Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Британчука
В.В.,суддів:Щепоткіної В.В., Леона О.І.,
за участю прокурора Сорокіної
О.А.,захисника ОСОБА_5,виправданого
ОСОБА_6, розглянула в судовому
засіданні у м. Києві 29 липня 2014 року
справу за касаційними скаргами
прокурора, який брав участь у розгляді
справи судами першої і апеляційної
інстанцій, та потерпілих ОСОБА_7 й
ОСОБА_8 на вирок Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 03 червня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Хмельницької
області від 29 листопада 2013 року щодо
ОСОБА_6

Вироком Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 03 червня
2013 року

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина
України, такого, що не має судимості,
визнано невинним за пунктами 6, 12 ч. 2 ст.
115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, і
виправдано за недоведеністю його
участі у вчиненні злочинів.

Вирішено питання про
речові докази.

У задоволенні
цивільного позову ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до
ОСОБА_6 відмовлено.

Органами досудового
слідства ОСОБА_6 обвинувачувався у
тому, що він за попередньою змовою з
ОСОБА_9, маючи при собі вогнепальну
зброю, яку у подальшому носив без
передбаченого законом дозволу, 13
березня 2004 року близько 07:45 год,
перебуваючи у під'їзді будинку АДРЕСА_1,
з метою заволодіння чужим майном
напали на ОСОБА_8, який виходив з
АДРЕСА_1, спричинивши йому легкі
тілесні ушкодження з короткочасним
розладом здоров'я.

Почувши у тамбурі крики та шум, із
квартири вийшла ОСОБА_10 і почала
захищати свого сина - ОСОБА_8,
намагаючись припинити протиправні дії
ОСОБА_6 та ОСОБА_9 У цей час ОСОБА_6 з
метою подолання опору потерпілої,
почав наносити їй удари по голові та
грудній клітині рукояткою пістолета.

Оскільки ОСОБА_10 продовжувала чинити
опір, ОСОБА_6 в ході розбійного нападу з
метою її вбивства з корисливих мотивів,
умисно вистрілив у неї з пістолета, від
чого та померла.

Побоюючись бути викритими, ОСОБА_6 та
ОСОБА_9 залишили місце злочину.

Дії ОСОБА_6 органами
досудового слідства були
кваліфіковані за п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4
ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України.

Виправдовуючи ОСОБА_6,
суд у вироку на підставі аналізу
зібраних органами досудового слідства
і досліджених судом доказів дійшов
висновку, що вони об'єктивно не
підтверджують участь обвинуваченого у
вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Ухвалою Апеляційного
суду Хмельницької області від 29
листопада 2013 року вирок залишено без
зміни.

У касаційній скарзі
прокурор, посилаючись на істотне
порушення вимог
кримінально-процесуального закону та
неправильне застосування
кримінального закону, просить вирок
місцевого суду та ухвалу суду
апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6
скасувати, а справу направити на новий
судовий розгляд. Вказує на неправильну
оцінку судом доказів по справі. Суд не
обґрунтував підстав виправдання
ОСОБА_6 та не навів мотивів, з яких
відкинув доводи обвинувачення. Вважає,
що наявні у справі докази достатні для
визнання винності ОСОБА_6 у вчиненні
інкримінованих йому злочинів.
Апеляційний суд доводів апеляційної
скарги прокурора належним чином не
перевірив та необґрунтовано залишив
вирок без зміни, чим істотно порушив
вимоги ст. 377 КПК України 1960 року.

У касаційній скарзі
потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
посилаючись на істотне порушення вимог
кримінально-процесуального закону та
неправильне застосування
кримінального закону, просять вирок
місцевого суду та ухвалу суду
апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6
скасувати, а справу направити на новий
судовий розгляд. При цьому наводять
доводи аналогічні тим, які викладені у
касаційній скарзі прокурора. Вважають,
що винність ОСОБА_6 у вчиненні
інкримінованих йому злочинів
об'єктивно підтверджується зібраними у
справі доказами. В апеляційному
порядку справа слухалась незаконним
складом суду.

Виправданий ОСОБА_6 та
його захисник ОСОБА_5 направили
заперечення на касаційні скарги
прокурора і потерпілих та просять
судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити
без зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора Сорокіної О.А., яка не
підтримала касаційну скаргу прокурора
та заперечила проти задоволення
касаційної скарги потерпілих,
захисника ОСОБА_5 та виправданого
ОСОБА_6, які заперечили проти
задоволення касаційних скарг
прокурора та потерпілих, перевіривши
матеріали справи та обговоривши
наведені у касаційних скаргах доводи,
колегія суддів вважає, що касаційні
скарги прокурора і потерпілих не
підлягають задоволенню на таких
підставах.

