, як придбання права на майно шляхом обману та зловживання довірою, вчинене за попередньою змовою групою осіб та в особливо великих розмірах, стороною обвинувачення доведені не були, що призвело до постановлення вироку, який не відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на припущеннях, а крім того не відповідає ще й вимогам ст.374 КПК України, а тому підлягає до скасування.

Так об`єктивна сторона злочину, що визнана доведеною судом, відповідно до обвинувального акту, сформульована у вироку слідуючим чином:

«В 1999 році ОСОБА_11 , поїхала на заробітки за кордон, з метою накопичення коштів на придбання окремого житла для свого сина та його сім`ї.
У цей час у ОСОБА_7 виникає злочинний умисел, спрямований на заволодіння шахрайським шляхом квартирою, яку її сім`ї мала намір придбати ОСОБА_11 .
Оскільки, на той час між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , склались тісні сімейні, довірливі стосунки, остання, перебуваючи за кордоном та не маючи можливості приїхати в Україну для оформлення житла на себе, будучи впевненою в порядності невістки, дала усну згоду на придбання квартири, отримання кредиту та оформлення квартири на сестру ОСОБА_7 ОСОБА_9 .
Кошти на виплату кредиту мала передавати ОСОБА_11 , проте, остання висунула законну вимогу про отримання від ОСОБА_9 письмової розписки про переоформлення квартири на неї, після виплати кредиту.
В квітні 2011 року, після сплати ОСОБА_11 , всієї суми по кредитному договору, остання висунула законну вимогу про переоформлення квартири на себе.
18.04.2011 року ОСОБА_9 , будучи обізнаною в злочинних планах ОСОБА_7 щодо заволодіння останньою вказаною квартирою, достовірно знаючи, що квартира куплена за кошти ОСОБА_11 ,, видала нотаріально посвідчене доручення, яким уповноважила ОСОБА_7 розпоряджатись на власний розсуд (з правом продажу, здачі в оренду, обміну, застави, переобладнання) придбаною за кошти ОСОБА_11 , квартирою.
Таким чином, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_11 , здобули право на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_5 .
Своїми шахрайськими діями, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 завдали потерпілій ОСОБА_11 , матеріальної шкоди на загальну суму 653540 грн.»
Тобто предметом злочину, згідно як вироку, так і обвинувального акту, є не кошти передані на придбання квартири чи сама квартира, а право на неї.

Однак правом на майно є документ, що дозволяє отримати у свою власність чуже, а не своє майно.

Видане 18.04.2011 року ОСОБА_9 доручення на ім`я ОСОБА_7 з правом розпоряджатись квартирою (т.1 а.с.94), не може бути предметом злочину - правом на майно, а саме документом, що дозволяє отримати в свою власність майно потерпілої ОСОБА_11 , оскільки квартира АДРЕСА_5 ніколи у власності потерпілої ОСОБА_11 не перебувала, а ще з 13.09.2007 року, згідно договору купівлв-продажу є власністю ОСОБА_9 , а тому вона не могла бути в 2011 році співучасником у придбанні права на майно, яке їй належало з 2007 року.

Крім того, обвинувачення визнане судом доведеним ще й суперечливе за змістом та не відповідає кваліфікація дій обвинувачених, оскільки зі змісту мотивувальної частини вироку слідує, що привласнено квартиру, а не придбано права не неї.

