Провадження № 1/127/28/14
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2014 року місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,
за участю прокурора: ОСОБА_2 ,
секретаря: ОСОБА_3 ,
захисника: ОСОБА_4 ,
підсудного: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених за ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області на розгляді перебуває кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_5 .
Органами досудового слідства дії підсудного ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 2 ст. 367, ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України.
Під час судового розгляду прокурор ОСОБА_2 постановою від 05.08.2014 змінив пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення та кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366 КК України.
Під час судового засідання захисник ОСОБА_4 заявив клопотання про направлення вказаної кримінальної справи на додаткове розслідування з мотивів неповноти та неправильності досудового слідства.
Прокурор ОСОБА_2 заперечував, щодо направлення вказаної кримінальної справи до додаткове розслідування.
Підсудний ОСОБА_5 підтримав клопотання свого захисника.
Суд вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінальної справи приходить до наступного висновку.
Відповідно до зміненого прокурором обвинувачення ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що будучи працівником правоохоронного органу працюючи начальником установи директором підприємства установи Стрижавської виправної колонії управління Державного департаменту з питань виконання покарань у Вінницькій області № 81, що знаходиться за адресою: вул. Алеї, 30, смт. Стрижавка, Вінницького району, Вінницької області та маючи звання полковника внутрішньої служби вчинив злочини, передбачені ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366 КК України, тобто перевищення влади або службових повноважень та службове підроблення, що спричинило істотну шкоду державним інтересам.
Так, згідно наказу ДДУПВП від 29.05.02 №37 та наказу УДДУПВП у Вінницькій області від 03.06.02 №70, наказу ДДУПВП від 29.08.08 року № 66 о/с ОСОБА_5 призначено «начальником установи директором підприємства установи Стрижавської ВК УДДУПВП у Вінницькій області №81». Враховуючи стаж роботи в системі ДДУПВП з 1989 року ОСОБА_5 мав великий досвід і був добре ознайомлений зі своїми службовими обов`язками. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», органи і установи виконання покарань є правоохоронними органами.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 101 КПК України начальники установ є органом дізнання. Відповідно до ст.ст. 94 та 97 КПК України орган дізнання у разі безпосереднього виявлення ознак злочину не пізніше триденного строку повинен порушити кримінальну справу. Відповідно до ст. 104 КПК України орган дізнання після порушення кримінальної справи передає її слідчому в строки передбачені ст. 108 КПК України.
Згідно Інструкції з організації нагляду за засудженими, які відбувають покарання в кримінально-виконавчих установах, затвердженої наказом ДДУПВП від 22.10.04 № 205, начальник установи, отримавши інформацію про втечу дає розпорядження першому заступнику начальника установи: про підготовку анкетних даних на втікачів, виготовлення необхідної кількості орієнтировок; про організацію обшуку спальних та робочих місць втікачів; про формування, інструктаж та відправлення за адресами оперативно-розшукових груп; про організацію та проведення комплексу заходів з місцевого розшуку; про виставлення тимчасових розшукових постів на шляхах вірогідного пересування втікачів; про перевірку ІТЗО, засобів сигналізації, у разі необхідності, забезпечення охорони місця втечі. Згідно цієї ж Інструкції начальник установи особисто: прибуває до місця пригоди; уточнює обстановку, з`ясовує причини та обставини втечі; аналізує та оцінює ефективність вжитих заходів з розшуку по «гарячих слідах»; заслуховує доповідь начальника оперативної служби та вивчає відповідну інформацію; вносить корективи до вжитих заходів щодо організації розшуку; до прибуття старшого оперативного начальника особисто очолює створений штаб та здійснює безпосереднє керівництво розшуком; організовує взаємодію розшукових груп та нарядів установи з територіальними органами внутрішніх справ та іншими правоохоронними органами. Про причини та обставини втечі, а також організацію розшуку втікачів доповідає начальнику територіального органу управління Департаменту, інформує відповідні правоохоронні органи та місцеві органи влади.
