Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Британчука
В.В.,суддів:Щепоткіної В.В., Леона О.І.,
за участю прокурора Лисого С.Л.,
розглянула в судовому засіданні у м.
Києві 04 листопада 2014 року справу за
касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5
на вирок Червоногвардійського
районного суду м. Макіївки Донецької
області від 16 листопада 2012 року
та ухвалу Апеляційного суду Донецької
області від 31 січня 2014 року.

Вказаним вироком, залишеним без зміни
ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина
України, раніше судимого вироком
Червоногвардійського районного суду м.
Макіївки Донецької області від 08
квітня 2004 року за ч. 2 ст. 355
КК до покарання у виді позбавлення волі
на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК
звільненого від відбування покарання з
випробуванням з іспитовим строком на 2
роки, засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 7 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК
до призначеного покарання частково
приєднано невідбуту частину покарання
за попереднім вироком та остаточно
визначено ОСОБА_5 покарання у виді
позбавлення волі на строк 7 років 6
місяців.

Стягнуто з засудженого
на користь ОСОБА_6 9408,46 грн матеріальної
та 25 000 грн моральної шкоди.

Згідно вироку ОСОБА_5 визнано винним і
засуджено за те, що він 26 червня 2005 року
близько 02:00 год, перебуваючи біля
приміщення кафе «Діана» по вул.
Фонтанній у Червоногвардійському
районі м. Макіївки Донецької області,
на під час сварки з ОСОБА_7, в ході якої
останній наніс ОСОБА_5 удар ребром
долоні в область шиї, за що
ОСОБА_5 умисно, з метою спричинення
тяжких тілесних ушкоджень, завдав
ОСОБА_7 удар кулаком у ліву скроневу
область голови, від чого останній упав
на асфальтовану дорогу з висоти
власного зросту та йому було
спричинено тяжкі тілесні ушкодження,
від яких він ІНФОРМАЦІЯ_2 о 02:00 год помер
у міській лікарні.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування кримінального закону,
просить вирок місцевого суду та ухвалу
суду апеляційної інстанції скасувати,
а справу направити на новий судовий
розгляд. Вказує, що умислу на
спричинення ОСОБА_7 тяжких тілесних
ушкоджень не мав, а удару завдав з метою
самозахисту від протиправних дій
потерпілого. На думку засудженого його
дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК,
як вбивство, вчинене через
необережність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора, який заперечив проти
задоволення касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів вважає,
що касаційна скарга засудженого
підлягає частковому задоволенню, а
вирок місцевого суду та ухвала суду
апеляційної інстанції щодо ОСОБА_5 -
зміні на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року
підставами для скасування або зміни
вироку місцевого суду судом касаційної
інстанції є лише істотне порушення
кримінально-процесуального закону,
неправильне застосування
кримінального закону та
невідповідність призначеного
покарання тяжкості злочину і особі
засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє
вироки щодо неповноти та однобічності
досудового і судового слідства, а також
невідповідності висновків суду
фактичним обставинам справи.

Проте, за встановлених судом фактичних
обставин справи, колегія суддів вважає,
що юридична оцінка дій засудженого є
неправильною.

Так кримінальна відповідальність за ч.
2 ст. 121 КК настає за умисне тяжке
тілесне ушкодження, що спричинило
смерть потерпілого.

Обов'язковою ознакою складу вказаного
злочину є наявність вини особи у формі
прямого чи непрямого умислу на
спричинення потерпілому тяжких
тілесних ушкоджень. Тобто особа
повинна передбачати суспільно
небезпечні наслідки своїх дій і бажати
їх настання (прямий умисел) або ж хоча і
не бажати, але свідомо припускати
настання цих наслідків (непрямий
умисел). При цьому питання про умисел
вирішується виходячи із сукупності
всіх обставин вчиненого діяння,
зокрема враховуючи спосіб, знаряддя
злочину, кількість, характер і
локалізацію тілесних ушкоджень,
причини припинення злочинних дій,
поведінку винного і потерпілого, що
передувала події, їх стосунки.

У випадку, коли особа, яка позбавила
потерпілого життя чи заподіяла йому
тяжке або середньої тяжкості тілесне
ушкодження, передбачала можливість
настання шкідливих наслідків своїх дій
чи бездіяльності, але легковажно
розраховувала на їх відвернення
(злочинна самовпевненість), або ж не
передбачала можливості настання таких
наслідків, хоча повинна була й могла їх
передбачити (злочинна недбалість), її
дії залежно від наслідків слід
розглядати як убивство через
необережність чи заподіяння
необережного тяжкого або середньої
тяжкості тілесного ушкодження і
кваліфікувати за ст. 119 КК чи ст. 128 КК.

Таким чином, якщо смерть потерпілого
настала внаслідок тяжкого тілесного
ушкодження, спричиненого через
необережність, відповідальність за ч. 2
ст. 121 КК України наступати не може.