Більше того, мотивувальна частина вироку, в якій сформоване обвинувачення, ще й суперечить подальшому аналізу доказів на підтвердження цього обвинувачення.
Так засуджуючи обвинувачених за придбання права на майно, суд у вироку обґрунтовує це тим, що: «… не приймає до уваги той факт, що згідно кредитного договору ОСОБА_9 отримала кредит на купівлю квартири, та після його сплати стала власницею квартири АДРЕСА_5 , оскільки вважає, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , діючи спільно за попередньою змовою, в такий спосіб заволоділи грошима потерпілої ОСОБА_11
… між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 існувала змова на заволодіння грошима ОСОБА_11 , і після реалізації свого злочинного умислу обидві в різні способи намагалися закріпити результати своєї злочинної діяльності, оформляючи їх рішеннями судів та правоохоронних органів, при цьому не усвідомлюючи, що таким чином вони викривають свої злочинні дії.
ОСОБА_7 та ОСОБА_9 шахрайським шляхом заволоділи коштами позивача на суму 653540 грн., що підтверджується доказами наявними в матеріалах кримінального провадження».
Аналіз наведеного свідчить, що суд в мотивувальній частині вироку зазначає, що ОСОБА_9 з ОСОБА_7 винні у шахрайському заволодінні в потерпілої квартирою АДРЕСА_5 , хоча остання у власності ОСОБА_11 ніколи не перебувала. В іншій частині вироку робить інший висновок ОСОБА_7 у змові з сестрою шахрайським способом заволоділи коштами ОСОБА_11 в сумі 653540грн., які потерпіла передавала на придбання цієї квартири, хоча в цьому ні ОСОБА_7 , ні ОСОБА_9 не обвинувачувалися і суд їх в цьому винуватими не визнав, а кваліфікує їх дії відповідно до обвинувального акту, як придбання права на майно, тобто права на квартиру, якого ОСОБА_11 ніхто не позбавляв, бо у неї його ніколи не було.
Судова колегія бере до уваги, що вирок суду про винність обвинувачених, якщо з таким погодитись, ухвалено з явним порушенням норм КПК, які не можуть бути усунені при апеляційному розгляді, оскільки судовий розгляд, відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а згідно ч.3 ст.337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, якщо воно знайшло підтвердження в суді, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, то з огляду на викладене, колегія суддів, встановивши, що предметом шахрайства не може бути право на майно, не вправі змінити вирок суду чи постановити новий вирок, зазначивши інший предмет шахрайства, оскільки вийде за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті та погіршить становище обвинувачених.

Також судом невірно визначений розмір шкоди, завданий злочином, хоча він і є кваліфікуючою ознакою ч.4 ст.190 КК України та згідно ст.91 КПК України обов`язковою обставиною, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, оскільки визнаючи предметом шахрайства право на майно - квартиру, а не гроші, розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення відповідного злочину мав би визначатися відповідно до вимог п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» - лише вартістю цього майна. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розмір відшкодування завданих злочином збитків - за відповідними цінами на час вирішення справи в суді. За відсутності зазначених цін на майно його вартість може бути визначено шляхом проведення відповідної експертизи.

Оскільки експертиза вартості квартири стороною обвинувачення проведена не була, а згідно договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_20 та ОСОБА_9 , зареєстрованому в Державного реєстру правочинів 13.09.2007 року вартість квартири становить 341000грн. (т.1 а.с.159-160), то і шкода заподіяна злочином має відповідати цій сумі.

Якщо ж предметом злочину вважати кошти, надані потерпілою обвинуваченій ОСОБА_7 для купівлі квартири, про що зазначено у вироці в частині аналізу доказів, то згідно кредитного договору (т.1 а.с.145-147) ОСОБА_9 13.09.2007 року отримала 39тисяч євро на купівлю нерухомості, які потерпіла передавала обвинуваченій ОСОБА_7 частинами протягом чотирьох років та ще 35тис. євро потерпіла переданих до 2007 року, а всього 74 тис. євро, мали б бути перераховані у національну валюту по банківському курсу на день скоєння злочину, щоб визначити шкоду заподіяну злочином. Перерахування валюти на день пред`явлення позову є не розмір шкоди заподіяний злочином, а розмір понесених потерпілою збитків.

Проте і сам розмір понесених потерпілою збитків встановлений судом не ґрунтується на матеріалах справи.