Згідно вироку Липовецького районного суду Вінницької області від 12.12.07 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відбував покарання у вигляді позбавлення волі строком 1 рік 6 місяців у Стрижавській виправній колонії №81 за вчинення злочину, передбаченого ст. 395 (71, 72) КК України. Згідно постанови від 16.09.08 засудженого ОСОБА_6 01.10.2008 перевели в дільницю соціальної реабілітації СВК-81
Приміщення ДСР СВК-81 знаходиться за межами охоронюваної території, засуджені, які утримуються в дільниці знаходяться не під охороною, а під наглядом, працюють за межами установи та мають можливість виходу за межі ДСР.
В період часу кінець жовтня-початок листопада 2008 року в денну пору ОСОБА_6 , скориставшись полегшеними умовами тримання, втік із ДСР СВК-81.
В СВК-81 мали місце і інші випадки втеч засуджених із ДСР. При чому кримінальні справи за даними фактами порушувались не завжди, чим грубо порушувались згадані норми закону. Як правило втікачів розшукували силами працівників колонії через невеликий проміжок часу і повертали в установу. Про такі випадки в УДДУПВП у Вінницькій області не повідомлялось.
В силу займаної посади, своїх службових повноважень та обов`язків ОСОБА_5 був достеменно проінформований підлеглими працівниками колонії про факт втечі з дільниці соціальної реабілітації колонії у жовтні-листопаді 2008 року засудженого ОСОБА_6 , але виходячи за межі наданих йому прав та повноважень перевищивши їх надав підлеглим вказівки про складання неправдивих документів, щодо поміщення у травні 2009 року ОСОБА_6 до лікарні установи, подання його у грудні 2008 року на заміну покарання більш м`яким, а у лютому 2009 року на умовно-дострокове звільнення, сам складав такі документи з метою приховати факт втечі проігнорувавши вимоги «Інструкції» та КПК України про втечу засудженого ОСОБА_6 в УДДУПАП України у Вінницькій області не повідомив, відповідні правоохоронні органи та місцеві органи влади офіційно не проінформував, кримінальну справу за фактом втечі не порушив, а лише організував заходи щодо розшуку втікача.
Вказаними діями ОСОБА_5 завдав істотної шкоди державним інтересам. Тобто скоїв злочин передбачений ч. 1 ст. 365 КК України перевищення влади або службових повноважень умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, якщо вони завдали істотної шкоди охоронюваним законом державним інтересам.
В подальшому розуміючи, що ОСОБА_6 не спіймали і не було підстав сподіватись, що його знайдуть ближчим часом ОСОБА_5 щоб приховати факт втечі ОСОБА_6 у 2008 році, 03.06.2009 умисно реалізуючи злочинний намір на вчинення службового підроблення шляхом внесення у офіційний документ завідомо неправдивих відомостей, виніс постанову про порушення кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України за фактом втечі з місця позбавлення волі ОСОБА_6 в яку вніс завідомо неправдиві дані про те, що втеча сталась 01.06.2009 тобто вчинив службове підроблення злочин передбачений ч. 1 ст. 366 КК України складання службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.
Відповідно до ст. 281 КПК України (в редакції 1960 року) слідує, що повернення справи на додаткове розслідування з мотивів неповноти або неправильності досудового слідства може мати місце лише тоді, коли ця неповнота або неправильність не може не бути усунута у судовому засіданні.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 11.02.2005 «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування», слідує, що повернення справи на додаткове розслідування зі стадії судового розгляду допускається лише з мотивів неповноти або неправильності досудового слідства.
Досудове слідство визнається неповним, якщо під час його провадження всупереч вимогам ст.ст. 22, 64 КПК України (в редакції 1960 року) не були досліджені або були поверхово чи однобічно досліджені обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Допитаний під час судового засідання підсудний ОСОБА_5 вину в інкримінованих злочинах не визнав та зазначив, що він дійсно працював начальником установи директором підприємства установи Стрижавської ВК УДДУПВП у Вінницькій області №81. Виконуючи свої службові обов`язки він жодного разу не давав ніяких вказівок своїм підлеглим, щодо внесення у будь-які документи неправдиву інформацію. Про самовільне залишення дільниці соціальної реабілітації засудженим ОСОБА_6 він дізнався від підлеглих, а саме від чергових помічників начальника установи, лише 01.06.2009. Контроль за засудженими, які перебувають на території дільниці соціальної реабілітації здійснюють працівники установи відповідно до наказу начальника установи. Надалі були організовані заходи, щодо розшуку засудженого ОСОБА_6 , які не дали позитивного результату, а тому 03.06.2009 було порушено кримінальну справу за ч. 1 ст. 393 КК України відносно ОСОБА_6 .
