Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/2400/14-к
Провадження № 1-кп/382/4/15
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року

Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

захисника-адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Капустинці Яготинського району Київської області, українки, громадянки України, освіта вища, одруженої, має на утриманні неповнолітню дитину- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючої на посаді головного бухгалтера ТОВ "Агрофірма Дружба" с. Капустинці Яготинського району Київської області, мешканки АДРЕСА_1 , не судимої,

обвинуваченої за ч.1 ст. 366 КК України,

Встановив:

ОСОБА_4 призначена наказом № 16 від 01.02.2013 року на посаду головного бухгалтера товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Дружба", що розташоване по вулиці Гагаріна-1 в с. Капустинці Яготинського району Київської області. Будучи службовою особою, тобто особою, яка обіймає постійно на підприємстві - ТОВ "Агрофірма Дружба" посаду, пов`язану з виконанням адміністративно-господарських обов`язків, ОСОБА_4 , 25 лютого 2014 року, умисно, діючи в хибних інтересах підприємства, з метою ухилення від сплати адміністартвино-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць інвалідів в 2013 році, які в силу ч.4 ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для даного товариства, за умови не створення двох робочих місць для інвалідів, повинні б становити 55921 гривня 88 копійок, що відповідає 92 неоподаткованим мінімумам доходів громадян, достовірно знаючи, що на підприємстві у 2013 році працював 1 інвалід, внесла в офіційний документ - звіт ТОВ "Агрофірма Дружба" форми № 10-ПІ "Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів", затверджений наказом Міністерства праці України № 42 від 10.02.2007 року, недостовірну інформацію про те, що на підприємстві у 2013 році працювало, відповідно до вимог ч.1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", 3 інваліда, що не відповідало дійсності. Підписавши вказаний звіт у адміністративному приміщенні ТОВ "Агрофірма Дружба", яке знаходиться по вул. Гагаріна-1 в с. Капустинці Яготинського району Київської області, ОСОБА_4 скріпила його печаткою ТОВ "Агрофірма Дружба" і направила до Київського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 вину по суті обвинувачення не визнала та показала, що з 1 лютого 2013 року вона працює в ТОВ "Агрофірма Дружба" на посаді головного бухгалтера, а до цього часу, з 2011 року, вона працювала у вказаному товаристві на посаді бухгалтера - касира. В її посадові обов`язки входить організація та ведення бухгалтерського обліку товариства, складання та подача різноманітних звітів до підприємств, установ та організацій, пов`язаних з фінансовою діяльністю товариства. В тому числі, в її посадові обов`язки входить складання звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів в товаристві за формою № 10-ПІ. Вказаний звіт складається один раз на рік та подається до Київського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів. У лютому 2014 року нею було складено звіт за формою № 10-ПІ, який після складання вона подала на підпис колишньому директору товариства ОСОБА_7 . У 2013 році згідно нормативних актів на кількість штатних працівників, які працювали в товаристві з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Дружба", повинно було працювати 4 % штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність. Тобто в цьому товаристві повинно було працювати три інваліда. У вказаному звіті про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2013 рік в графі "середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність" вона помилково вказала, що працювало три інваліди, хоча фактично у 2013 році в товаристві "Агрофірма Дружба" працював один штатний працівник - інвалід ОСОБА_8 на посаді головного економіста, про що їй було відомо. Разом з тим, кожного місяця товариство "Агрофірма Дружба" подавало до Яготинського районного центру зайнятості населення звіти про наявність вакансій за формою № 3-ПН, де вказувалися правильні дані про наявність вакансій двох штатних працівників інвалідів за спеціальністю "інженер комп`ютерних систем" та "вагар". Яготинський районний центр зайнятості, незважаючи на подання цих звітів, не забезпечував товариство вказаними працівниками. Крім цього, вона вважає, що її діями шкода не завдана, оскільки зайнятість вакантних посад забезпечується через центр зайнятості населення, куди щомісяця повідомлялись правильні дані про наявність двох вакансій штатних працівників інвалідів, проте, центр зайнятості таких працівників до товариства не направляв, в зв`язку з чим просила у задоволенні позову прокурора відмовити, а також просила застосувати до неї п. в ст.1 Закону України Про амністію у 2014 році від 08 квітня 2014 року та звільнити її від покарання.
Не дивлячись на те, що ОСОБА_4 в судовому засіданні вину не визнала, її вина доведена показаннями свідків, іншими доказами зібраними по справі та дослідженими в судовому засіданні.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні дала показання, що з 1998 року працює у товаристві на посаді інспектора відділу кадрів. В її посадові обов`язки входить складання та подання звітів про наявність вакансій до Яготинського районного центру зайнятості населення. У 2013 році в ТОВ Агрофірма Дружба працювало 64 штатні працівники, серед яких був лише один штатний працівник, якому відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, це ОСОБА_8 , який працює головним економістом. До Яготинського районного центру зайнятості населення вона кожний місяць подає звіт про наявність вакансій за формою № 3-ПН щодо наявності в товаристві вакансій штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність. Згідно нормативних актів на штатну кількість працівників, які працюють в товаристві з обмеженою відповідальністю Агрофірма Дружба повинно працювати три інваліди. Кожного місяця на протязі 2013 року вона вказувала у цих звітах, що в товаристві з обмеженою відповідальністю Агрофірма Дружба є дві вакансії для інвалідів, а саме, інженера комп`ютерних систем та вагара.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні дав показання, що у 2011 році рішенням Яготинської міжрайонної медико-соціальної комісії (МСЕК) йому було встановлено 3 групу інвалідності у зв`язку з загальним захворюванням. Після встановлення групи інвалідності його було переведено на посаду головного економіста та таким чином було заповнено одну з вакансій штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність. У 2013 році в ТОВ Агрофірма Дружба працювало 64 штатні працівники, серед яких лише він один був штатним працівником, якому відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні дав показання, що з червня 2007 року по 20 березня 2014 року він працював на посаді директора ТОВ Агрофірма Дружба, що розташоване в селі Капустинці Яготинського району Київської області. У товаристві повинно працювати 3 особи- інваліда, а працював лише один. За нормативами було створено вакансії для 2 осіб інвалідів, проте щорічно їм виставляли штрафні санкції.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні дав показання, що з квітня 2014 року по теперішній час він працює на посаді директора в ТОВ Агрофірма Дружба. В липні 2014 року до ТОВ Агрофірма Дружба приїхав головний державний інспектор праці у Яготинському районі, та під час перевірки було встановлено, що у звіті про зайнятість і працевлаштування інвалідів в товаристві за 2013 рік, поданому в 2014 році до Київського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів, було невірно вказана кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях. Так, у звіті вказано, що в 2013 році працювало три інваліда, хоча працювала лише одна особа інвалід.