Так суд дійшов висновку, що обвинувачені привласнили 35000 євро, які потерпіла передала на купівлю квартири, мотивуючи це тим, що обвинувачена ОСОБА_7 в своїй заяві в СБУ сама вказала, що потерпіла ОСОБА_11 , перебуваючи на заробітках в Італії, заробила та передала через ОСОБА_17 своєму сину саме 35000 євро. Також вказані факти знайшли підтвердження у висновку о/у СДСБЕЗ ВМВ УМВС України у Вінницькій області лейтенанта міліції ОСОБА_21 від 18.10.2013 р.
Однак цей висновок суду не відповідає матеріалам кримінального провадження: в своїй заяві до СБУ ОСОБА_7 просить перевірити твердження потерпілої ОСОБА_11 про передачу цих коштів, а не стверджує, що вони були передані (т.3 а.с.155-156), а свідок ОСОБА_17 пояснив суду, про що зазначається у вироку, що передачі від потерпілої почав возити в 2008 році, тоді як 35000євро були передані в 2007 році. Що ж стосується висновку о/у СДСБЕЗ ВМВ УМВС України у Вінницькій області лейтенанта міліції ОСОБА_21 від 18.10.2013 р. (т.3 а.с.152-154), то ним лише встановлено, що потерпіла одноразово не передавала готівку в сумі, що перевищувала 10000євро, а тому в її діях відсутнє кримінальне правопорушення і не встановлювалась сума коштів переданих потерпілою із закордону, та ще й саме на придбання квартири.
При цьому суд не взяв до уваги, що ОСОБА_11 передавала кошти не лише на придбання квартири, а й на повсякденні потреби, на чому сама в суді наголошувала. В ході апеляційного розгляду на питання, чому спочатку йшла мова про 27000євро, пояснила, що 35000євро, це сума завдатку за куплену квартиру і вона вважає, що ці всі кошти її.
В обґрунтування свого висновку щодо розміру заробітку ОСОБА_11 в Італії суд зіслався на завірену світовим суддею м.Санта Марія Капуа Ветере Республіки Італії заяву самої ж потерпілої ОСОБА_11 (т.3 а.с.135), перекладену на українську мову в порушення вимог ст.68 КПК України (т.3 а.с.135).

Згідно вимог ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Тому висновок о/у СДСБЕЗ ВМВ УМВС України у Вінницькій області лейтенанта міліції ОСОБА_21 від 18.10.2013 р. (т.3 а.с.152-154) та переклад заяви потерпілої ОСОБА_11 (т.3 а.с.135) ще є недопустимими доказами, оскільки не відповідають вимогам ст.99 КПК України.
Судом, в порушення вимог п.1) ч.1 ст.91, п.2) ч.3 ст.374 КПК України не встановлено спосіб вчинення кримінального правопорушення. Як в обвинувальному акті так і у вирок суду: шахрайство в якому обвинувачені визнані винними полягає у придбанні права на майно як шляхом обману так і шляхом зловживання довірою. Однак зі змісту диспозиції ч.1 ст.190 КК України слідує, що шахрайство вчиняється шляхом обману чи зловживання довірою, тобто ці способи кримінального правопорушення взаємовиключні і не можуть бути одночасно вмінені за ту саму подію.
В матеріалах кримінального провадження відсутня зобов`язальна розписка ОСОБА_9 .
Обвинувачені заперечують факт її написання, чи існування будь-якої домовленості з потерпілою про переоформлення права власності на квартиру з ОСОБА_9 на ОСОБА_11 . На її існуванні наполягає виключно потерпіла та її син, що є недостатнім для визнання доведеним факт її написання, оскільки навіть згадати текс розписки чи ствердити, що її писала саме ОСОБА_9 потерпіла не змогла.

Крім того факт написання такої розписки не узгоджується з встановленими судом фактичними обставинами справа: як потерпіла так і свідки обвинувачення підтвердили, що кошти ОСОБА_11 передавала для придбання квартири сім`ї обвинуваченої ОСОБА_7 , і квартира не була оформлена на когось з них виключно в зв`язку з перебуванням їх сім`ї на квартирному обліку. Ніхто, навіть сама потерпіла ОСОБА_11 , не стверджували, що квартиру вона мала намір придбати для себе особисто.

