Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого -суддіЄлфімова О.В.,
суддів:Пузиревського Є.Б., Крещенка А.М.,

розглянула в судовому засіданні 22 грудня 2014 року у м. Києві касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2014 року.

Зазначеним вироком, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України, уродженку м. Києва, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1, проживаючу за адресою: АДРЕСА_2, таку що не має судимості,

визнано невинуватою та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю, що в її діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 205 КК України.

Органами досудового слідства, ОСОБА_4, обвинувачувалась у тому, що вона у період 2006 - 2012 роки діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, вчинила пособництво у створенні фіктивного підприємства, тобто створенні суб'єктів підприємницької діяльності ТОВ «Ратуш», ТОВ «ТПК «Укрконтракт-ЛТД», ПП «Альфа-Ком» з метою прикриття незаконної діяльності, яка полягала у наданні послуг іншим суб'єктам підприємницької діяльності з переводу безготівкових коштів у готівку шляхом здійснення незаконних фінансово-господарських операцій, формуванні валових витрат та податкового кредиту іншим суб'єктам підприємницької діяльності без фактичного здійснення господарських операцій з продажу (придбання) товарів, виконання робіт, надання послуг, вчиненому повторно.

Виправдовуючи ОСОБА_4, суд дійшов висновку, що органом досудового слідства її винність не доведена. При цьому послався на відсутність в її діях ознак об'єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 205 КК України - пособництві у створенні та придбанні суб'єкта підприємницької діяльності, оскільки надані стороною обвинувачення докази не підтверджують надання ОСОБА_4 вказівок та вчинення будь-яких дій з підготовки установчих і реєстраційних документів, а також подальшої їх державної реєстрації при створенні ТОВ «ТПК «Укрконтракт-ЛТД» у листопаді 2006 року, ТОВ «Ратуш» у вересні 2010 року і придбанні ПП «Альфа-Ком» у травні 2009 року. Відсутні в матеріалах провадження і докази того, що ОСОБА_4 діяла з прямим умислом, переслідуючи мету прикриття незаконної діяльності цих підприємств або інших суб'єктів господарювання.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування зазначених судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Суть доводів зводиться до того, що суд унаслідок неповноти й однобічності слідства, неправильно оцінивши зібрані докази, допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам кримінального провадження і дійшов хибного висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 205 КК України. За твердженням прокурора, залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції своє рішення належним чином не мотивував та не зазначив підстави, через які доводи скарги визнано необґрунтованими. Також зазначає, що проголошення повного тексту ухвали апеляційного суду не фіксувалося технічними засобами.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України до компетенції касаційного суду не входить перевірка обставин, зазначених у ст. ст. 410, 411 КПК України, а саме неповнота судового слідства та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а тому колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

У ст. 368 КПК України встановлено, що суд ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема питання чи містить діяння, в якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Виходячи з положень ст. 94 КПК України при постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а в сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно положень ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбаченого пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, суди першої та апеляційної інстанції наведених вимог Закону повністю дотримались.

Як вбачається з копій судових рішень, висновки суду про відсутність у діях ОСОБА_4 складу злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 205 КК України, зроблені на підставі доказів, які з дотриманням вимог кримінального процесуального закону були досліджені і перевірені під час розгляду кримінального провадження та їм дана належна оцінка.

При цьому суд виходив з того, що орган досудового слідства не в повному обсязі виконав вимоги ст. 91 КПК України і як обґрунтовано зазначив у вироку, досудовим слідством не вжито всіх необхідних заходів для встановлення винуватості або невинуватості ОСОБА_4 у скоєнні злочину, що їй інкримінується, а сформульоване обвинувачення не містить визначення об'єктивної сторони злочину. Крім того, низка доказів, зокрема таких як: вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 28 травня 2013 року, показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 та акти про результати проведення позапланових невиїзних перевірок, є неналежними, недопустимими і такими, що не доводять кримінальну караність діяння. Ці висновки суд першої інстанції належно умотивував і вони не визивають сумніву в своїй об'єктивності.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно частини 4 зазначеної статті всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Згідно ч. 4 ст. 95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатись на них. Висновки суду повинні грунтуватись лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

При цьому, обов'язок доказування, події кримінального правопорушення та вини особи, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо в судовому засіданні.

Так, згідно показань самої ОСОБА_4, наданих нею в суді першої та апеляційної інстанції, вона підтвердила, що з 2006 по 2010 рік працювала директором ТОВ «ТПК «Укрконтракт-ЛТД», заснованого ОСОБА_7, з яким перебувала у цивільному шлюбі. ТОВ «ТПК «Укрконтракт-ЛТД» здійснювало фінансово - господарську та зовнішньо економічну діяльність, а також було акредитовано на митниці. Після перереєстрації підприємства на іншу особу у 2010 році, подальша його доля їй не відома. Що стосується ТОВ «Ратуш» та ПП «Альфа-Ком», то ОСОБА_4 зазначила, що жодного відношення до них не мала і будь-яких вказівок чи супроводження цих юридичних осіб не здійснювала.

Оскільки ці показання органами досудового слідства належним чином не спростовані, а надані прокурором та досліджені судом докази не підтверджують, що ОСОБА_4 взагалі вчиняла дії з наданням вказівок, підготовці установчих та реєстраційних документів, а також вчиняла дії з подальшої державної реєстрації в районних міста Києва державних адміністраціях, при створенні іншими особами «ТПК «Укрконтракт-ЛТД» в листопаді 2006 року, ТОВ «Ратуш»в вересні 2010 року та придбанні ПП «Альфа-Ком» в травні 2009 року, та діяла при цьому з прямим умислом, переслідуючи мету прикриття незаконної діяльністі цих підприємств або інших суб'єктів господарювання, то колегія суддів вважає, обґрунтованим висновок суду про те, що вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 205 КК України, не доведена, у зв'язку з чим вона правильно була виправдана на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Що стосується порушення вимог п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України, на які у касаційній скарзі посилається прокурор, то в даному конкретному випадку їх не можна визнати істотними порушеннями закону, оскільки вони жодним чином не впливають на суть прийнятого рішення. Більш того, зазначеною нормою процесуального закону регламентуються правовідносини, які стосуються судового провадження у суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у касаційній скарзі прокурора не наведено обставин, передбачених ст. 412 КПК України, які свідчили б про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодили б суду постановити законні та обґрунтовані рішення.

Крім того, як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені у касаційній скарзі доводи прокурора, за своїм змістом аналогічні доводам його апеляції і на них надано обґрунтовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України і з наведеними в ній висновками, щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції, погоджується і колегія суддів.

Оскільки, з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, то у відкритті провадження колегія суддів вважає необхідним відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2014 року щодо ОСОБА_4.

Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

О.В. Єлфімов Є.Б. Пузиревський А.М. Крещенко