АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 538/522/15-к Номер провадження 11-кп/786/517/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 , прокурора прокуратури Лохвицького району Полтавської області на вирок Лохвицького районного суду Полтавської області від 14 травня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м.Червонозаводське, Лохвицького району, Полтавської області, громадянка України, українка, освіта середня, не одружена, не працююча, проживаюча в АДРЕСА_1 , раніше судима:

1) 28.01.2000 року Лохвицьким районним судом за ст. 42,44, ч.3 ст. 140, ч. 1 ст. 145 КК України до виправних робіт на строк 2 роки;

2) 16.11.2000 року Лохвицьким районним судом за ч. 3 ст. 140 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки. 26.12.2002 року умовно-достроково звільнена з Орджонікідзівської ВК Дніпропетровської області № 79, не відбутий строк 1 рік 1 місяць 27 днів;

3) 01.11.2007 року Лохвицьким районним судом Полтавської області за ч.2 ст.309, ч.1 ст. 310, ч.2 ст.186, 75, 76 КК України на 4 роки позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки; 15.07.2008 року постановою Лохвицького районного суду Полтавської області була направлена для відбування покарання призначеного вироком Лохвицького районного суду Полтавської області від 01.11.2007 року; 13.07.2012 року звільнена з місця позбавлення по відбуттю строку покарання;

4) 29.11.2012 року засуджена Лохвицьким районним судом Полтавської області за ст.395 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. в дохід держави; штраф сплачено;

5) 10.04.2014 року Лохвицьким районним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 185 КК України на 1 рік позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання, якщо протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину; утримується під вартою з 16.03.2015 року

визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2, ч.3 ст.185 КК України, і призначено їй покарання за:

-ч.2 ст. 185 КК України - 2 роки позбавлення волі;

-ч.3 ст. 185 КК України - 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України призначено ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України до покарання призначеного цим вироком приєднано частково невідбуте покарання за вироком Лохвицького районного суду Полтавської області від 10.04.2014 року у виді 6 місяців позбавлення волі і остаточно засуджено ОСОБА_7 на 4 роки позбавлення волі.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 визнана винуватою в тому, що на початку грудня 2014 року близько 11.00 год., перебуваючи біля водоймища "Маточник" поблизу с. Піски Лохвицького району Полтавської області, біля вагончика викрала велосипед марки "Україна" вартістю 1365 грн., що належить ОСОБА_9 , після чого продала його ОСОБА_10 за 38 грн., спричинивши потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, 30 грудня 2014 року близько 10.00 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в с. Піски, проникла до приміщення літньої кухні ОСОБА_11 де викрала посуд із алюмінію та інше майно, а всього на загальну суму 460 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 просить призначити їй більш м`яке покарання. Зазначає, що повністю відшкодувала завдані збитки, щиро розкаялася в скоєному, активно сприяла розкриттю злочину, на момент скоєння злочину мала роботу, підтримує міцні соціальні зв`язки з донькою.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, постановити новий вирок , за яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі, за ч.3 ст. 185 КК України 4 роки позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України призначити покарання шляхом часткового складання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі . На підставі ч.1 ст. 71 КК України призначити покарання шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Лохвицького районного суду від 10.04.2014 року у вигляді 5 років позбавлення волі.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_7 має негативну характеристику, не відшкодувала завдані нею збитки, вчинила злочин повторно, один із них тяжкий і в період іспитового строку.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, виступ обвинуваченої ОСОБА_7 та її адвоката ОСОБА_8 про пом`якшення покарання, прокурора яка не підтримала апеляцію прокурора і просила вирок суду залишити без зміни, заперечувала проти апеляції обвинуваченої, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги прокурора і обвинуваченої не підлягають задоволенню з наступних мотивів.

Обвинувачена ОСОБА_7 не оспорювала фактичні обставини справи, в зв`язку з чим суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися, роз`яснивши учасникам судового розгляду положення ч.3 ст. 349 КПК України.

Дії обвинуваченої ОСОБА_7 правильно кваліфіковані судом за ч.2 ст.185 КК України, як крадіжка чужого майна, вчинена повторно та за ч.3 ст. 185 КК України, як крадіжка чужого майна, вчинена повторно, поєднана з проникненням у житло.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б були безумовною підставою для зміни чи скасування вироку у справі, не виявлено.

Твердження обвинуваченої та її адвоката і прокурора, який приймав участь у справі про те, що районний суд призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винної внаслідок як м`якості так і суворості, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо.

У кожному конкретному випадку суд зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права". У справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 року) було зазначено, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним". У справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий надмірний тягар для особи".

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_7 хоча вину і визнала у вчиненні злочинів, але здійснила це не добровільно, а була викрита працівниками міліції. Саме у ході досудового слідства були виявлені викрадені речі та повернуті потерпілим, а не добровільно нею відшкодовано. Особа злісно не бажає стати на шлях виправлення і продовжує вчиняти умисні корисливі злочини у період невідбутого попереднього покарання за подібний злочин один із якого є тяжкий, зловживає спиртними напоями, характеризується вкрай негативно, а тому при призначенні міри покарання суд повною мірою врахував вказані вище обставини у їх сукупності і призначив необхідне та достатнє покарання винній.

Підстав для застосування покарання із застосуванням ст. 69-1КК України обвинувачена та її захисник не надав. Враховуючи вищевикладене, принципи індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, колегія суддів дійшла висновку, що виправлення обвинуваченої неможливе за коротший строк, ніж про це ставить обвинувачена, а тому вважає за необхідне її апеляцію як і апеляцію прокурора про призначення біль суворого покарання залишити без зміни.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 і прокурора прокуратури Лохвицького району Полтавської області залишити без задоволення, а вирок Лохвицького районного суду Полтавської області від 14 травня 2015 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 і ч.3 ст.185 КК України без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженою, яка тримається під вартою, у той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4