Таке бажання у потерпілої виникнуло після розлучення її сина з обвинуваченою в 2011 році.

Однак незважаючи на очевидні факти встановлені в судовому засіданні, суд в порушення вимог п.1) ч.1 ст.411 КПК України у вироку вважає доведеним: «Кошти на виплату кредиту мала передавати ОСОБА_11 , проте, остання висунула законну вимогу про отримання від ОСОБА_9 письмової розписки про переоформлення квартири на неї, після виплати кредиту».
Крім того, відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» письмова розписка ОСОБА_9 зі зобов`язанням переоформити право власності квартири на потерпілу, після виплати кредиту, що була, нібито написана в 2007 році, як умова надання потерпілою коштів на погашення отриманого кредиту, може бути доказам шахрайства з боку обвинувачених лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння майном мала на меті його привласнити, не виконуючи це зобов`язання і закінченим таке шахрайство буде вважається з моменту заволодіння майном.

Оскільки самим же судом встановлено, про що зазначається у вироку і це підтверджують як обвинувачені так і потерпіла та всі допитані судом свідки, що в 2007 році сім`я ОСОБА_18 проживала дружньою сім`єю, а тому жодних підстав вважати доведеним протилежне: наявність у обвинуваченої ОСОБА_7 в тому ж 2007 році злочинного умислу - скоїти щодо свекрухи злочин: не виконати вимоги розписки саме в момент її написання у 2007 році, у суду не було. Подібний висновок суду суперечить не лише встановленим фактичним обставинам справи, а й зробленому судом всупереч своєму попередньому висновку.

Таким чином, приймаючи до уваги доводи, викладені вище пояснення обвинувачених в апеляційному суді, які не мають суперечностей з показами потерпілої, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на вирішення питання про винуватість обвинувачених, та у відповідності з вимогами ч.2 ст.411 КПК України є підставою скасування вироку суду.
В діяннях обвинувачених відсутній склад кримінального правопорушення, а тому керуючись вимогами ст.417 КПК України, відповідно до п.2 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження за ч.4 ст.190 КК України щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 слід закрити.
Судом першої інстанції, у відповідності до матеріалів кримінального провадження та наданих суду свідчень вірно встановлені слідуючі фактичні обставини справи, яким суд дав неправильну оцінку, навіть не зважаючи на заперечення пояснень потерпілої обвинуваченими:

30.08.1997 року обвинувачена ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_14 та стала проживати в квартирі потерпілої, де крім них ще проживало дві сім`ї.

В 1999 році, «з метою накопичення коштів для придбання квартири сину та його сім`ї», згідно обвинувального акту (т.1 а.с.2) та вироку, потерпіла ОСОБА_11 (мати ОСОБА_14 ) поїхала на заробіток до Італії та стала регулярно передавати кошти. Факт цьому встановлено судом, хоча конкретний розмір цієї допомоги документального підтвердження в суді не знайшов.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у обвинуваченої народилась донька ОСОБА_22 (т.1 а.с.36)

ІНФОРМАЦІЯ_5 у обвинуваченої народилась донька ОСОБА_23 (т.1 а.с.37)

17.01.2007 року чоловік обвинуваченої - ОСОБА_14 з сім`єю стає на квартирний облік, оскільки проживає в квартирі батьків (т.1 а.с.21- 27).

В цей період між обвинуваченою та потерпілою «склались тісні сімейні, довірливі стосунки», а тому потерпіла, зважаючи на потребу в житлі, вирішила придбати квартиру своєму сину та його сім`ї, однак щоб не бути знятим з квартирного обліку, прийняли рішення придбати квартиру на сторонню особу.

