АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/708/15 Справа № 201/1019/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянула 07 квітня 2015 року у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську кримінальне провадження №0004102 за апеляцією скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 лютого 2015 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Наталіно Красноградського району Харківської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, розлученого на утримані неповнолітня дитина, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

за участю прокурора ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 .

В апеляції перший заступник прокурора області просить вирок суду в частині призначення покарання змінити, вважати засудженим ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі. Відповідно до ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків передбачених п.п. 2,3,4 ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації у кримінально-виконавчу інспекцію. В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор посилається на те, що судом при призначенні покарання ОСОБА_7 не застосовано закон, який підлягає застосуванню, а саме ст. 69-1 КК України. Так, суд першої інстанції дійшов до висновку що у обвинуваченого ОСОБА_7 є обставини, які пом`якшують його покарання, а саме: щире каяття, повне визнання своєї вини та відшкодування шкоди, при цьому обставин, які обтяжують покарання не встановлено, у зв`язку з чим ОСОБА_7 не може бути призначено покарання не більше двох третин максимального строку або найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, тобто не більше 4 років позбавлення волі.

Стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції ухвалено обвинувальний вирок, яким останнього визнано винним та йому призначено покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки. На підставі п.2,3,4 ст. 76 КК України, ОСОБА_7 зобов`язаний не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Як вбачається з вироку суду, ОСОБА_7 визнаний винним за те, що він, 01.10.2014 року разом з ОСОБА_10 який обвинувачується у вчинені злочину передбаченого ч.2 ст.186 КК України, пересуваючись потягом сполученням Апостолово - Дніпропетровськ до м. Дніпропетровськ, помітили у вагоні ОСОБА_9 , який користувався ноутбуком марки ДНС. ОСОБА_10 та ОСОБА_7 з метою відкритого викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, заздалегідь розподіливши ролі, визначили ноутбук марки ДНС, який належить ОСОБА_9 як об`єкт свого злочинного посягання.

Далі співучасники злочину ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , керуючись єдиним злочинним умислом направленим на відкрите викрадення чужого майна, 01.10.2014. приблизно о 19:30 годин, прибули слідом за ОСОБА_9 до гуртожитку ім. Патона, розташованому по вул. Чернишевського, 1Б у м. Дніпропетровську, де ОСОБА_10 , реалізовуючи досягнену раніше злочинну домовленість, виконуючи заздалегідь відведену йому роль, яка полягала у застосуванні фізичної сили до потерпілого з метою забезпечення можливості скоєння кримінального правопорушення, підійшов до ОСОБА_9 та. переконавшись, що поблизу немає сторонніх осіб, які могли б завадити викраденню чужого майна, схопив його за передпліччя правої руки, із застосуванням фізичного насилля, що не є небезпечним для життя чи здоров`я, став утримувати попереду себе потерпілого, не даючи йому можливості зайти у приміщення гуртожитку. В цей час, ОСОБА_7 , діючи за попередньою домовленістю, керуючись єдиним злочинним умислом, спрямованим на відкрите викрадення чужого майна, поєднаного із застосуванням насилля, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, виконуючи заздалегідь відведену йому роль, яка полягала у відкритому викраденні майна, яке належить ОСОБА_9 , обома руками схопив рюкзак який знаходився у потерпілого на плечі та зірвав його, таким чином заволодів чужим майном. Після того, як майно ОСОБА_9 , а саме: рюкзак марки "Case Logic", у якому знаходився ноутбук марки ДНС, опинилось у співучасника злочину ОСОБА_7 , співучасники злочину з місця скоєння злочину зникли та розпорядились викраденим майном на власний розсуд, тим самим спричинивши ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 4 043 гривень 95 копійок.

В суді апеляційної інстанції прокурор підтримав апеляцію заступника прокурора області та просив задовольнити її з наведених в ній підстав.

Обвинувачений ОСОБА_7 просив задовольнити апеляцію прокурора.

Потерпілий ОСОБА_9 не заперечував проти задоволення апеляції прокурора, претензій майнового характеру до обвинуваченого не має.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, міркування прокурора, пояснення обвинуваченого, потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так як, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та юридична кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186 КК України у апеляційній скарзі прокурором, а також ніким із учасників судового розгляду не оспорюються, тому апеляційним судом не перевіряються.

Між тим, обґрунтованими, на думку колегії суддів, є доводи апеляції прокурора про порушення судом при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, вимог кримінального закону

Так, як вбачається з технічного запису, журналу судового засідання та вироку суду, ОСОБА_7 повністю визнав свою вину та кримінальне провадження було розглянуто в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. Судом жодної обставини у відповідності до ст. 67 КК України, що обтяжують покарання не встановлено. При цьому встановлено обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття обвинуваченого повне визнання своєї вини та відшкодування шкоди, тобто обставини, які передбачені п.п. 1,2 ч. 1 ст. 66 КК України. Максимальний вид та розмір санкції ч. 2 ст. 186 КК України, тобто інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбачає покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Проте, судом першої інстанції, при призначенні ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі, не було враховано зазначені вище обставини та не застосовано кримінальний закон, який підлягає застосуванню, а саме, ст. 69-1 КК України, відповідно до якої, за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених п. п. 1 та 2 ч. 1 ст. 66 КК України, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті(санкцією частини статті) Особливої частини КК України, тобто в даному випадку не більше 4 років позбавлення волі.

У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, підлягає зміні.

При цьому, відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, який класифікується, як тяжкий, відомості про особу обвинуваченого, обставини, що впливають на покарання, зокрема, щире каяття обвинуваченого, характеристику з місця проживання, згідно якої останній характеризується посередньо, у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 необхідним та достатнім для його виправлення буде покарання у виді 4-х років позбавлення волі, із застосуванням положень ст. 75 КК України та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404,405,407, 413 КПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити.

Вирок Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 лютого 2015 року, щодо ОСОБА_7 , змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення.

судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4