У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_8,
суддів ОСОБА_9, ОСОБА_10,
при секретарі судового засідання ОСОБА_11,

розглянула в судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002177, за обвинуваченням

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Совєтська Гавань Хабаровського краю Російської Федерації, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, раніше судимого:

- за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 серпня 2002 року за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого 02 листопада 2004 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 5 місяців 5 днів;

- за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2006 року за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого 15 липня 2009 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 1 місяць 10 днів,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, за касаційною скаргою засудженого на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 вересня 2014 року,

за участю прокурора ОСОБА_12,

захисника ОСОБА_6,

засудженого ОСОБА_5,

в с т а н о в и л а:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2013 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 вересня 2014 року апеляцію ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 26 грудня 2012 року приблизно о 23.30 год. за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_1 під час чергової сварки з вказаного приводу зі своїм батьком ОСОБА_7, імпульсивно реагуючи на претензії батька, який в образливій формі висловлював невдоволення тим, що син не приніс йому горілки, переслідуючи на грунті виниклих між ними неприязних стосунків раптово виниклий умисел на вбивство, вдарив того декілька разів невстановленим слідством гострим предметом із властивостями колото-ріжучого типу, у тому числі в область життєво-важливих органів - грудної клітини, заподіявши множинні колото-різані поранення. За цих же обставин ОСОБА_5 завдав батькові синці та садна на правій руці, лівій нозі й обличчі, поверхневу колоту рану на лівому передпліччі, два наскрізні колото-різаних поранення лівого плеча та одне непроникаюче колото-різане поранення грудної клітини, що мають ознаки легких тілесних ушкоджень, а також п'ять проникаючих колото-різаних поранень грудної клітини, від яких протягом короткого проміжку часу ОСОБА_7 помер.

У касаційній скарзі з доповненням засуджений порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Засуджений стверджує: що місцевий суд не встановив мотив та обставини скоєного; не дослідив стосунки між ним і батьком, що передували події злочину, у тому числі спричинення батьком 19 листопада 2012 року йому ножових поранень; не допитав усіх свідків; безпідставно відмовив у допиті експерта-психолога, чим порушив право ОСОБА_5 на захист та перешкодив останньому довести позицію захисту про вчинення ним вбивства при пом'якшуючих обставинах (за ст. 118 чи ст. 116 КК). Крім того, скаржник зазначає, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам процесуального закону, оскільки не містить відповіді на всі його доводи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання касаційної скарги, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Згідно зі ст. 337 цього Кодексу судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Цих вимог закону місцевий суд не дотримався.

Згідно з обвинувальним актом орган досудового розслідування інкримінував ОСОБА_5, що 26 грудня 2012 року приблизно о 20.30 год. між ним та його батьком ОСОБА_7 на ґрунті особистих неприязних стосунків виникла сварка, яка тривала близько трьох годин. Під час цієї сварки у ОСОБА_5 виник умисел на умисне позбавлення життя свого батька. В цей же вечір приблизно о 23.30 год., з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на протиправне позбавлення життя свого батька, у ході боротьби з останнім він взяв невстановлений слідством гострий предмет, яким наніс численні удари в область грудей потерпілого.

Попри це місцевий суд виключив з обвинувачення його частину, а саме: події, що мали місце 26 грудня 2012 року між 20.30 год. та 23.30 год., де йшлося про те, що близько трьох годин між потерпілим і обвинуваченим тривала сварка, а потім бійка. При цьому суд не зазначив правових обґрунтувань такого рішення. Наведені у вироку обставини вчинення злочину викладені неповно, ретельно не з'ясовано та конкретно не вказано мотив вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину. З вироку не вбачається, що передувало вбивству і які стосунки були між сином та батьком.

Слід зазначити й те, що обвинувачення, яке суд визнав доведеним, містить суперечності. Так, місцевий суд встановив, що ОСОБА_5 декілька разів завдав батькові дари невстановленим слідством гострим предметом із властивостями колото-ріжучого типу, заподіявши множинні колото-різані поранення та поверхневу колоту рану. У той же час обставини заподіяння потерпілому синців та саден на правій руці, лівій нозі й обличчі суд у вироку не виклав, що свідчить про неконкретність цього обвинувачення.

Наведене є порушенням права обвинуваченого на захист, оскільки ОСОБА_5 заперечував саме вчинення ним умисного вбивства і вважав, що його дії слід кваліфікувати за ст. 116 або ст. 118 КК. Ці твердження обвинуваченого суд повинен був ретельно перевірити і дати їм належну оцінку з огляду на те, що суб'єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 115 КК, і злочинів, передбачених ст. 116 або ст. 118 КК, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними, чи мотивом діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання. Отже, розмежування цих складів злочинів повинно здійснюватися як за об'єктивною, так і суб'єктивною їх стороною, зокрема, встановлення таких особливостей, характерних для цих злочинів, як те, що суспільно небезпечне діяння спровоковано протизаконним насильством, систематичним знущанням, тяжкою образою з боку потерпілого.

Крім того, колегія суддів визнає й порушення права на захист обвинуваченого внаслідок відмови суду в задоволенні клопотань про допит усіх свідків та експерта-психолога, який надавав висновок про психічний стан ОСОБА_5, що мало бути здійснено з метою перевірки версії захисту останнього про вчинення ним убивства, що належить до привілейованих складів умисних вбивств.

Також суд у вироку не навів переконливих аргументів на спростування доводів засудженого про те, що його батько часто завдавав йому тілесних ушкоджень, у тому числі ножем. На підтвердження своїх доводів ОСОБА_5 стверджував, що 19 листопада 2012 року батько наніс йому ножові поранення, у зв'язку з цим засудженому надавалась медична допомога і такі тілесні ушкодження були предметом експертного дослідження на досудовому розслідуванні (висновок судово-медичної експертизи № 6747 від 28 січня 2013 року (т. 1, а.с. 138-139). Ці обставини підлягали ретельній перевірці з витребуванням відповідних медичних документів і їх потрібно було оцінити у сукупності з іншими доказами в кримінальному провадженні.

На згадані порушення засуджений звертав увагу в апеляційній скарзі, проте апеляційний суд не з'ясував у апелянта, яким чином апеляційна інстанція повинна перевірити законність вироку суду першої інстанції (процесуальні аспекти вирішення постановленого питання) та шляхи реалізації вимог, що містяться в апеляції, і відповідно не усунув допущені місцевим судом порушення закону.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що вирок місцевого суду й ухвала апеляційного суду постановлені з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і підлягають скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, у ході якого слід врахувати наведене, ретельно перевірити усі докази, дати їм відповідну оцінку в сукупності та прийняти законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 433 - 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 вересня 2014 року щодо ОСОБА_5 скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10