За обопільною згодою 13.09.2007 року на ім`я сестри ОСОБА_7 - ОСОБА_9 оформлено квартиру АДРЕСА_5 , згідно договору купівлі-продажу між ОСОБА_20 та ОСОБА_9 , зареєстрованому в Державного реєстру правочинів за №4598034 (т.1 а.с.159-160).

Тобто з 13.09.2007 року формальним власником квартири АДРЕСА_5 є ОСОБА_9 .

На виконання домовленості, з жовтня 2007 року проживати в квартиру переїхала обвинувачена ОСОБА_7 з сім`єю, а тому обвинувачення, що в цей же період, а саме в 2007 році, «у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння шахрайським шляхом квартирою, яку її сім`ї мала намір придбати ОСОБА_11 », не підтверджено жодним доказом та спростовується встановленими фактичними обставинами, наведеним вище: в цей період між обвинуваченою та потерпілою склались тісні сімейні, довірливі стосунки, а квартира була придбана на ім`я сестри обвинуваченої, зі згоди потерпілої, щоб не втратити квартирної черги, ОСОБА_9 не здійснювала жодних дій з метою заволодіти квартирою, до того часу, поки потерпіла не намагалась заволодіти даною квартирою шляхом звинувачення в шахрайстві.

Ці обставини підтвердила сама потерпіла, її син, свідки обвинувачення, про що зазначено у вироку (т.3 а.с.194-196):

«Так в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_11 суду пояснила наступне. З 2001 року вона працювала в Республіці Італія, зароблені гроші складала для придбання квартири у м. Вінниці для свого сина і його сім`ї. В серпні 2007 року вона передала своїй невістці ОСОБА_7 гроші в сумі 27000 євро на придбання квартири. Через деякий час ОСОБА_7 почала її вмовляти якнайшвидше придбати квартиру. Одного дня невістка до неї зателефонувала та повідомила, що уже знайшла квартиру. Усієї суми для придбання квартири не було, тому вирішено було взяти кредит. Її син ОСОБА_24 на той час стояв на квартирному обліку, а невістка перебувала у декреті, тому остання вмовила її оформити кредит на її сестру ОСОБА_9 .
Вона погодилася на всі умови запропоновані невісткою, оскільки довіряла їй. Саме тому, що вона довіряла невістці, вона на неї оформила довіреність в Неаполі на ім`я ОСОБА_7 , щоб та отримувала її пенсію.
Свідок ОСОБА_14 , син потерпілої, також підтвердив, що він з колишньою дружиною ОСОБА_7 в 2007 році проживаючи у комунальній квартирі по АДРЕСА_4 , вирішили придбати для себе нову квартиру. Купили її за гроші його матері ОСОБА_11 , яка на той час працювала в Італії та передавала їм гроші для накопичення. В 2005 році вони накопили приблизно 27 тисяч євро.
13.09.2007 року вони купили квартиру, а 15.10.2007 року він з дружиною та дітьми переїхали до нової квартири, через рік до них переїхала його бабуся.
Куплену квартиру вони оформили на сестру ОСОБА_7 , оскільки він на той час був у черзі на квартиру. 20.05.2012 р. шлюб між ним та ОСОБА_7 було розірвано, але шлюбні відносини між ними фактично припинилися в лютому 2011 року. Коли його мати приїхала з Італії, то прийшла до фактично нею купленої квартири та стала вимагати її переоформлення, але ОСОБА_7 їй відмовила у цьому. Наступного дня його матір поїхала у село до ОСОБА_9 , але остання також їй відмовила у переоформленні.
Свідок ОСОБА_25 сім`я в якій вона працювала (обвинуваченої ОСОБА_7 ) була зразковою, нормально жили. Зі слів ОСОБА_11 вона знає, що остання придбала дітям квартиру в кредит.
Свідок ОСОБА_26 - працівник банку, по кредиту останній платіж був здійснений 22.11.2011 року
Свідок ОСОБА_27 суду пояснила, що зі слів ОСОБА_11 вона знає, що ця квартира буде ОСОБА_28 та ОСОБА_29 , і, можливо, на старості вона буде жити разом з ними. ОСОБА_11 не могла оформити кредит та квартиру на себе, оскільки тут не працювала. На її сина та невістку теж не можна було оформити кредит, оскільки ОСОБА_28 перебувала у декретній відпустці, а ОСОБА_30 стояв у черзі на квартиру.
Свідок ОСОБА_31 пояснив, що є кум ОСОБА_28 та ОСОБА_32 . Спочатку сім`я останніх проживали в трьохкімнатній квартирі, де, крім них, проживало ще дві сім`ї. Про придбання нової квартири, йому відомо, що кошти для її купівлі передавала ОСОБА_11 , мати ОСОБА_33 , яка працювала в Італії. Він знає, що куплену квартиру оформили на сестру ОСОБА_34 , оскільки ОСОБА_35 був у черзі на отримання квартири. Квартиру купували для ОСОБА_36 та ОСОБА_28 .
В подальшому, між ОСОБА_7 та ОСОБА_14 виник конфлікт і вони розлучилися, але квартиру ОСОБА_11 не віддають».
В підтвердження цьому, протягом 2007-2011 років потерпіла ОСОБА_11 оформлення права власності квартири на ОСОБА_9 не оспорювала, оскільки була впевнена, що квартира фактично належить сім`ї її сина і вони там фактично й проживали. Написання розписки ОСОБА_9 про переоформлення квартири після сплати кредиту на імя потерпілої, суперечить фактичним обставинам наведеним вище по-перше, а по-друге, факт існування цієї розписки не підтверджено достатніми доказами, а тому взято до уваги судом бути не може.

