У х в а л а

І М
Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі :

головуючого

Кравченка К.Т.,

суддів

Кривенди О.В., Пошви Б.М.,

за
участю: прокурора засудженого

ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянула в судовому засіданні у м. Києві 4 вересня 2008
року кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_3 на вирок апеляційного суду Донецької області
від 12 лютого 2007 року щодо ОСОБА_2

Цим вироком

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, громадянина України, уродженця
с. Петровське Старобешівського району Донецької області, мешканця м. Донецька,
раніше не судимого,

засуджено:

- за
п. п. а, г, е ст. 93 КК України (1960) року до довічного позбавлення волі з
конфіскацією майна, яке є його власністю;

- за ч. 2 ст. 17,
п. п. а, г, е ст. 93 КК України (1960) року на п'ятнадцять років позбавлення
волі з конфіскацією майна, яке є його власністю.

На підставі ст. 42 КК України (1960 року), шляхом поглинення
менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_2 призначено остаточне покарання -
довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь
потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на
відшкодування моральної шкоди по 50 000 гривень.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_2, працюючи старшим
оперуповноваженим карного розшуку Калініського РВ Донецького МУ УМВС України в
Донецькій області та маючи спеціальне звання майора міліції, використовуючи
свої пізнання в оперативно-розшуковій діяльності в злочинних цілях, вчинив
умисне вбивство та замах на умисне вбивство з корисливих мотивів способом,
небезпечним для життя багатьох осіб, за таких обставин.

У 1994 році на території Донецької області сформувалася
бандитська група, організаторами і керівниками якої в різні періоди часу були
двоє жителів м. Донецька, а також громадянин Російської Федерації, відносно
яких відмовлено в порушенні кримінальних справ у зв'язку з їх смертю, які протягом тривалого часу у різному складі
вчиняли умисні вбивства, розбійні напади та інші злочини на території Донецької
і Луганської областей.

ОСОБА_2, будучи знайомим із двома керівниками даної
банди, відносно яких відмовлено в порушенні кримінальних справ у зв'язку з їх
смертю, і декількома особами з їх оточення, в силу специфіки своєї роботи маючи
оперативну інформацію про протиправну діяльність зазначених осіб і її корисливу
спрямованість, але через ретельну конспірацію банди, не будучи достовірно
обізнаним про існування такої, з корисливих мотивів, приблизно в другій
половині 1995 року в м. Донецьку вступив у злочинну змову з лідерами злочинного
співтовариства, відносно яких відмовлено в порушенні кримінальної справи у
зв'язку з їх смертю, погодився на їх пропозицію взяти участь у здійсненні
підготовки разом із ними та іншими особами злочину.

Так, у другій половині 1995 року керівниками банди,
відносно яких відмовлено в порушенні кримінальних справ у зв'язку з їх смертю,
було ухвалене погоджене з іншими членами банди рішення про умисне вбивство
генерального директора й члена правління ВАТ “Фірма Люкс”, президента АТЗТ
Футбольний клуб “Шахтар” ОСОБА_6, оскільки його авторитет і можливості впливати
на фінансові та адміністративні кола Донецької області не дозволяли, на
переконання цих осіб, зайняти їм провідні позиції в цьому регіоні і
контролювати найбільш прибуткові сфери виробництва.

Це рішення приблизно в той же період часу зазначеними
керівниками банди було погоджено із ОСОБА_2 і схвалене ним, оскільки ОСОБА_2, з
корисливих мотивів, як співучасник розраховував на одержання від організаторів
злочину матеріальної вигоди за участь у його підготовці та вчиненні.

Знаючи, що ОСОБА_6 є вболівальником ФК “Шахтар” і не
пропускає матчі за участю цієї команди, один із керівників цієї банди, відносно
якого відмовлено в порушенні кримінальної справи у зв'язку з його смертю,
запропонував членам організованої ним банди вчинити вбивство ОСОБА_6 і осіб з його оточення
безпосередньо на стадіоні “Шахтар” у
м. Донецьку з використанням вибухового пристрою, який варто встановити
біля входу на гостьову трибуну.