Крім показань свідків, вина ОСОБА_4 у внесенні нею, як службовою особою недостовірної інформації до звіту ТОВ "Агрофірма Дружба" форми № 10-ПІ "Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів", про те, що на підприємстві у 2013 році працювало 3 інваліда, підтверджується копією наказу № 16 від 1 лютого 2013 року про призначення ОСОБА_4 на посаду головного бухгалтера, посадовою інструкцією головного бухгалтера з покладенням обов`язків організації, ведення, перевірки стану бухгалтерського обліку, економічного аналізу, звітності, (а.с.62,65), копією звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2013 рік форми № 10-ПІ, (а.с.32), копіями звітів про наявність вакансій за січень-грудень 2013 року форми 3-ПН, (а.с.33-44), копією трудової книжки та довідки МСЕК стосовно працюючого у 2013 році інваліда ОСОБА_8 , (а.с.45-46), копіями табелів обліку робочого часу за лютий-грудень 2013 року, актом перевірки територіальною державною інспекцією з питань праці у Київській області додержання ТОВ «Агрофірма «Дружба» законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 9 липня 2014 року, (а.с.9-29), копією штатного розпису із зазначенням двох вакантних посад інженера комп`ютерних систем, вагара.

З характеристик з місця проживання та місця роботи, свідоцтва про народження дитини вбачається, що ОСОБА_4 по місцю проживання та роботи характеризується позитивно, має на утриманні одну неповнолітню дитину, (а.с.216-218).

Таким чином, з врахуванням всіх зібраних та досліджених в судовому засіданні доказів, суд вважає, що вина ОСОБА_4 у вчинені інкримінованого їй злочину доведена повністю, а дії її за ч.1 ст. 366 КК України, як службове підроблення, тобто внесення службовою особою до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей, а також видача завідомо неправдивого офіційного документу кваліфіковані вірно.

При цьому, суд враховує, що склад злочину, опис якого міститься у диспозиції ч. 1 ст. 366

КК України, є формальним, і злочин визнається закінченим з моменту вчинення однієї із зазначених у ній дій, незалежно від того, чи спричинили ці дії які-небудь наслідки і чи був

використаний підроблений документ.

