ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-738км15 У х в а л а
26 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_3,
суддів - ОСОБА_4, ОСОБА_5, при секретарі судового засідання -ОСОБА_6,
з участю прокурора - ОСОБА_7,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №5-738км15 за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_1 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2014 року та на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2014 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_2, ‒
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2014 року

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, уродженця села Чорноморське Автономної Республіки Крим, який проживає за адресою: АДРЕСА_1,

раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та на підставі п. в ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнено від призначеного покарання.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь потерпілого ОСОБА_1 15 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винуватим у тому, що він 04 листопада 2013 року, близько 03 години, у коридорі нічного клубу «Ельдорадо», розташованого по вулиці Івасюка, 60 у місті Івано-Франківську, під час конфлікту з ОСОБА_1 умисно наніс йому удар кулаком у щелепу, чим заподіяв тілесне ушкодження середньої тяжкості.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2014 року вирок Івано-Франківського міського суду від 02 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_2 залишено без зміни.

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_1, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та м'якість призначеного покарання, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції. В обґрунтування наведеного зазначає, що суд безпідставно застосував спрощений порядок судового розгляду, передбачений ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки ОСОБА_2 у судовому засіданні не визнавав розмір цивільного позову, що згідно зі ст. 91 КПК України належить до предмету доказування у кримінальному провадженні. Потерпілий вказує, що за наведених обставин судовий розгляд необхідно було проводити у загальному порядку та дослідити у повному обсязі зібрані у провадженні докази, у тому числі на підтвердження позовних вимог. Як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону автор скарги посилається на те, що суд не роз'яснив йому суть, особливості і правові наслідки застосування ч. 3 ст. 349 КПК України. Призначене ОСОБА_2 покарання потерпілий вважає необґрунтовано м'яким, звертаючи увагу, що засуджений вчинив злочин у стані алкогольного сп'яніння і не вжив заходів для відшкодування завданої йому шкоди. Апеляційний суд, на думку автора скарги, не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, що були викладені у його апеляційній скарзі на вирок, і, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не навів в ухвалі переконливих мотивів, через які визнав їх необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який висловив думку щодо необхідності скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції через істотне порушення судами вимог кримінального процесуального закону, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Обов'язковою умовою застосування такого порядку судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження: події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчиненні за обставин, викладених в обвинувальному акті, а також виду і розміру завданої шкоди, що згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України входить до предмету доказування у кримінальному провадженні.

Суд зобов'язаний з'ясувати, чи правильно сторони розуміють зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що визнання їх є добровільним, та роз'яснити сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Якщо принаймні одна з наведених обставин заперечується будь-ким із учасників судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а спрощена процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.

Цих вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції не дотримався.

Як убачається з матеріалів судового провадження і технічного запису процесу, у судовому засіданні ОСОБА_2 не визнавав цивільного позову потерпілого про відшкодування моральної шкоди. Крім цього, у своїх вільних показаннях щодо обставин кримінального правопорушення засуджений вказував, що змушений був ударити ОСОБА_1, захищаючись від насильницьких дій його та ще трьох осіб, які через деякий час після сварки приїхали до нього на роботу з'ясовувати стосунки та, штовхаючи, силоміць тягнули на вулицю, що він сприймав як реальну загрозу для себе. Тобто по суті ОСОБА_2 вів мову про вчинення інкримінованих йому дій у стані необхідної чи уявної оборони, що, у разі підтвердження такого стану, згідно зі ст. ст. 36, 37 КК України виключає злочинність діяння.

Враховуючи викладене, суд належним чином не з'ясував, чи правильно обвинувачений розуміє зміст зазначених в обвинувальному акті обставин, якою є його остаточна і дійсна позиція щодо визнання чи невизнання винуватості та порядку дослідження доказів, і безпідставно застосував спрощений порядок судового розгляду, передбачений ч. 3 ст. 349 КПК України.

За наведених обставин суду належало дослідити зібрані у кримінальному провадженні докази у повному обсязі, у тому числі допитати потерпілого і свідків, з'ясувати обставини, що передували інкримінованим ОСОБА_2 діям, поведінку його і ОСОБА_1, дійсні причини нанесення засудженим потерпілому удару, що мало істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_2 складу злочину, а при доведеності його винуватості - з'ясування ступеня вини кожного з учасників конфлікту, і залежно від цього, обґрунтованого визначення розміру відшкодування потерпілому моральної шкоди.

Крім цього, всупереч вимогам ч. 3 ст. 349 КПК України, суд не роз'яснив потерпілому правових наслідків застосування такого порядку судового розгляду і не переконався, чи правильно ОСОБА_1 розуміє зміст відповідних положень закону.

Обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням даних, що характеризують його особу та підтверджують характер і розмір завданої потерпілому шкоди, суд зменшив розмір відшкодування такої шкоди з 25 000 гривень до 15 000 гривень, не з'ясувавши у повній мірі обставин, передбачених ст. ст. 1167, 1193 Цивільного Кодексу України та не дотримавшись положень п. п. 5, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Наведені порушення вимог кримінального процесуального закону та недотримання положень матеріального закону призвели до істотного обмеження прав як засудженого, так і потерпілого.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок за апеляційними скаргами потерпілого і захисника засудженого з підстав, частково аналогічних наведеним у касаційній скарзі, на зазначені порушення уваги не звернув і помилку суду першої інстанції не виправив.

За змістом ст. 438 КПК України істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, вирок та ухвала щодо ОСОБА_2 не можуть вважатися законними й обґрунтованими і підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції.

При новому судовому розгляді необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, з дотриманням встановленого законом порядку повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, та ухвалити рішення, яке відповідає вимогам кримінального і кримінального процесуального закону.

Оскільки вирок і ухвала скасовуються через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, доводи касаційної скарги потерпілого щодо м'якості призначеного покарання є передчасними і судом касаційної інстанції не перевіряються.

Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_1 задовольнити .

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2014 року щодо ОСОБА_2 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5