Крім того, як зазначив підсудний ОСОБА_5 , що у жовтні та на початку листопада 2008 року з підлеглих працівників установи йому ніхто не повідомляв про самовільне залишення засудженим ОСОБА_6 дільниці соціальної реабілітації, оскільки з 29.10.2008 по 01.11.2008 він перебував у відрядженні у м. Луганську та з 03.11.2008 по 05.11.2008 у м. Києві у відрядженні.
Допитані у судовому засіданні чергові помічники начальника установи та їх заступники, а саме: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 суду зазначили, що дійсно працювали у Стрижавської ВК УДДУПВП у Вінницькій області № 81. Підсудний ОСОБА_5 не надавав їм жодної вказівки про не документування засудженого ОСОБА_6 в установі. 01.06.2009 було виявлено, що засуджений ОСОБА_6 самовільно залишив дільницю соціальної реабілітації, а тому були організовані заходи по розшуку вказаної особи та 03.06.2009 начальником установи було порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 393 КК України.
Допитані у судовому засіданні в якості свідків засуджені, які станом на 2008 рік відбували покарання у Стрижавської ВК УДДУПВП у Вінницькій області № 81, а саме: зазначали, що достеменно факт самовільного залишення засудженим ОСОБА_6 ДСР їм не було відомо, про дану подію їм стало відомо зі слів працівників Стрижавської ВК № 81 та під час досудового слідства, точної дати самовільного залишення ДСР засудженим ОСОБА_6 їм не було відомо.
Відповідно до роз`яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 11.02.2005 «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування», слідує, що якщо суд має змогу усунути виявлені недоліки досудового слідства під час судового розгляду справи шляхом більш ретельного допиту підсудного, потерпілого, свідків, виклику й допиту нових свідків, проведення додаткових чи повторних експертиз, витребування документів, давання судових доручень у порядку, передбаченому в ст. 315-1 КПК (в редакції 1960 року) вчинення інших процесуальних дій, а також шляхом поновлення порушених під час розслідування справи процесуальних прав учасників процесу, направлення справи на додаткове розслідування є неприпустимим.
Крім того, відповідно до вказаної постанови слідує, що давання судових доручень у порядку, передбаченому в ст. 315-1 КПК України (в редакції 1960 року) на підтвердження чи спростування позицій сторін допускаються тільки за клопотанням сторін. При цьому судові доручення суд дає лише з метою перевірки й уточнення фактичних даних, одержаних у ході судового слідства.
У судовому засіданні клопотання від сторін в порядку ст. 315-1 КПК України (в редакції 1960 року) не надходило, а тому суд позбавлений можливості підтвердити або спростувати показання підсудного та свідків допитаних у судовому засіданні.
Крім того, відповідно до матеріалів кримінальної справи та зміненого прокурором обвинувачення вбачається, що органами досудового розслідування поверхнево та однобічно досліджені обставини самовільного залишення засудженим ОСОБА_6 ДСР та факту підроблення підсудним ОСОБА_5 документів, оскільки досудовим розслідуванням не доведеного те, що дійсно ОСОБА_5 у жовтні та на початку листопада 2008 року знав про самовільне залишення засудженим ОСОБА_6 дільниці соціальної реабілітації.
Враховуючи вказані суперечності під час додаткового розслідування їх слід усунути, оскільки вказані суперечності впливають на обсяг обвинувачення, правильну кваліфікацію дій підсудного ОСОБА_5 та ступінь суспільної небезпеки інкримінованого злочину.
