УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_10,
суддів ОСОБА_11 і ОСОБА_12,
за участю прокурора при секретарі ОСОБА_13, ОСОБА_14,

розглянувши в судовому засіданні 18 червня 2015 року в м. Києві кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора та засудженого ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2013 року, вирок Апеляційного суду Волинської області 19 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 19 травня 2014 року,

в с т а н о в и в:

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від

26 грудня 2013 року

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що не має судимості,

виправдано за ч. 1 ст. 197-1, ч. 3 ст. 197-1 КК України у зв'язку з відсутністю в діянні обвинуваченого кримінальних правопорушень; за ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України за недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень.

Органами досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що в серпні 2009 року самовільно, шляхом розміщення будівельного майданчика, огородження його парканом та завезення будівельних матеріалів без наявності правовстановлюючих документів на землю, зайняв земельну ділянку неподалік житлового будинку № 25 по вулиці Конякіна в м. Луцьку площею 896, 60 метрів квадратних, вартістю 169 630 грн., чим завдав значної шкоди її законному володільцю, територіальній громаді м. Луцька. В подальшому ОСОБА_6 в жовтні 2009 року розпочав на вказаній земельній ділянці будівництво об'єкта нерухомості - кафе, яке закінчив у липня 2011 року.

Також ОСОБА_6 в липні 2011 року, точна дата досудовим розслідуванням не встановлена, діючи умисно, у невстановленому досудовим розслідуванням місці, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, вніс до офіційного документа, а саме до Декларації про готовність будівлі по вулиці Конякіна 25 Б м. Луцька до експлуатації завідомо неправдиві дані, а саме, що відповідальною особою - інженером з технічного нагляду по будівництву об'єкта є ОСОБА_7, генеральним підрядником є ПП «Простір», виконробом ОСОБА_8, головним інженером проекту є ОСОБА_9 В подальшому, шляхом подання декларації до інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області, 25 серпня 2011 року її було затверджено та будівлю кафе по вул. Конякіна, 25 Б, що в м. Луцьку введено в експлуатацію.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 19 травня 2014 року вирок суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. ч. 1, 4 ст. 358 КК України залишено без зміни.

Вироком Апеляційного суду Волинської області від 19 травня 2014 року вирок суду першої інстанції в частині виправдання за ч. ч. 1, 3 ст. 197-1 КК України скасовано та призначено покарання за ч. 1 ст. 197-1 КК України у виді штрафу в розмірі 4 000 гривень, за ч. 3 ст. 197-1 КК України у виді 5 500 гривень. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначено покарання у виді штрафу в розмірі 8 500 гривень. Відповідно до ст. ст. 49, 74 КК України у зв'язку із закінченням строків давності, ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності.

У касаційних скаргах:

- засуджений ОСОБА_6 просить вирок суду апеляційної інстанції скасувати і закрити кримінальне провадження у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочинів. Зазначає, що завдана шкода злочином не відповідає розміру шкоди, за якої наступає кримінальна відповідальність; згідно матеріалів справи потерпілим, в результаті вчинення злочину, нікого не визнано; факт самовільного зайняття земельної ділянки відсутній.

- прокурор порушує питання про скасування рішень суду апеляційної інстанції та призначення нового апеляційного розгляду у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що апеляційним судом ОСОБА_6 безпідставно звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. ч. 1, 3 ст. 197-1 КК України, так як визначений трьохрічний строк з дня вчинення злочину до часу ухвалення вироку апеляційним судом не минув. Крім того, майно набуте у результаті вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, не передано в дохід держави. Вказує, що не обґрунтованим є висновок суду, що підроблена ОСОБА_6 декларація про готовність самовільно збудованої будівлі кафе до експлуатації, не є офіційним документом. Також відповідно до доводів апеляційної скарги прокурора, апеляційним судом проігноровано неправильне застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність через неправильне його тлумачення, що суперечить його точному змісту. У доповненні прокурор зазначає, що апеляційний суд допустив неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, звільнивши ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. ст. 49, 74 КК України за сукупністю злочинів, а не від покарання, що призначається за вчинення конкретних злочинів.

Заслухавши доповідача, думку прокурора на підтримання касаційних скарг прокурора до доповнень, а також про часткове задоволення касаційної скарги засудженого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону не були дотримані апеляційним судом при розгляді кримінального провадження та постановленні вироку щодо ОСОБА_6, що перешкодило суду постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок.

Зі змісту вироку вбачається, що, встановлюючи фактичні обставини кримінального провадження, суд зазначив у його мотивувальній частині в чому обвинувачувався ОСОБА_6 органами досудового розслідування, виклавши повністю обвинувальний акт, тоді як у цій частині вироку слід було викласти фабулу обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Також апеляційний суд, постановляючи ухвалу про залишення без зміни вироку місцевого суду, яким виправдано ОСОБА_6 за частинами 1 та 4 ст. 358 КК України, належним чином свого рішення не мотивував.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що вирок та ухвала апеляційного суду від 19 травня 2014 року не відповідають вимогам статті 370 КПК, їх не можна вважати законним та вмотивованим, а тому касаційні скарги прокурора та засудженого ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню, а вирок суду та ухвала - скасуванню на підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, який слід провести з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та винести законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Керуючись статтями 433 - 436 КПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Касаційні скарги прокурора та засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 19 травня 2014 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12