Як убачається з матеріалів справи, на
досудовому слідстві та в суді ОСОБА_5
стверджував, що умислу на спричинення
ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень не
мав, а удару завдав рефлекторно, як
відповідь на дії потерпілого, який
завдав йому удару першим. Після цього
ОСОБА_5 намагався привести потерпілого
до свідомості, а також допоміг посадити
його в автомобіль для переміщення у
лікарню.

Такі показання засудженого про
обставини, що передували вчиненню ним
злочину, також встановлені й вироком
суду. Вони не спростовані й не
суперечать іншим доказам по справі,
зокрема показанням свідків та даним
протоколів слідчих дій.

У справі було проведено 6
судово-медичних експертиз, в тому числі
повторні та комісійні експертизи, на
предмет дослідження ступеню тяжкості
виявлених у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень,
механізму їх утворення, а також причин
смерті потерпілого. Згідно висновків
експертиз у ОСОБА_7 виявлено тяжкі
тілесні ушкодження - черепно-мозкова
травма у виді перелому кісток
склепіння і основи черепу з
крововиливами над твердою мозковою
оболонкою, під м'які мозкові оболонки,
по передній поверхні мозочку, речовину
головного мозку, в м'які покрови голови,
які перебувають у прямому причинному
зв'язку зі смертю потерпілого.

Як убачається з матеріалів справи, за
висновками лише однієї первинної
експертизи від 19 липня 2005 року не
виключається можливість виникнення у
потерпілого тяжких тілесних ушкоджень
у виді перелому кісток черепу від удару
тупого предмету з обмеженою поверхнею,
яким могла бути рука зжата в кулак,
діюча в ліву скроневу область
волосяної частини голови в напрямку
зліва направо і можливо ззаду наперед.
Проте згідно даної експертизи також не
виключається і можливість виникнення
таких ушкоджень при падінні
потерпілого з висоти власного зросту.

Зі справи видно, що всі послідуючі
повторні, комісійні експертизи
відкидають можливість виникнення у
потерпілого тяжких тілесних ушкоджень
від удару кулаком в голову, вказуючи у
висновках на те, що черепно-мозкова
травма у потерпілого утворилась від
однієї ударної дії тупого предмету з
переважаючою контактуючою поверхнею в
ліву тім'яну ділянку голови та могла
виникнути при падінні з висоти
власного зросту і ударі лівою тім'яною
частиною голови об тверду поверхню
(асфальт).

Згідно ст. 62 Конституції України
обвинувачення особи не може
ґрунтуватися на доказах, одержаних
незаконним шляхом, а також на
припущеннях. Усі сумніви щодо
доведеності вини особи тлумачаться на
її користь.

Таким чином, виходячи зі встановлених
судом фактичних обставин справи та з
конституційного положення про те, що
всі сумніви тлумачаться на користь
засудженого, колегія суддів вважає, що
в матеріалах справи відсутні достатні
та беззаперечні докази, які б
підтверджували, що завдаючи
потерпілому кулаком одного удару в
голову ОСОБА_5 мав умисел спричинити
йому тяжкі тілесні ушкодження, а тому
кваліфікація дій засудженого за ч. 2 ст.
121 КК є неправильною.

Крім того, залишивши за наслідками
нового апеляційного розгляду вирок
суду першої інстанції без зміни,
апеляційний суд істотно порушив вимоги
ч. 2 ст. 400 КПК 1960 року, оскільки фактично
застосував щодо ОСОБА_5 закон про більш
тяжкий злочин, порівняно з попередньою
ухвалою апеляційного суду від 05 лютого
2013 року, якою його дії було
перекваліфіковано з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст.
119 КК. При цьому попередню ухвалу суду
апеляційної інстанції касаційний суд
скасував не з підстав м'якості чи у
зв'язку з необхідністю застосування
закону про більш тяжкий злочин.

За таких обставин касаційна скарга
засудженого підлягає частковому
задоволенню, а судові рішення щодо
ОСОБА_5 зміні з перекваліфікацією його
дій з ч. 2 ст. 121 КК на ч. 1 ст. 119 КК.

Враховуючи, що з дня вчинення злочину
до дня набрання вироком законної сили
минули строки давності, на підставі ч. 5
ст. 74 КК та ст. 49 КК засуджений підлягає
звільненню від покарання.

В такому випадку положення ст. 71 КК не
застосовуються.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15
розділу ХІ «Перехідні положення» КПК,
колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого
задовольнити частково.

Вирок Червоногвардійського районного
суду м. Макіївки Донецької області від
16 листопада 2012 року та ухвалу
Апеляційного суду Донецької області
від 31 січня 2014 року щодо ОСОБА_5 змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч. 2 ст.
121 на ч. 1 ст. 119 КК та призначити йому
покарання за цей злочин у виді
позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч. 5 ст. 74 та ст. 49 КК
звільнити ОСОБА_5 від покарання за ч. 1
ст. 119 КК України у зв'язку із
закінченням строків давності.

Судді:

В.В. Британчук В.В. Щепоткіна О.І. Леон