При цьому, керівники банди, відносно яких відмовлено в
порушенні кримінальних справ у зв'язку з їх смертю, і члени банди, маючи намір
на психологічний тиск на осіб, що підтримують будь-які відносини із ОСОБА_6, у тому числі на ділових партнерів
ВАТ “Фірма Люкс”, намагалися створити думку про існування в Донецькому регіоні
організованого угрупування, здатного вирішувати будь-які завдання, включаючи
фізичне усунення неугодних осіб.

Вищевказана пропозиція організаторами банди з метою
конспірації окремо була доведена до відома ОСОБА_2, що не був обізнаний про
існування банди і не входив до її
складу.

Також у початковий період керівники банди не доводили до
відома рядових членів злочинного співтовариства про присутність у їх групі
конкретного діючого співробітника міліції, у чому був зацікавлений і ОСОБА_2,
який протягом усієї участі в підготовці й здійсненні задуманого злочину
грамотно використовував свій досвід, пізнання в оперативно-розшуковій
діяльності та закони конспірації в злочинних цілях і з метою уникнути свого
можливого викриття.

У вересні 1995 року керівники й двоє членів банди,
відносно яких відмовлено в порушенні кримінальних справ, а також член
банди ОСОБА_7, якого засуджено вироком
апеляційного суду Луганської області від 16 квітня 2003 року, та інші спільники
розробили в м. Донецьку план вбивства ОСОБА_6 і осіб з його оточення на
стадіоні “Шахтар” у м. Донецьку з
використанням вибухового пристрою, і розподілили ролі в його здійсненні,
довівши план злочину, що готувався, до ОСОБА_2 та відвівши йому роль
міліцейського прикриття дій співучасників, із чим він погодився. На виконання
цього плану, двоє керівників банди, відносно яких відмовлено в порушенні
кримінальних справ у зв'язку з їх смертю, придбали у невстановлених осіб
пластичну вибухову речовину підвищеної потужності бризантної групи ПВВ-7
із дистанційно передавальним
радіосигналом.

ОСОБА_7 і двоє членів банди, відносно яких відмовлено в
порушенні кримінальних справ у зв'язку з їх смертю, ретельно оглянули стадіон
“Шахтар”. Після цього, з відома ОСОБА_2, його спільниками було прийнято взаємно
узгоджене рішення закласти вибуховий пристрій біля входу на гостьову трибуну
стадіону “Шахтар”, через який ОСОБА_6, особи з його оточення й охорона зазвичай
проходили дивитися футбольні матчі.

У середині вересня 1995 року спільники ОСОБА_2 протягом
декількох ночей облаштували в бетонній основі біля входу на гостьову трибуну
нішу, заклали в неї вибуховий пристрій, що мав від 1,5 до 5 кг пластичної
вибухової речовини бризантної групи ПВВ-7 підвищеної потужності. При цьому
частина його (ОСОБА_2) спільників -
ОСОБА_7 й інші члени злочинної групи, забезпечували безпеку дій двох
членів банди, відносно яких відмовлено в порушенні кримінальних справ у зв'язку
з їх смертю, на випадок виникнення небезпеки чи непередбаченої ситуації.

В процесі підготовки до здійснення ретельно спланованого
злочину його організаторами розроблялася більш глибока деталізація дій кожного
зі співучасників, а саме, із ОСОБА_2 була погоджена його конкретна роль у
здійсненні задуманого, яка полягала у тому, що він повинен був бути присутнім
на стадіоні у своєму форменому одязі майора міліції і перебувати поруч із
безпосереднім виконавцем злочину, членом банди, відносно якого відмовлено в
порушенні кримінальної справи в зв'язку з його смертю, який теж з метою
конспірації повинен бути одягненим у форму працівника міліції і мати при собі
підроблене посвідчення співробітника правоохоронних органів. При цьому ОСОБА_2
повинен був надавати йому й співучасникам допомогу у разі виникнення
непередбачуваної ситуації. Крім того, ОСОБА_2 після вчинення злочину, коли
основна група покине місце події, повинен був разом з даною особою
переконатися, що загальний намір злочинної групи, спрямований на вбивство
ОСОБА_6 та осіб з його оточення, досягнутий.

Виконавши всі зазначені підготовчі дії, спрямовані на
умисне вбивство з корисливих мотивів двох і більше осіб, способом, небезпечним
для життя багатьох осіб, ОСОБА_2 заздалегідь, на випадок викриття, підготував
собі необхідні умови для створення алібі про свою присутність у іншому місці.

У намічений для вчинення злочину день, а саме 15 жовтня
1995 року, діючи у суворій відповідності з раніше розробленим планом, перед
початком футбольного матчу між командами “Шахтар” (Донецьк) і “Таврія”
(Сімферополь) прибули до стадіону, де, діючи узгоджено й взаємозалежно, згідно
з раніше розподіленими ролями, почали реалізацію вказаного плану.

ОСОБА_2 у своїй формі майора міліції, контролюючи
ситуацію, постійно перебував поблизу з одягненим у чужу форму працівника
міліції членом банди, відносно якого відмовлено в порушенні кримінальної справи
у зв'язку з його смертю, який, маючи дистанційний радіопередавач у вигляді
брелока, вибрав місце, що дозволяло йому вести спостереження за пересуванням
осіб біля входу на гостьову трибуну стадіону та з якого можна було пустити в
хід вибуховий пристрій при появі ОСОБА_6 і осіб з його оточення.

Спільник ОСОБА_2 ОСОБА_8, засуджений вироком апеляційного
суду Донецької області від 12 червня 2003 року, виконуючи відведену йому роль,
за вказівкою одного з керівників банди, відносно якого відмовлено в порушенні
кримінальної справи у зв'язку з його смертю, перед початком футбольного матчу
привіз на автомобілі ВАЗ-2107 до центрального входу стадіону “Шахтар” ОСОБА_7,
який, як і інші співвиконавці злочину, мав портативний радіопередавач і,
перебуваючи поблизу члена банди, відносно якого відмовлено в порушенні
кримінальної справи у зв'язку з його смертю, повідомив останнього та ОСОБА_2 про
наближення автомобілів із ОСОБА_6 і особами, що його супроводжували.

При цьому один із керівників та інші члени банди,
виконуючи свою роль, були готові повідомити ОСОБА_2, члена банди, відносно
якого відмовлено в порушенні кримінальної справи у зв'язку з його смертю, а
також ОСОБА_7 про виникнення будь-яких обставин, що можуть перешкодити вчиненню
злочину, вжити поряд з іншими співучасниками заходи до їх усунення і після
здійснення злочину забезпечити шляхи їх відходу, надавши автомобілі.

У цей час ОСОБА_8, після виконаної ОСОБА_7 відведеної
йому ролі повинен був забрати його і відвезти в заздалегідь обумовлене місце -
квартиру АДРЕСА_1.

15 жовтня 1995 року о 17-й годині 2 хвилини, коли ОСОБА_6
разом з особами, що його супроводжували, і охороною підійшли до місця, де був
закладений вибуховий пристрій, член банди, відносно якого відмовлено в
порушенні кримінальної справи у зв'язку з його смертю, за вище наведеної
співучасті ОСОБА_2, діючи спільно й узгоджено з останнім, реалізуючи спільний
із ОСОБА_2 та іншими співучасниками намір, спрямований на вбиство з корисливих
мотивів двох і більше осіб, способом, небезпечним для життя багатьох осіб,
привів вибуховий пристрій у дію, в результаті чого відбувся запланований
ОСОБА_2 і його спільниками вибух, під час якого були вбиті ОСОБА_6, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 і ОСОБА_13, а ОСОБА_14, ОСОБА_15 і ОСОБА_16, що
знаходилися поруч з ними, заподіяні тяжкі тілесні ушкодження.

Умисне вбивство ОСОБА_14, ОСОБА_15 і ОСОБА_16 не було
доведено до кінця з причин, що не залежали від волі ОСОБА_2 і інших його
співучасників, оскільки потерпілим була надана своєчасна медична допомога.

Коли основна група спільників здійснила відхід з місця скоєння злочину,
ОСОБА_2, діючи у відповідності з раніше обумовленою з організаторами вибуху
домовленістю, разом із членом банди, відносно якого відмовлено в порушенні
кримінальної справи у зв'язку з його смертю, підійшли до епіцентру вибуху, та,
переконавшись, що загинули саме ті особи, відносно яких готувався злочин,
залишили місце його вчинення, поінформувавши в цей же день співучасників про
сприятливі для них результати вибуху.

Засуджений
ОСОБА_2 у своїй касаційній скарзі посилається на невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, однобічність і неповноту досудового і судового
слідства, неправильне застосування судом кримінального закону.

Зокрема, у своїй скарзі ОСОБА_2 зазначає, що злочинів, за
які його засуджено, він не вчиняв, а справу щодо нього сфальсифіковано. Свідок
ОСОБА_17 оговорює його, а суд безпідставно проігнорував клопотання про
дослідження доказів, які б спростували показання цього свідка

Йдеться у скарзі й про те, що свідки, які б могли
підтвердити його алібі, були залякані працівниками правоохоронних органів.
Твердить засуджений і про те, що в справі відсутні будь-які докази його
причетності до інкримінованих йому злочинів. Просить вирок апеляційного суду
щодо нього скасувати, а справу - закрити.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_3 посилається на
допущені істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону,
однобічність і неповноту досудового та судового слідства, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування
кримінального закону. Просить вирок апеляційного суду скасувати, а справу щодо ОСОБА_2 закрити на підставі п. 2 ч.1 ст. 6
КПК України.

Заслухавши
доповідь судді Верховного Суду України; пояснення засудженого ОСОБА_2, який
підтримав свою касаційну скаргу;
міркування прокурора, який просив частково задовольнити касаційні скарги
у зв'язку з необхідністю зміни
кваліфікації дій засудженого; перевіривши матеріали справи та обговоривши
викладені у скаргах доводи, колегія суддів вважає, що касаційні скарги
засудженого та захисника підлягають
частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 323 КПК України вирок суду повинен бути законним і
обґрунтованим. Виходячи зі змісту вказаної норми закону, вирок є обґрунтованим,
якщо він постановлений на матеріалах, повністю зібраних, всебічно досліджених і
правильно оцінених судом, а висновки суду про подію злочину та про винуватість
підсудного у його вчиненні з достовірністю випливають із матеріалів
справи. Для цього у вироку повинні бути
проаналізовані і оцінені всі розглянуті в судовому засіданні докази, які як
підтверджують висновок суду так і спростовують його.

Проте ці вимоги
закону під час розгляду справи в судовому засіданні не були виконані,
обставини, які мають істотне значення для вирішення питання, чи справді ОСОБА_2
вчинив інкриміновані йому злочини, і якщо так, то з яких мотивів і за яких
обставин, належним чином не з'ясовані.

Формулюючи визнане доведеним обвинувачення, суд зазначив,
що рішення керівників банди про умисне вбивство ОСОБА_6 було погоджене із
ОСОБА_2 та схвалене ним, оскільки він розраховував на одержання від
організаторів злочину матеріальної вигоди.

У той же час у вироку не вказано, якої ж саме
матеріальної вигоди прагнув досягти ОСОБА_2 у зв'язку з вчиненням злочину
(заволодіти частиною майна потерпілого, позбавитись матеріальних витрат,
отримати грошову винагороду тощо), хто, коли і в який спосіб мав розрахуватися
з ним за його дії та якими доказами це підтверджується, хоча з'ясування цих обставин має суттєве значення для
встановлення мотиву злочину.

Не навів суд у вироку
і доказів того, що саме з відома ОСОБА_2 членами банди було прийняте
рішення про закладення вибухового пристрою біля входу на гостьову трибуну
стадіону “Шахтар”.

Вирок також не містить доказів того, що ОСОБА_2 повинен
був надавати безпосередньому виконавцеві злочину та іншим співучасникам
допомогу у непередбачених ситуаціях, які могли виникнути в момент вчинення
злочину, після вибуху переконатися, що загинули саме ті особи, щодо яких
планувався злочин, а потім поінформувати про результати вибуху співучасників.

Суд не вказав у вироку, кого ж саме із співучасників та в
який спосіб поінформував ОСОБА_2 після вибуху на стадіоні та не навів доказів
на підтвердження цього висновку.

Разом із тим, з'ясування вказаних обставин може мати
суттєве значення для встановлення причетності ОСОБА_2 до інкримінованого
злочину, його ролі у вчиненому та правильної кваліфікації дій засудженого.

Відповідно до вимог ст. 334 КПК України суд у вироку має
навести оцінку досліджених ним доказів на обґрунтування того, чому одні з них
прийняті судом і покладені в основу його висновків, а інші ним відкинуті.

Як видно з вироку, суд у повній мірі вказаних вимог закону не дотримався.

Так, суд у вироку зазначив про те, що керівники та члени банди, в тому
числі і ОСОБА_7, довели до відома ОСОБА_2 план убивства ОСОБА_6 Крім того, суд
вказав, що ОСОБА_7, якого ОСОБА_8 привіз перед вчиненням злочину до
центрального входу на стадіон “Шахтар”,
повідомив ОСОБА_2 про наближення автомобіля з ОСОБА_6

При цьому судом не дано оцінки показанням допитаного в судовому засіданні
свідка ОСОБА_7, який заявив, що ОСОБА_2
він взагалі не знає і раніше ніколи його не бачив.

Суд послався на показання свідка ОСОБА_18 як на доказ присутності ОСОБА_17
на місці вчинення злочину, хоча цей свідок, який, з його слів, одразу після
вибуху разом з іншими працівниками міліції надавав допомогу потерпілим,
вказаної обставини не підтвердив і зазначив, що з ОСОБА_17 він не знайомий.

Свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні стверджував, що він у день вибуху
разом з іншими працівниками міліції перебував на стадіоні, ОСОБА_2 там не бачив, проте суд у вироку
цим показанням оцінки не дав.

Як видно з вироку, перебування ОСОБА_2 та поруч із ним особи в нестатутній
міліцейській формі на стадіоні під час вчинення злочину підтвердив лише свідок
ОСОБА_17 Причому такі показання він
вперше дав у квітні 2005 року, тобто
майже через десять років після вчинення злочину, тоді ж він впізнав на фотографії особу, яка,
на його думку, була поруч із ОСОБА_2

Враховуючи ці обставини, а також те, що ОСОБА_2 категорично заперечував
свою присутність на стадіоні під час вибуху, суду належало більш ретельно допитати та проаналізувати
показання працівників міліції, які були задіяні на час проведення футбольного
матчу, та належним чином обґрунтувати покладення в основу своїх висновків
показань свідка ОСОБА_17

Отже, колегія суддів вважає, що вирок апеляційного суду не відповідає
вимогам ст.ст. 323,334 КПК України, а викладені у ньому висновки не
підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, у зв'язку з чим
цей вирок підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд,
під час якого необхідно усунути вказані недоліки і постановити судове рішення з
дотриманням усіх вимог кримінально-процесуального законодавства.

Під час нового судового розгляду мають бути перевірені й інші доводи касаційної
скарги засудженого.

Керуючись
ст.ст. 395, 396 КПК України, колегія суддів Судової палати у кримінальних
справах Верховного Суду України, -

у
х в а л и л а:

касаційні скарги засудженого ОСОБА_2 та його захисника
ОСОБА_3 задовольнити частково.
Вирок апеляційного суду Донецької області від 12 лютого 2007 року щодо ОСОБА_2 скасувати, а справу направити на новий
судовий розгляд.

Судді:

Кравченко К.Т. Кривенда О.В. Пошва Б.М.