АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000340 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Зугдіді Грузія, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 14.10.2008 вироком Суворівського районного суду м. Одеси за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 місяців арешту,

- 14.06.2010 вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 5 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 5 листопада 2014 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати за залучення експерта в розмірі 687 грн. 96 коп.

Вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_5 визнано винуватим у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна, вчиненому повторно, що завдало значної шкоди потерпілому, за наступних обставин.

Так, 6 червня 2014 року приблизно о 03 год. 00 хв. ОСОБА_5 , знаходячись у вагоні № 16 потягу № 73 сполученням «Москва-Львів», з метою повторного таємного викрадення чужого майна зайшов в купе № 5, в якому перебував ОСОБА_9 , та впевнившись у тому, що останній спить та за його діями не спостерігає, взяв належне потерпілому майно, а саме портфель вартістю 1500 грн., в якому знаходились грошові кошти в сумі 300 000 російський рублів, що згідно офіційного курсу НБУ становить 88 545 грн. 20 коп., гаманець вартістю 400 грн., в якому знаходились паспорт громадянина України, водійське посвідчення, дозвіл на носіння зброї на ім`я ОСОБА_9 , які матеріальної цінності для потерпілого не представляють, всього майно на загальну суму 90 445 грн. 20 коп., однак на місці вчинення правопорушення був викритий потерпілим.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 просить вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 5 листопада 2014 року скасувати та кримінальне провадження щодо обвинуваченого закрити з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

За доводами захисника судом допущено порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а саме в порушення практики Європейського суду з прав людини в основу вироку покладено виключно показання потерпілого; в порушення ч. 4 ст. 17 КПК України, ч. 3 ст. 62 Конституції України суд зробив висновок про те, що на непридатних для ідентифікації слідах відбитків пальців, наданих для дослідження експерту, могли бути відбитки пальців обвинуваченого. Також захисник посилається на суперечності в показаннях потерпілого, зауважує про відсутність свідків безпосереднього вчинення правопорушення обвинуваченим, зазначає, що у ОСОБА_10 будь-яких речей потерпілого при обшуку вилучено не було, і він міг переплутати вагони та купе, оскільки подія відбувалась вночі за наявності тьмяного освітлення і відчинених дверей купе як потерпілого, так і обвинуваченого, а те, що обвинувачений невиразно відповідав на питання потерпілого пояснюється тим, що він є громадянином Грузії і погано володіє іншими мовами.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , посилаючись на допущені судом порушення кримінального процесуального закону, просить вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 5 листопада 2014 року скасувати, а кримінальне провадження щодо обвинуваченого закрити з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

При цьому захисник ОСОБА_8 наводить доводи, які є аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 . Крім того, зазначає, що суд не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_11 та самого обвинуваченого про побиття останнього потерпілим, не надав можливості стороні захисту належним чином з`ясувати, хто є власником грошових коштів - 300 000 російських рублів, які перевозились ОСОБА_9 .

Захисники звертають увагу і на порушення вимог КПК України при затриманні обвинуваченого.

Іншими учасниками судового провадження апеляційні скарги на вирок суду першої інстанції не подані.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_5 , які підтримали апеляційні скарги, доводи прокурора про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується доказами, дослідженими у судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності, та які докладно викладені у вироку.

Як вбачається з вироку, доводи обвинуваченого про те, що він не мав умислу вчиняти крадіжку майна ОСОБА_9 і належне останньому майно не брав, а до купе, в якому знаходився потерпілий, зайшов помилково, оскільки з причин тьмяного освітлення і відчинених дверей купе вважав, що прибув до свого місця згідно придбаного проїзного документа, були ретельно перевірені під час судового розгляду та правильно визнані судом необ`єктивними, оскільки спростовуються доказами у кримінальному провадженні.

Так, на обгрунтування доведеності вини ОСОБА_5 суд у вироку поклався на показання потерпілого ОСОБА_9 , згідно яких в літку 2014 року він повертався з відрядження з м. Брянськ Російської Федерації до м. Києва потягом «Москва-Львів». В купе вагону він знаходився один та при цьому на столі залишив свій мобільний телефон та гаманець, після чого причинив двері купе та ліг спати. Приблизно о 3 годині ночі він відчув, що в купе хтось знаходиться. Розвернувшись, він побачив сидячого навпроти на нижній полиці купе обвинуваченого ОСОБА_5 , який в правій руці тримав його гаманець, а лівою рукою тримався за його портфель, в якому знаходились 300 000 російських рублів, та який знаходився під столом біля його полиці. Він запитав у ОСОБА_5 , що той робить, проте відповідь останнього була незрозумілою. Після цього він вихопив з рук ОСОБА_5 свій гаманець, а обвинувачений кинув портфель на підлогу. Надалі він, потерпілий, покликав провідника, який в свою чергу начальника поїзду, та до прибуття до м. Києва в присутності цих осіб ОСОБА_5 перебував у його купе, після чого був переданий працівникам міліції.

Підстав ставити під сумнів такі показання потерпілого у суду першої інстанції не було. Відсутні такі підстави і у колегії суддів апеляційної інстанції, оскільки потерпілий і обвинувачений раніше не були знайомі, і у потерпілого не було підстав для обмови обвинуваченого.

Всупереч доводів апеляційних скарг захисників, такі показання потерпілого в частині утримання обвинуваченим ОСОБА_5 руками гаманця та портфеля в момент його виявлення в купе були послідовними, незмінними, не містили будь-яких суперечностей, і при цьому потерпілий наполягав, що саме ці дії обвинуваченого з урахуванням часу знаходження в чужому купе, а саме вночі та під час того, які він спав, свідчать про намір останнього викрасти належне йому майно.