За змістом ст. 62 Конституції України
під час розгляду кримінальних справ
має суворо додержуватись принцип
презумпції невинуватості, згідно з
яким особа вважається невинуватою у
вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на
доказах, одержаних незаконним шляхом, а
також на припущеннях. Усі сумніви щодо
доведеності вини особи тлумачаться на
її користь.

Згідно ст. 327 КПК України 1960 року
обвинувальний вирок не може
ґрунтуватися на припущеннях і
постановляється лише при умові, коли в
ході судового розгляду винність
підсудного у вчиненні злочину
доведена.

У випадку коли не доведено участі
підсудного у вчиненні злочину суд
постановляє виправдувальний вирок.

Як убачається з матеріалів справи,
обвинувачення ОСОБА_6 за п. 6, п. 12 ч. 2 ст.
115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України
ґрунтується на його явках з повинною,
поясненнях і показаннях, які він давав
на досудовому слідстві, показаннях
потерпілих ОСОБА_8, свідка ОСОБА_11,
даних протоколу впізнання ОСОБА_11
ОСОБА_6, показаннях мешканців будинку
АДРЕСА_1, речових доказах по справі.

Як видно зі справи місцевий суд із
дотриманням вимог
кримінально-процесуального закону
розглянув справу, повно і всебічно
дослідив покладені в основу
обвинувачення докази, дав кожному з них
і їм у сукупності належну оцінку з
точки зору допустимості й достатності
та дійшов обґрунтованого висновку про
недоведеність участі ОСОБА_6 у вчиненні
інкримінованих йому злочинів.

Такий висновок суду достатньо
мотивований й ґрунтуються на даних, які
були належним чином перевірені в
судовому засіданні та змістовно
наведені у вироку.

Як убачається з матеріалів справи
ОСОБА_6 у період з 21 по 28 травня 2004
року написав чотири явки з повинною, в
яких повідомляв про обставини вчинення
ним та ОСОБА_9 злочину щодо ОСОБА_8,
після чого допитувався в якості свідка
й підозрюваного. Дані цих явок з
повинною та показання ОСОБА_6 були
покладені органами досудового
слідства в основу обвинувачення. Проте
суд обґрунтовано визнав явки з
повинною та зізнавальні показання
ОСОБА_6 недопустимими, оскільки вони
отримані з порушенням вимог
кримінально-процесуального закону.

Так в жодному із судових засідань по
справі ОСОБА_6 себе винним не визнавав і
пояснював, що розбою і вбивства ОСОБА_10
він не вчиняв, 13 березня 2004 року о 07:45
год знаходився дома зі своєю дружиною
ОСОБА_12, а під час досудового слідства
оговорив себе під тиском працівників
міліції. При цьому через незначний час
після написання явок з повинною ОСОБА_6
звертався з заявами про їх написання
внаслідок застосування до нього
незаконних методів слідства.

Висновки судово-медичних експертиз,
які були проведені за клопотаннями
ОСОБА_6 24 травня, 27 травня та 10 червня 2004
року підтвердили факт наявності у
нього тілесних ушкоджень, які могли
мати давність утворення у вказаний
ОСОБА_6 час і за своїм характером
відносяться до легких тілесних
ушкоджень.

Аналогічні висновки були зроблені
судово-медичним експертом і щодо
ОСОБА_9 (т. 4 а.с. 209).

Незважаючи на показання свідків
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, які
заперечували факт застосування
фізичного і психологічного тиску щодо
ОСОБА_6 під час досудового слідства і
свідчили про добровільність явок з
повинною та показань ОСОБА_6, на які
органи досудового слідства послалися
як на доказ обвинувачення, а також на
постанову старшого слідчого
прокуратури м. Хмельницького
від 27 травня 2013 року про закриття
кримінального провадження щодо
працівників міліції за відсутністю в
їх діях складу злочинів, передбачених
ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146, статтями 364, 365, 371, 373
КК України (т. 21 а.с. 249), суд зробив
вірний висновок про встановлення факту
застосування до ОСОБА_6 незаконних
методів слідства у цей період.

Так згідно рішення Європейського суду
з прав людини від 21 квітня 2011
року у справі «ОСОБА_6 і ОСОБА_12 проти
України» одноголосно постановлено про
порушення при проведенні досудового
розслідування щодо ОСОБА_6 ст. 3, ч. 2 ст. 5,
п. 1 ст. 6, п. 3 (с) ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод. А саме
встановлено:

І хоча вирішення питання про
допустимість доказів є прерогативою
національних судів, проте згідно з
практикою Європейського суду з прав
людини допустимість як доказів
свідчень, отриманих за допомогою
катувань, з метою встановлення
відповідних фактів у кримінальному
провадженні зводить нанівець саму суть
права обвинуваченого не свідчити проти
себе та призводить до несправедливості
кримінального провадження в цілому.

За таких обставин суд правильно визнав
явки з повинною ОСОБА_6, а також
його зізнавальні покази на стадії
досудового розслідування
недопустимими доказами по справі.

Доводи касаційних скарг про те, що
ОСОБА_6 зізнавався у вчиненні злочинів
в присутності захисника, про
необ'єктивність висновку експерта,
який зроблений приватною установою,
щодо виявлення у ОСОБА_6 тілесних
ушкоджень, а також про закриття
кримінальної справи відносно
працівників міліції за фактом
застосування щодо ОСОБА_6 незаконних
методів слідства, жодним чином не
свідчать про допустимість цих доказів.

Належну оцінку суду отримали і
показання потерпілого ОСОБА_8,
який був очевидцем та учасником події.

Згідно його первинних показань
нападники були худорлявої статури, а їх
облич він не бачив, оскільки вони були у
масках. Проте через деякий час після
події злочину, побачивши на вулиці
ОСОБА_6 разом з ОСОБА_9,
співставивши їх статури зі статурами
нападників, минуле ОСОБА_9, а також
родинні зв'язки ОСОБА_6 з ОСОБА_12, яка
працювала у ОСОБА_8, потерпілий дійшов
самостійного висновку, що саме ці особи
напали на нього та вбили його матір, про
що і повідомив працівників міліції.

В подальшому ОСОБА_8 на досудовому
слідстві та в суді наполягав на тому, що
на нього напали саме ОСОБА_6 з ОСОБА_9

Проте показання ОСОБА_8, зокрема щодо
форми та кольору одягу, в який були
одягненні нападники, відрізняється від
аналогічних показань ОСОБА_6, які він
давав у явках з повинною. Подібної
одежі, описаної ОСОБА_8, при обшуках за
місцем проживання ОСОБА_6 та
ОСОБА_9 не виявлено.

Свідок ОСОБА_11, який за версією
слідства 13 березня 2004 року близько 07:30
підвози на автомобілі ОСОБА_6 та ОСОБА_9
до будинку ОСОБА_8, і при цьому
запам'ятав ОСОБА_6 і впізнав його, на
досудовому слідстві та в суді давав
непослідовні і суперечливі пояснення,
чого слідством усунуто не було. ОСОБА_17
зазначив, що хлопці мали приблизно
однаковий зріст, хоча насправді ОСОБА_6
вищий за ОСОБА_9 на 13 см, що візуально є
відчутною різницею. Заявивши, що може
упізнати хлопця з чорним волоссям
ОСОБА_11 жодної іншої прикмети, рис
обличчя ОСОБА_6 не назвав.

Суд правильно визнав
недопустимим доказом по справі
протокол впізнання ОСОБА_11 ОСОБА_6,
оскільки його було проведено з
порушенням вимог процесуального
закону.

Зі слів допитаних в
ході досудового слідства свідків
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 - мешканців
будинку АДРЕСА_1, вони бачили двох
хлопців, які вибігали з під'їзду, проте
конкретних прикмет, які б вказували, що
серед них був саме ОСОБА_6 ці свідки не
назвали.

Разом з тим, жодних прямих, об'єктивних
та беззаперечних доказів на
підтвердження винності ОСОБА_6
органами досудового слідства не
здобуто.

Біологічних слідів ОСОБА_6 на місці
злочину органами досудового слідства
не виявлено. Не знайденим залишилось і
знаряддя злочину.

Таким чином, всебічно та повно
перевіривши матеріали справи,
встановивши, що по справі відсутні
докази, які без усяких розумних
сумнівів свідчили б про винуватість
ОСОБА_6, а здобути нові докази за
спливом часу неможливо, суд дійшов
обґрунтованого висновку про
недоведеність участі ОСОБА_6 у вчиненні
інкримінованих йому злочинів, а тому
правильно постановив виправдувальний
вирок.

У касаційній скаргах прокурора та
потерпілих не наведено ґрунтовних
доводів, які не були б предметом
судового дослідження, свідчили б про
незаконність судових рішень щодо
ОСОБА_6 та спростовували б висновки
суду про недоведеність його участі у
вчиненні злочинів.

Доводи касаційної скарги потерпілих
щодо незаконності складу суду є
необґрунтованими. Обставин,
передбачених статтями 54-56 КПК України
1960 року, які б виключали участь судді в
ході розгляду справи судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Ухвала апеляційного суду належним
чином мотивована та відповідає вимогам
ст. 377 КПК України 1960 року.

Істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону, які
би тягли безумовну зміну чи скасування
судових рішень, не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 394-396 КПК України 1960 року,
пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні
положення» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 03 червня
2013 року та ухвалу Апеляційного суду
Хмельницької області від 29 листопада
2013 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни,
а касаційній скарги прокурора та
потерпілих ОСОБА_7 й ОСОБА_8 - без
задоволення.

Судді:

В.В. Британчук В.В. Щепоткіна О.І. Леон