Крім того, потерпіла заявляла що таких розписок було декілька три чи п`ять, хоча не змогла пояснити для чого писались розписки в такій кількості.

Однак, як убачається з матеріалів кримінального провадження, в подальшому:

30.01.2011 року ОСОБА_14 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння вчинив сварку з обвинуваченою в квартирі АДРЕСА_5 та наносячи удари руками та ногами, заподіяв останній легкі тілесні ушкодження, як вбачається з постанови Ленінського райсуду м.Вінниці від 16.05.2012 року про звільнення по амністії ОСОБА_14 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК (т.2 а.с.83).

З 14.02.2011 року з ОСОБА_14 стягуються аліменти на утримання дітей. (т.2 а.с.81), а 30.03.2011 року ОСОБА_7 звернулась в суд про розірвання шлюбу (т.1 а.с.33-34), який і був розірваний судом 18.05.2011 року (т.2 а.с.80), тобто саме поведінка колишнього чоловіка стала причиною його не проживання в спірній квартирі. Крім того ОСОБА_14 не звертався з позовом про перешкоджання йому проживати в даній квартирі.

Саме після розлучення сина, 15.04.2011 року (т.1 а.с.5-6), ОСОБА_11 звертається з заявою в органи міліції про шахрайське заволодіння спірною квартирою, зазначивши причиною звернення те, що ОСОБА_7 вигнала з квартири її сина та подала на розлучення, однак віддати їй квартиру відмовляється, а не після сплати нею всієї суми по кредитному договору, як зазначає у вироку суд, оскільки останній платіж по кредиту був здійснений 22.11.2011 року.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, придбання квартири для сім`ї ОСОБА_18 , за кошти потерпілої, не позбавляє обвинувачену права власності на частку в спільній власності подружжя, а особа, яка добровільно надала кошти для придбання цього житла може вимагати лише їх повернення.

В апеляційному суді обвинувачені погоджувались, щоб частину квартири переоформити на ОСОБА_14 , який має право на спільне майно, але заперечували проти переоформлення всієї квартири на потерпілу.

Відповідно до вимог п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» предметом злочинів проти власності є майно, яке має певну
вартість і є чужим для винної особи, що виключає кримінальну відповідальність ОСОБА_7 , а отже ОСОБА_9 також, за придбання права шляхом обману чи зловживання довірою на квартиру АДРЕСА_5 .

Обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в ході апеляційного розгляду кримінального провадження, розуміючи, що саме їх неправдиві свідчення в суді призвели до постановлення обвинувального вироку, підтвердили зазначені вище фактичні обставини безспірно встановлені судом.

ОСОБА_9 пояснила, що після розлучення сестри, в квітні 2011 року, потерпіла ОСОБА_11 дійсно приїхала до неї додому та вимагала переоформити всю квартиру на неї, однак вона потерпілій відмовила, вважаючи, що ця квартира належить сім`ї її сестри, а не ОСОБА_11 .
Після цього, не бажаючи вислуховувати погрози потерпілої за квартиру до якої не має відношення, вона дала доручення на цю квартиру сестрі, щоб остання сама вирішувала спір з свекрухою.
Коли розпочались судові спори, вона стала допомагати сестрі зберегти право на квартиру за нею, бо в неї двоє неповнолітніх дітей, в зв`язку з чим і давала неправдиві свідчення, не вважаючи що це злочин. Саме з цією метою було оформлено частину квартири на її чоловіка, щоб зберегти від конфіскації хоча би частину квартири.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що фактичні обставини справи встановлені судом не є кримінально караним правопорушення, а виключно цивільно-правові стосунки між колишнім подружжям та їх родинами щодо визнання права на майно та його розподілу, чи повернення коштів витрачених на його придбання в зв`язку із розлученням.

Однак суд першої інстанції встановивши, що саме потерпіла надала кошти на придбання квартири для сім`ї сина, а ОСОБА_9 , на яку ця квартира оформлена фіктивно, відмовляється її повернути потерпілій, вводячи разом з ОСОБА_7 суд в оману, дійшов помилкового висновку, що намагання обвинувачених, навіть шляхом неправдивих свідчень, перешкодити потерпілій довести її право на відшкодування витрат на придбання квартири, як доказ скоєння ними кримінально правопорушення шахрайства.

Заперечення фактичних обставин, однією зі сторін цивільно-правового спору є недобросовісним використанням стороною своїх прав чи неналежною юридичною обізнаністю, а не доказ скоєння нею кримінально правопорушення. За таких обставин, в зв`язку з відсутністю в діянні обвинувачених складу кримінального правопорушення, кримінальне провадження щодо них підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Відповідно до ч.3 ст.129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального провадження суд залишає позов без розгляду, а тому позов потерпілої слід залишити без розгляду.

Відповідно до постанови ст.слідчого СВ Ленінського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_37 від 26.06.2011 року на квартиру АДРЕСА_5 та зареєстрована на ОСОБА_9 накладено арешт, про що 06.07.2011 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено реєстраційний запис, реєстраційний номер: 11358030 (т.1 а.с.89-90).

Постановою слідчого СВ 2-го відділу ВМВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_38 від 24.10.2012 року на квартиру АДРЕСА_5 та зареєстрована на ОСОБА_9 вдруге накладено арешт, про що 26.10.2012 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено реєстраційний запис, реєстраційний номер: 13168635 (т.2 а.с.111-112).

В зв`язку з виправдуванням ОСОБА_9 даний арешт на квартиру слід скасувати.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
апеляційні скарги обвинувачених задовольнити, апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 13.10.2014 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 скасувати, провадження по справі закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України в зв`язку з відсутністю в діянні обвинувачених складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 залишити без розгляду.

Арешт, накладений постановами ст.слідчого СВ Ленінського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_37 від 26.06.2011 року та слідчого СВ 2-го відділу ВМВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_38 від 24.10.2012 року на квартиру АДРЕСА_5 та зареєстрована на ОСОБА_9 , про що 06.07.2011 року та 26.10.2012 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено реєстраційний запис, реєстраційний номер відповідно: 11358030 та 13168635 скасувати.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4