Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_8,
суддів ОСОБА_9, ОСОБА_10,
при секретаріза участю прокурора ОСОБА_11,ОСОБА_12
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 09 квітня 2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань

за № 0000160 від 06 грудня 2013 року, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2015 року щодо

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м. Прилуки Чернігівської області, жительки АДРЕСА_1, такої, яка судимостей не мала.

За вказаним вироком ОСОБА_6 визнано невинуватою та виправдано за пред'явленим обвинуваченням за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 205 КК України.

Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувалась у тому, що вона 13 грудня 2012 року в денний час у районі станції метро «Палац України», зустрівшись із незнайомою особою, погодилася на його пропозицію за грошову винагороду без мети здійснення підприємницької діяльності зареєструвати на своє ім'я ТОВ «Вестфаль», щоб у подальшому це підприємство було використано для прикриття незаконної діяльності.

Погодившись на зазначену пропозицію, ОСОБА_6 надала невстановленим слідством особам свій паспорт та ідентифікаційний номер платника податків, а невстановлені слідством особи, за невстановлених обставин, у той же день виготовили необхідні документи для реєстрації ТОВ «Вестфаль» на ім'я ОСОБА_6 та статут зазначеного підприємства, в яких остання значилась як його засновник.

13 грудня 2012 року ОСОБА_6, усвідомлюючи правові наслідки вчинюваних нею дій та реалізуючи свій намір як пособника, спрямований на реєстрацію фіктивного суб'єкта підприємницької діяльності без мети ведення фінансово-господарської діяльності від імені вказаного підприємства та з метою прикриття незаконної діяльності невстановлених слідством осіб, усвідомлюючи, що таким чином незаконно набуде статусу власника зареєстрованого на її ім'я з метою прикриття незаконної діяльності суб'єкта підприємницької діяльності ТОВ «Вестфаль», передала приватному нотаріусу ОСОБА_7 для посвідчення два примірники статуту ТОВ «Вестафаль», де значилась єдиним учасником, і поставила свій підпис на вказаних документах, а після посвідчення їх нотаріусом передала невстановленій особі для подальшого використання.

Невстановлена особа подала ці документи до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, якою 17 грудня 2012 року було проведено реєстрацію зазначеного підприємства.

Невстановлені особи, отримавши необхідні реквізити, прикриваючись зовнішньо законним фактом реєстрації підприємства, здійснювали неконтрольовані державою фінансові операції, укладали фіктивні господарські угоди, оформлювали фіктивні первинні документи для того, щоб перераховувати кошти без фактичного проведення фінансово-господарських операцій, з використанням реквізитів ТОВ «Вестфаль» здійснювали безтоварні операції та незаконну діяльність щодо надання послуг з мінімізації податкових зобов'язань іншим суб'єктам підприємницької діяльності.

Апеляційний суд змінив зазначений вирок в порядку ст. 404 КПК України: виключив із мотивувальної частини вироку посилання на п. 1 ч. 1 ст. 373 цього Кодексу щодо виправдання за недоведеності вчинення кримінального правопорушення; постановив вважати ОСОБА_6 виправданою на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеності наявності в діянні обвинуваченої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 205 КК України.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції через істотні порушення процесуального закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу частково та вважав необхідним скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні касаційної скарги слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.

При цьому з оскаржуваних судових рішень убачається, що згідно

з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності,

а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв'язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 у пред'явленому їй обвинуваченні. Такий висновок суд належним чином детально обґрунтував у прийнятому рішенні.

Доводи прокурора про те, що в ході судового розгляду було підтверджено факт здійснення ТОВ «Вестфаль» незаконної діяльності всупереч нормам чинних нормативно-правових актів, що, на його думку, свідчить про наявність у діях обвинуваченої складу інкримінованого їй кримінального правопорушення, є неспроможними.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_6 обвинувачувалась у пособництві здійснення фіктивного підприємництва.

При цьому відповідно до положень кримінального закону цей злочин вважається закінченим з моменту створення чи придбання суб'єктів підприємницької діяльності саме з метою прикриття за допомогою такого суб'єкта незаконної діяльності чи здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона; із суб'єктивної сторони цей злочин характеризується лише прямим умислом.

До того ж обов'язковою ознакою суб'єкта цього протиправного діяння має бути усвідомлення ним ще до або під час здійснення реєстрації чи придбання підприємства, що зареєстрований або придбаний суб'єкт підприємництва буде використовуватися для прикриття незаконної діяльності або здійснення заборонених видів діяльності.

Таким чином, факт здійснення підприємством незаконної діяльності не може свідчити про наявність у діях його засновника ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 205 КК України, а отже, він не впливає на кваліфікацію дій або на наявність чи відсутність у діях ОСОБА_6 складу зазначеного злочину.

Як випливає зі змісту оскаржуваних судових рішень, ОСОБА_6 була виправдана на підставі недоведеності наявності в її діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 205 КК України.

Згідно з принципом безпосередності дослідження показань, речей та документів, закріпленого ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження отримує усно.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

При цьому, як видно з показань ОСОБА_6, які вона давала суду першої інстанції та які закріплено у вироку та підтверджено звукозаписом судового засідання від 04 липня 2014 року, надаючи невідомим особам свої документи для реєстрації на її ім'я ТОВ «Вестфаль», вона не усвідомлювала, з якою метою це підприємство буде створюватись, а діяла з метою заробітку, оскільки зазначені особи за надання можливості їм здійснити реєстрацію підприємства на її ім'я, заплатили останній.

З огляду на відсутність у матеріалах справи жодних доказів, які би підтверджували наявність у ОСОБА_6 прямого умислу на здійснення пособництва у фіктивному підприємництві, а також з урахуванням положень ст. 23 КПК України колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про неможливість засудження ОСОБА_6 за пред'явленим їй обвинуваченням у зв'язку з недоведеністю наявності в її діях складу інкримінованого їй правопорушення.

Доводи прокурора про те, що виправдана, будучи студенткою Національного університету державної податкової служби України, не могла не усвідомлювати протиправності своїх дій, є необґрунтованим припущенням, а відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд має ухвалювати своє рішення на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджено належними доказами.

Твердження прокурора про порушення судом першої інстанції вимог ч. 6 ст. 34 КПК України є безпідставними.

Так, відповідно до зазначеного положення суд, до якого направлено кримінальне провадження з іншого суду, розпочинає судове провадження зі стадії підготовчого судового засідання незалежно від стадії, на якій в іншому суді виникли обставини, передбачені ч. 1 зазначеної статті.

При цьому, як видно з матеріалів провадження, обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 надійшов до Шевченківського районного суду м. Києва, який ухвалою від 02 червня 2014 року за результатами проведення підготовчого судового засідання направив його до Апеляційного суду м. Києва для вирішення питання щодо його територіальної підсудності. Однак зазначений апеляційний суд цей обвинувальний акт повернув до вказаного районного суду, де його було передано судді, який проводив підготовче судове засідання в межах цього ж кримінального провадження.

Тобто формально підготовче судове засідання в межах кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 205 КК України, відбулося.

Разом із тим, вказівка прокурора про на те, що районний суд належним чином не виконав вимог глави 27 КПК України і здійснив судовий розгляд кримінального провадження без належного його призначення у формі відповідного процесуального рішення (у виді ухвали), є правильними.

Однак такі порушення вимог процесуального закону, допущенні районним судом, з огляду на положення ст. 412 КПК України не можна вважати істотними, оскільки вони жодним чином не могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

З огляду на наведене підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

не встановлено.

Керуючись статтями 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня

2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_9ОСОБА_10