Також, суд критично ставиться до показань потерпілої в тій частині, що відомості про кількість працюючих інвалідів вона вказала помилково, в зв`язку з недостатністю досвіду, та розцінює їх як бажання обвинуваченої уникнути відповідальності. Так, остання працювала тривалий час бухгалтером, а останній рік головним бухгалтером, зміст звіту є нескладним, можливість зрозуміти його невірно є малоймовірною, цифрове значення невірно заповненого рядка звіту співпадає з тією кількістю працюючих інвалідів, яка є необхідною за нормативами та виключає застосування до товариства штрафних санкцій. Крім цього, з показів свідка ОСОБА_11 вбачається, що на товариство незалежно від того, що центр зайнятості не направляв їм для працевлаштування інвалідів неодноразово накладались штрафні санкції.

Разом з тим, суд вважає недоведеними ті обставини, що в результаті протиправних дій ОСОБА_4 вказаним підприємством не сплачено в строк до 14 квітня 2014 року (ч.4 ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні») адміністративно господарські санкції за не створення двох робочих місць для інвалідів в сумі 55921 гривень 88 копійок, в зв`язку з чим з пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення їх необхідно виключити, а в задоволенні позову прокурора Яготинського району про стягнення з ОСОБА_4 вказаної суми необхідно відмовити .

Дійшовши такого висновку суд приймає до уваги наступне.

Пунктом 3 ст. 18 Закону України « Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З наведеного випливає, що роботодавець не зобов`язаний здійснювати фактичний пошук інвалідів для їх працевлаштування, оскільки законодавством такий обов`язок покладається на державну службу зайнятості. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що товариство протягом 2013 року щомісячно подавало звіти форми 3 - ПН до Яготинського районного центру зайнятості про створення двох робочих місць для інвалідів. Наявність двох вакансій для працівників інвалідів підтверджується і штатним розписом товариства за 2013 рік. Будь-яких доказів стосовно того, що протягом 2013 року за направленням центру зайнятості чи за власною ініціативою інваліди звертались до товариства з приводу працевлаштування по справі не здобуто.

З аналогічних підстав ухвалою Київського Апеляційного адміністративного суду від 1 квітня 2015 року залишена в силі постанова Київського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2014 року, якою відмовлено в позові Київському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів до ТОВ «Агрофірма «Дружба» про стягнення з відповідача адміністративно господарських санкцій в розмірі 55921 грн 88 копійок. Під час вирішення справи Апеляційним адміністративним судом були враховані і дані акту перевірки територіальною державною інспекцією з питань праці у Київській області додержання ТОВ «Агрофірма «Дружба» законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 9 липня 2014 року, яким було виявлено внесення ОСОБА_4 недостовірної інформації до звіту форми № 10-ПІ за 2013 рік, а також дані звітів форми про наявність вакансій форми № 3-ПН за січень-грудень 2013 року.

Ухвала Апеляційного адміністративного суду від 1 квітня 2015 року набрала чинності.

Таким чином, в позові Київському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів до ТОВ «Агрофірма «Дружба» про стягнення з відповідача адміністративно господарських санкцій в розмірі 55921 грн 88 копійок відмовлено, а тому доводи позивача прокурора прокуратури Яготинського району в тій частині, що в результаті дій ОСОБА_4 товариством не сплачена вищезазначена сума санкцій є безпідставними.

При цьому суд не може прийняти до уваги доводи позивача і в тій частині, що законодавством на відповідача покладено фактично обов`язок створення робочих місць, а поняття робочого місця інваліда і спеціального робочого місця інваліда визначено ст.. 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» і розуміється як: робоче місце інваліда - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях; спеціальне робоче місце інваліда окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо. Тобто подача звітів форми 3 НП, де зазначено про створення товариством двох вакантних робочих місць не підтверджує фактичного їх створення, не може само по собі слугувати підставою для звільнення від сплати санкцій товариства, а тому саме дії ОСОБА_4 , яка внесла до звіту відомості про трьох працюючих інвалідів, призвели до несплати товариством суми санкцій.

З такими доводами суд не погоджується з тих підстав, що створення робочого місця для інваліда чи спеціального робочого місця для інваліда заздалегідь, до моменту його звернення для працевлаштування, чи до моменту його звернення до центру зайнятості є неможливим, оскільки підприємству, установі чи організації, де створюються вакансії не може бути відомо які вади має вказана особа, яка програма реабілітації для неї розроблена МСЕК, які необхідні для влаштування робочого місця обладнання та пристосування. Тобто поняття створення робочого місця для інваліда як одного з заходів для його реабілітації, на думку суду, не можна ототожнювати з вимогою створювати робочі місця у розумінні ст.. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

В обґрунтування своїх доводів стосовно причинного зв`язку між діями ОСОБА_4 та спричиненням збитків державному бюджету сторона обвинувачення посилається на дані звітів до Управління пенсійного фонду України у 2013 році (а.с.92-116), з котрих вбачається, що товариство щомісяця звітувало, що штатна чисельність працівників відповідає (дорівнює) показнику середньооблікової чисельності працівників та кількості застрахованих осіб у відповідному звітному періоді, яким нараховані виплати, що підтверджує відсутність створення вакантних робочих місць у звітному 2013 році.