Відповідно до п.п. 11, 15 розділу ХІ «Перехідних положень» Кримінального процесуального Кодексу України справа розглядається в порядку, передбаченому Кримінально-процесуальним кодексом України в редакції 1960 року.
Враховуючи те, що в ході судового розгляду стали відомі нові обставини, які не були предметом дослідження досудового слідства та з`ясування яких має істотне значення для правильного вирішення кримінальної справи та обсяг слідчих дій, які слід провести під час здійснення досудового розслідування є значним, а суд не може приймати на себе функцію доказування, так як дана функція покладена на органи досудового слідства, а тому вказану кримінальну справу слід направити прокурору Бердичівського району Житомирської області для проведення додаткового розслідування.
Враховуючи викладене під час додаткового розслідування необхідно виконати наступне:
· встановити осіб, які чергували по установі СВК № 81 на час самовільного залишенні ДСР засудженим ОСОБА_6 та на яких було покладено обов`язок табелювання виходу на роботу засуджених по ДСР (з проведення почеркознавчих експертиз при необхідності);
· встановити особу (помічника начальника колонії) який чергував на час самовільного залишенні ДСР засудженим ОСОБА_6 ;
· встановити особу, яка повинна була вести реєстраційний журнал обліку подій та злочинів на території колонії, щодо факту самовільного залишенні ДСР засудженим ОСОБА_6 та особу, на яку було покладено обов`язок повідомити ЧПНУ про самовільне залишенні ДСР засудженим ОСОБА_6 начальника установи;
· встановити осіб, які повинні були повідомити про самовільне залишенні ДСР засудженим ОСОБА_6 адміністрацію ДСР та колонії;
· встановити конкретних осіб на яких згідно відповідних Інструкцій було покладено обов`язок контролювати наявність засуджених в ДСР та повідомляти керівництво установи про самовільне залишенні ДСР засудженим ОСОБА_6 ;
· встановити кого з керівництва установи було повідомлено про факт самовільного залишення дільниці соціальної реабілітації засудженого ОСОБА_6 ;
· встановити конкретних осіб, на яких було покладено обов`язок формувати матеріали по факту самовільного залишенні ДСР засудженим ОСОБА_6 та подальшого порушення кримінальної справи;
· перевірити алібі ОСОБА_5 в частині того, що відповідно до копії посвідчення про відрядження № 143 останній з 29.10.2008 по 01.11.2008 перебував у відрядженні у м. Луганську та з 03.11.2008 по 05.11.2008 у м. Києві у відрядженні відповідно до копії посвідчення про відрядження № 149;
· встановити особу, яка виконувала обов`язки начальника установи на час відрядження ОСОБА_5 .
Вказаний перелік слідчих дій не є вичерпним тому при необхідності необхідно виконати інші слідчі дії потреба в проведенні яких може виникнути під час розслідування справи.
Після проведення зазначених та інших слідчих дій, необхідно прийняти у справі обґрунтоване та законне рішення.
Крім того, захисник ОСОБА_4 заявив клопотання про зняття арешту накладеного постановою слідчого від 16.07.2010 на майно підсудного ОСОБА_5 .
Прокурор ОСОБА_2 не заперечував, щодо задоволення клопотання захисника ОСОБА_4 .
Підсудний ОСОБА_5 підтримав клопотання захисника ОСОБА_4 .
Суд вислухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали кримінальної справи вважає, що в клопотанні захисника ОСОБА_4 слід відмовити, оскільки дане питання вирішуються судом при постановленні рішення по суті справи.
Керуючись ст. ст. 273, 281 КПК України (в редакції 1960 року), суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_4 , щодо направлення кримінальної справи на додаткове розслідування задовольнити.
Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366 КК України направити прокурору Бердичівського району Житомирської області для проведення додаткового розслідування.
Запобіжний захід ОСОБА_5 залишити без змін - підписку про невиїзд.
В клопотанні захисника ОСОБА_4 , щодо зняття арешту з майна підсудного ОСОБА_5 відмовити.
Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області протягом семи діб з моменту її оголошення.

Суддя: