НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК
18 травня 2015 року Справа № 322/367/15-к

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ;

обвинуваченого: ОСОБА_4 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

за обвинуваченням: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, має середню освіту, одружений, раніше не судимий,

у вчиненні злочину, передбаченого статтею 198 КК України,

встановив:
Згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 , внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000124 від 17.03.2015, складеним та затвердженим 31.03.2015, близько 19 год. 00 хв., 28 лютого 2015 року ОСОБА_4 , маючи умисел на придбання та зберігання майна, яке було здобуто злочинним шляхом, достовірно знаючи, що LED телевізор «Philips PFL3007» чорного кольору з пультом д/к, металева котушка з мережевим подовжувачем чорного кольору з маркуванням 50 метрів, 230V, акумуляторний шуруповерт «Einhell Bavaria BAS 18-2/H1» жовтого кольору з двома акумуляторами чорного кольору та спеціальною валізою і зарядним пристроєм чорного кольору, електродриль «Black Becker» 450 W у корпусі темно-синього кольору, електронаждак у корпусі жовтого кольору потужністю 600 W зі стікером на німецькій мові з одного боку та написом «R.WULKOW», мережевий подовжувач у обмотці кабелю оранжевого кольору з написом «Merten» на вилці та розетці подовжувача, болгарка «SKIL» 600 Watt у корпусі чорного кольору, компресор «Mini Air Compressor 200» у корпусі чорного кольору з шнуром та гніздом, автомобільний відео реєстратор «Gazer S514» у корпусі чорного кольору з зарядним пристроєм та акумуляторна батарея у корпусі білого кольору з написом «UNO» 60 А, являються викраденими, заздалегідь не обіцяючи, придбав у свого знайомого ОСОБА_5 за 5000,00 грн. та залишив вказане вище викрадене майно, яке належить на праві власності гр. ОСОБА_6 , на зберігання за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначені дії ОСОБА_4 під час досудового розслідування були кваліфіковані за статтею 198 КК України, а саме як придбання та зберігання майна завідомо одержаного злочинним шляхом.

У судовому засіданні ОСОБА_4 , після роз`яснення йому судом суті обвинувачення, свою вину в пред`явленому обвинуваченні не визнав, а обставини, викладені у обвинувальному акті визнав в частині придбання вищезазначеного майна у ОСОБА_5 за 5000,00 грн., і заперечив свою обізнаність про те, що це майно було викраденим, на момент його придбання.

Суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, а саме щодо придбання обвинуваченим у ОСОБА_5 вищезазначеного майна за 5000,00 грн. Учасники судового провадження проти зазначеного не заперечили. При цьому судом з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин, встановлено добровільність їх позицій, а також роз`яснено, що вони позбавляються права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений, ОСОБА_4 , пояснив суду, що він дійсно, 28.02.2015, о 19 год. 00 хв., придбав у ОСОБА_5 за 5000,00 грн. вищезазначене майно для особистого користування. Так, у вказаний день, ОСОБА_5 зателефонував обвинуваченому на мобільний телефон та запропонував придбати певне майно. ОСОБА_4 прийшов до будинку ОСОБА_5 , оглянув майно, узгодив з ним ціну у 5000,00 грн. При цьому, у обвинуваченого були певні сумніви щодо того, що речі можуть бути краденими, оскільки ОСОБА_5 ніде не працює, але після того як ОСОБА_5 повідомив, що речі є «кредитними» (придбаними у кредит), обвинувачений прийняв остаточне рішення про їх купівлю. Після цього, обвинувачений разом з ОСОБА_5 завантажили майно у автомобіль ОСОБА_7 та відвезли їх до квартири обвинуваченого, де ці речі були виявлені працівниками міліції під час обшуку. Обвинувачений зазначив, що ніколи не придбав би цих речей, якби знав про те, що ОСОБА_5 їх викрав.

Свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що під час продажу вищезазначених речей, які були викрадені ним в лютому 2015 року, він не попереджав ОСОБА_4 про те, що ці речі є викраденими. Коли вони з обвинуваченим привезли речі до квартири останнього, ОСОБА_5 сказав обвинуваченому сховати ці речі, менше кому їх не показувати у найближчий час, на що ОСОБА_4 нічого не запитав. Також, свідок ОСОБА_5 повідомив суду, що він не пам`ятає, як казав ОСОБА_4 під час узгодження ціни за товар про те, що речі є «кредитними». Разом з цим, ОСОБА_5 повідомив суду, що сказав обвинуваченому про те, що речі є кредитними під час телефонної розмови через декілька днів після продажу, коли обвинувачений запитав чи не є речі, які він придбав, краденими.

Крім цього, ОСОБА_5 , пояснюючи розбіжності у показаннях, які надавалися ним під час досудового розслідування, коли він казав, що попереджав ОСОБА_4 про те, що речі є краденими, зазначив, що під час допиту він перебував у важкому моральному стані, та даючи відповідь «так» на питання про те, чи попереджав він ОСОБА_4 про те, що речі є краденими, він мав на увазі те, що сказав обвинуваченому сховати ці речі, коли вони занесли їх до квартири обвинуваченого.

Свідок ОСОБА_5 додав, що під час допиту в міліції у нього склалося враження, що міліції потрібні саме такі його показання, він боявся, що у випадку давання ним показань на користь ОСОБА_4 , міліція може «закрити його» (обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою), оскільки він вчинив крадіжку під час іспитового строку. Про це свідок ОСОБА_5 також повідомив і у судовому засіданні 14.05.2015 під час повторного його допиту (час за журналом судового засідання від 14.05.2015: 10:36:50 10:38:20; 10:39:45 10:40:30).

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні не зміг дати показань по суті пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення, зазначивши лише, що дійсно перевозив речі від будинку ОСОБА_5 до квартири обвинуваченого. ОСОБА_7 сказав, що бачив як ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розмовляли, проте не чув змісту їх бесіди, оскільки в той самий час він сам розмовляв з матір`ю по мобільному телефону.

Свідок ОСОБА_8 , дружина обвинуваченого, у судовому засіданні відмовилася давати показання, що передбачено п. 3 ч. 1 ст. 66 КПК України. Протокол допиту свідка ОСОБА_8 від 18.03.2015 суд не приймає в якості доказу на підставі ч. 4 ст. 95 КПК України, відповідно до якої суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Вирішуючи питання про допустимість наданих стороною обвинувачення доказів: протокол допиту свідка ОСОБА_4 від 13.03.2015; протокол додатково допиту свідка ОСОБА_4 від 16.03.2015; протокол додатково допиту свідка ОСОБА_4 від 18.03.2015; протокол одночасного допиту осіб від 26.03.2015 підозрюваного ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_4 (з відеозаписом цього допиту), суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 87 КПК України визначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до п. 6 ч. 2, ч. 4 ст. 87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні. Такі докази повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

Згідно з постановою про виділення матеріалів досудового розслідування від 30.03.2015, було виділено з матеріалів кримінального провадження № 0000094 від 27.02.2015 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, в кримінальне провадження № 0000124 від 17.03.2015 за ознаками злочину, передбаченого ст. 198 КК України, зокрема копії вищезазначених протоколів допиту ОСОБА_4 саме в якості свідка.

Таким чином, суд визнає протокол допиту свідка ОСОБА_4 від 13.03.2015, протокол додатково допиту свідка ОСОБА_4 від 16.03.2015, протокол додатково допиту свідка ОСОБА_4 від 18.03.2015, а також протокол одночасного допиту осіб від 26.03.2015 підозрюваного ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_4 (з відеозаписом цього допиту), в частині показань ОСОБА_4 , недопустимими доказами, які, відповідно до ч. 2 ст. 86 КПК України не беруться судом до уваги при ухваленні вироку.

Що стосується протоколу допиту свідка ОСОБА_5 від 26.03.2015 та протоколу одночасного допиту осіб від 26.03.2015 підозрюваного ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_4 (з відеозаписом цього допиту), в частині показань ОСОБА_5 , суд, в силу приписів ст. 23, ч. 4 ст. 95 КПК України, надає перевагу вищезазначеним показанням свідка ОСОБА_5 , які були надані ним у судовому засіданні.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 198 КК України, на підставі вищезазначених доказів, суд виходить з наступного.

Статтею 198 КК України передбачена кримінальна відповідальність за заздалегідь не обіцяне придбання або отримання, зберігання чи збут майна, завідомо одержаного злочинним шляхом за відсутності ознак легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Під придбанням майна, завідомо одержаного злочинним шляхом, суд розуміє протиправне обернення особою такого майна на свою користь, зокрема шляхом купівлі, а під зберіганням такого майна суд розуміє тимчасове перебування вказаного майна у володінні особи або у певному місці (сховищі), що має винний, для наступної реалізації чи повернення особі, яка передала на зберігання це майно.

Таким чином, пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення не місить фактичних обставин щодо зберігання ним майна, завідомо одержаного злочинним шляхом, оскільки обвинувачений придбав майно у ОСОБА_5 шляхом купівлі для власних потреб.

Придбання майна, завідомо одержаного злочинним шляхом, має місце лише у тому випадку, коли особа, яка придбаває таке майно, безсумнівно знає про те, що це майно здобуте внаслідок вчинення злочину і бажає його придбати. В інших випадках, зокрема при наявності в особи сумніву щодо законності походження придбаного нею майна, описані у диспозиції ст. 198 КК України дії не утворюють складу цього злочину, а така особа є недобросовісним набувачем майна (ч. 1 ст. 390 ЦК України) і може нести цивільно-правову відповідальність на підставі ст. 400 ЦК України.

Як було встановлено під час судового розгляду справи із показань обвинуваченого та свідка ОСОБА_5 , ОСОБА_4 купив вищезазначене майно за 5000,00 грн., не знаючи достовірно про те, що це майно було здобуто ОСОБА_5 злочинним шляхом, та не маючи умислу на придбання майна, здобутого злочинним шляхом. Показання обвинуваченого свідчать про те, що він взагалі не мав наміру купувати крадене майно. Дані показання обвинуваченого та свідка не були спростовані стороною обвинувачення під час судового розгляду справи.

Враховуючи те, що жодним допустимим доказом не було доведено достовірну обізнаність ОСОБА_4 про придбання ним майна, здобутого злочинним шляхом, суд дійшов висновку про відсутність в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ст. 198 КК України.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

За правилами ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення (п. 3 ч. 1), обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення (ч. 3).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_4 у пред`явленому обвинуваченні за ст. 198 КК України.

Документально підтверджені процесуальні витрати та речові докази в справі відсутні.

Клопотання про обрання, зміну чи скасування запобіжного заходу обвинуваченому під час судового розгляду не заявлялось. Відповідно до ч. 1 ст. 203 КПК України ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після ухвалення виправдувального вироку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 349, 371, 373 376, 393, 395, 532, КПК України, суд

засудив:
1. ОСОБА_4 у пред`явленому обвинуваченні за статтею 198 Кримінального кодексу України визнати невинуватим та виправдати за відсутністю в його діях складу злочину.

2. Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, обраний 31 березня 2015 року ОСОБА_4 , залишити без змін.

3. Копію вироку після його проголошення негайно вручити прокурору та обвинуваченому.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Новомиколаївський районний суд Запорізької області, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку.

Суддя ОСОБА_1