Проте, вказаний доказ суд не може покласти в основу вироку.

Так, в судовому засіданні підсудна з цього приводу показала, що у звіті до Пенсійного фонду у графах «штатна чисельність працівників», де в силу абз.2 п.1Порядку компенсації роботодавцям частини фактичних витрат, пов`язаних із спалтою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого Постановою КМУ № 153 від 13 березня 2013 року повинна враховуватись кількість вакантних посад, вона вказувала лише кількість працюючих осіб, без врахування вакансій, а в графі « кількість створених нових робочих місць» проставляла «0», так як вакантні посади були створені раніше звітного періоду. Враховуючи такі показання, а також порівнюючи розбіжності в даних звітів , поданих до пенсійного Фонду та звітів форми № 3-ПН, суд вважає, що без надання правової оцінки правильності відомостей зазначених у звітах форми № 3-ПН. Прийняти до уваги як переконливий та достовірний доказ звіти до ПФУ не можна.

Таким чином, дії ОСОБА_4 не потягнули за собою несплату товариством суми штрафних санкцій та завдання збитків державному бюджету.

Призначаючи покарання обвинуваченій, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відповідно до ст.12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, особу обвинуваченої, яка за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, щиро кається у вчиненому, активно сприяла розкриттю злочину, має на утриманні неповнолітню дитину, та вважає, що міру покарання їй необхідно обрати у межах санкції статті, що передбачає відповідальність у вигляді штрафу на користь держави..

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачена заявила клопотання про застосування до неї Закону України « Про амністію у 2014 році», оскільки на день набрання чинності Законом України Про амністію у 2014 році, вона мала на утриманні доньку- ОСОБА_6 , якій не виповнилося 18 років, та просила звільнити її від покарання. Прокурор, в судовому засіданні не заперечував проти застосування відносно обвинуваченої ОСОБА_4 Закону України "Про амністію у 2014 році". Відповідно до п. в ст.1 Закону України Про амністію у 2014 році від 08 квітня 2014 року, який набрав чинності 19 квітня 2014 року, звільненню від покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, засуджених за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до ст. 12 КК України, та за злочини вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до ст. 12 КК України, підлягають особи, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами. З матеріалів справи вбачається, що обвинувачена ОСОБА_4 на момент вчинення злочину мала неповнолітню доньку- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вперше вчинила кримінальне правопорушення, яке не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України Вказане кримінальне правопорушення вона вчинила 25 лютого 2014 року, тобто до дня набрання чинності (19 квітня 2014р.) Законом України Про амністію у 2014 році. Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченої ОСОБА_4 амністії, передбачених ст.4 Законом України "Про застосування амністії в Україні" та ст.8 Закону України Про амністію у 2014 році, судом не встановлено, амністія до неї не застосовувалась. За таких обставин, суд вважає, що на обвинувачену ОСОБА_4 поширюється дія Закону України Про амністію у 2014 році, а тому вона підлягає звільненню від відбування покарання. Суд роз`яснює обвинуваченій ОСОБА_4 наслідки застосування амністії, а саме, проте, що в подальшому протягом останніх десяти років амністія до неї не може бути застосована.

Керуючись ст.ст.85,86 КК України ст. 3 ЗУ "Про застосування амністії в Україні", п. в ст.1, ст.9 Закону України Про амністію у 2014 році, ст.ст. 368, 370, 371, 374, 376 КПК України, суд,

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_4 визнати винною за ч.1 ст. 366 КК України та призначити їй покарання за цією статтею

- 3400 грн. штрафу (двісті неоподаткованих мінімумів доходів громадян) на користь держави.

На підставі п.в ст.1 Закону України Про амністію у 2014 році засуджену ОСОБА_4 звільнити від відбування призначеного покарання за даним вироком.

Вважати скасованим запобіжний захід у вигляді арешту майна, застосований 31.10.2014 року ОСОБА_4 .

Речові докази по справі: відсутні.

В задоволенні позову прокурора прокуратури Яготинського району про стягнення з ОСОБА_4 55921 грн 88 коп збитків на користь держави відмовити.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Київської області протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Яготинський районний суд Київської області.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору на підставі п.6 ст.376 КПК України.

Роз"яснити, що учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а у разі подання апеляційної скарги, якщо вирок не буде скасовано, він набирає чинності після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1