Є безпідставними і доводи сторони захисту про те, що пославшись у вироку на показання потерпілого, суд першої інстанції залишив поза увагою практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Лука проти Італії» від 27 лютого 2001 року.

Так, потерпілий ОСОБА_9 був допитаний відповідно до вимог кримінального процесуального закону, безпосередньо в суді першої інстанції в присутності обвинуваченого та його захисників з наданням змоги самостійно його допитати обвинуваченим, тобто із забезпеченням права на захист.

Крім того, показання потерпілого в судовому засіданні підтверджуються і іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні суду першої інстанції.

Так, твердження про намагання ОСОБА_5 викрасти його майно, а саме гаманець та портфель, в яких знаходились грошові кошти та документи, потерпілий підтвердив і в заяві про вчинення кримінального правопорушення, поданій безпосередньо після викриття обвинуваченого (а.п. 75).

Свої показання щодо намагання обвинуваченим викрасти належне йому майно потерпілий ОСОБА_9 підтвердив і під час пред`явлення йому особи для впізнання 9.06.2014 (а.п. 93-97).

З даних, що містяться в проїзних документах на потяг «Москва-Львів», придбаних ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , вбачається, що потерпілий 5.06.2014 року о 22 годині 02 хвилини в м. Брянськ Російської Федерації здійснив посадку на потяг сполученням «Москва-Львів», вагон № 16 (купе), місце №17, а обвинувачений 6.06.2014 року в 00 годин 32 хвилини в м. Кролевець здійснив посадку на цей же потяг, вагон №15 (купе), місце № 25.

Враховуючи наведені дані, відображені в проїзних документах, порівнюючи їх з даними, що відображені в протоколі огляду місця події від 6.06.2015 вагону № 16, місця № 17, купе № 5, в якому знаходився потерпілий (а.п. 76-80), вбачається, що знаходження пасажирського місця обвинуваченого явно відрізняється від знаходження пасажирського місця потерпілого, оскільки вони знаходяться не лише у різних вагонах, а й в різних купе, нумерація яких згідно з вказаними у проїзних документах місцями є явно очевидною для пасажира, та які не знаходяться у безпосередньому розташуванні одне до одного.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував вказаних даних, що містяться в проїзних документах, а також свого знаходження в купе № 5 вагону № 16 потягу під час його виявлення потерпілим. Цих обставин не оспорював обвинувачений і під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, зазначивши також, що на момент знаходження у потязі він не перебував у будь-якому хворобливому стані і всі дії вчиняв свідомо.

Дослідивши та оцінивши наведені вище докази, суд першої інстанції, прийшов до правильного висновку, що твердження обвинуваченого про його помилкове знаходження в купе вагону № 16 під час його виявлення потерпілим, є безпідставними та спростовуються дослідженими судом доказами.

Що стосується доводів апеляційних скарг про безпідставність висновку суду у вироку про те, що на непридатних для ідентифікації слідах відбитків пальців, наданих для дослідження експерту, могли бути відбитки пальців обвинуваченого, то всупереч цим доводам такий висновок у вироку суду відсутній.

Згідно даних висновку дактилоскопічної експерти № 234від 1.07.2014 для проведення дослідження експерту надано 5 об`єктів (слідів пальців рук з портфеля ОСОБА_9 ), 4 з яких не придатні для ідентифікації, а сліди пальців рук на 5 об`єкті обвинуваченому ОСОБА_5 не належать.

При цьому, перевіряючи доводи сторони захисту про відсутність доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_5 закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна, зокрема, посилань на те, що проведеним у кримінальному провадженні експертним дослідженням слідів пальців рук обвинувачено на речах потерпілого не знайдено, судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок, що з причин неможливості проведення дослідження по всім вилученим з місця пригоди об`єктам вказаний висновок експерта не містить достатніх даних, які спростовують фактичні обставини провадження.

Є безпідставними і доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про сумнівність належності ОСОБА_9 300 000 російський рублів, оскільки, як вбачається з показань останнього саме він є власником вказаних грошових коштів, і підстави ставити під сумнів такі його твердження відсутні.

Що стосується доводів сторони захисту про нанесення обвинуваченому потерпілим тілесних ушкоджень, то застосування до обвинуваченого насильства як засобів впливу на нього з метою визнання останнім вини у вчиненні злочину, матеріалами кримінального провадження не підтверджено, і з відповідними заявами з цього приводу ні обвинувачений, ні його захисники у встановленому законом порядку не звертались.

Щодо доводів про невірну дату затримання обвинуваченого, зазначену в протоколі його затримання від 9.06.2014, то судом першої інстанції встановлено, що дійсно ОСОБА_5 був затриманий 6.06.2014, і саме з цієї дати судом йому обчислюється строк відбування покарання. При цьому колегія суддів не вбачає порушень норм кримінального процесуального закону, оскільки порядок і строки затримання ОСОБА_5 , передбачені ст.ст. 207, 209, 211 КПК України, порушені не були.

Таким чином, суд першої інстанції ретельно та належним чином дослідив і перевірив всі наявні в матеріалах провадження докази, в тому числі щодо їх належності, допустимості та достатності, і висновки суду, викладені у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та є правильними.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України є правильною.

Отже вирок суду першої інстанції згідно з вимогами ст. 370 КПК України відносно ОСОБА_5 є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом відповідно до норм матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, в ньому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення з вирішенням питань, зазначених у статті 368 КПК України.

Покарання обвинуваченому судом першої інстанції призначено у відповідності до вимог ст. 65 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 5 листопада 2014 року у кримінальному провадженні № 0000340 відносно ОСОБА_5 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_5 в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3