Справа № 11-452-2007 р. Головуючий
суду 1 інстанції
ст.ст.296 ч.1, Безпрозванний
КК України Доповідач
апеляційного суду
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26
червня 2007 року колегія суддів судової палати в кримінальних справах
апеляційного суду Миколаївської області в складі:

Головуючої Погорєлової Г.М.

суддів: Гребенюк
В.І., Олещук Т.Л.

при секретарі
Ішутко В.М.

за участю
прокурора Захарченка Д.В.

засудженого
ОСОБА_1,

захисника
ОСОБА_2

потерпілих
ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника потерпілих ОСОБА_5 розглянула у відкритому
судовому засіданні в м. Миколаєві матеріали кримінальної справи за апеляціями
Прокурора Ленінського району м. Миколаєва, потерпілих ОСОБА_3, ОСОБА_4 на вирок
Ленинського районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2007 p., яким засуджено

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

народження,
уродженця и мешканця
АДРЕСА_1, українця, громадянина України, з

середньо-спеціальною освітою,
не одруженого, не

працюючого, військовозобов'язаного, раніше
не

судимого,
за ст.122 ч.1 КК України на 2 роки позбавлення волі, за ст.296 ч.1 КК України
на 2 роки обмеження волі.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш
суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 визначено 2 роки позбавлення волі.

Згідно із ст. 75 КК України засудженого звільнено від відбування покарання
з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов'язків,
передбачених ст.76 п.п.2,3,4 КК України.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1: на користь ОСОБА_4 у
відшкодування матеріальної шкоди 1159 грн.65 коп., у відшкодування моральної шкоди 10000 грн.; на користь
ОСОБА_3 у відшкодування матеріальної шкоди 999 грн.70 коп., у відшкодування
моральної шкоди 5000 грн.

За вироком суду
ОСОБА_1 визнано винним у тому, що 03.11.2006 р., приблизно о 20 год., в м. Миколаєві, у парку, розташованому на
рогу вулиць Олейника та Чайковського,
знаходячись біля кафе «Чайка»,
він вдарив ногою цуценя породи кокер-спаніель,
з яким ОСОБА_3 та її матір
ОСОБА_4 гуляли по парку.

На зауваження власника цуценяти ОСОБА_3, ОСОБА_1,
відреагував неадекватно, став висловлюватися нецензурною лайкою на адресу
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та грубо порушуючи громадський порядок і діючи з особливою
зухвалістю, вдарив ОСОБА_3
в обличчя в область лівого ока, заподіявши їй тілесні ушкодження. На
зауваження припинити протиправні дії, ОСОБА_1 не реагував, схопив ОСОБА_4 за
волосся, повалив на землю, наніс декілька ударів ногами в шию та в правий бік
тулуба, заподіявши їй тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Хуліганські дії
ОСОБА_1 тривали 20-25 хв.

В апеляції прокурор Ленінського району м. Миколаєва
просить вирок суду скасувати і постановити новий вирок. Вважає необгрунтованим
звільнення ОСОБА_1 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Посилається, що суд не врахував конкретні обставини вчинення злочинів щодо
зухвалого способу заподіяння тілесних ушкоджень обом потерпілим, у тому числі
нанесення ударів ногами в шию ОСОБА_4 та одночасне побиття матері та доньки на
очах кожної з них, що на думку прокурора посилило моральні страждання
потерпілих. Вважає безпідставним визнання судом як обставини, пом'якшуючої
покарання - щире каяття ОСОБА_1, за змістом апеляції просить її з вироку
виключити та зазначає, що вчинення хуліганства взагалі, а також в стані
алкогольного сп'яніння ОСОБА_1 фактично заперечував, а в заподіянні тілесних
ушкоджень потерпілим вину визнав лише частково. Також оспорює визнання судом як
пом'якшуючої покарання обставини - притягнення ОСОБА_1 до кримінальної
відповідальності вперше, вказуючи на перелік пом'якшуючих обставин,
передбачений ст. 66 КК України. З врахуванням наведеного та даних про особу
ОСОБА_1 просить призначити йому покарання без застосування ст.ст.75, 76 КК
України.

В апеляціях потерпілі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також просить
вирок скасувати, посилаючись на м'якість покарання, призначеного ОСОБА_1
Просять постановити новий вирок, яким покарання посилити. Вказують на
відсутність у ОСОБА_1 щирого каяття, який не вибачився та висловлював сумніви
щодо достовірності судово-медичних даних про заподіяння тілесних ушкодженнь.
Потерпіла ОСОБА_4 зазначає про зухвалість способу заподіяння їй тілесних
ушкоджень та що не можна враховувати дані характеристики ОСОБА_1, складеної
його матір'ю.

Обидві потерпілі також вважають недостатнім визначений
судом розмір стягнення у відшкодування моральної шкоди. Посилаючись на висновки
спеціаліста в області судової психології з цього приводу, просять збільшити
розмір стягнення на користь ОСОБА_3 до 10000 грн., на користь

ОСОБА_4 до 80000 грн.
Потерпіла ОСОБА_4 при цьому вказує на погіршення стану здоров'я через заподіяні
ушкодження та перенесений стрес.

Заслухавши доповідь судді, пояснення на підтримку
апеляцій прокурора, потерпілих ОСОБА_3,
ОСОБА_4, їх
представника ОСОБА_5, які просили скасувати вирок суду 1 інстанції та
постановити новий вирок, посилаючись: на неправильне звільнення ОСОБА_1 від
відбування покарання на підставі ст.ст.75,76 КК України, пояснення засудженого
ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_6,
які заперечували проти задоволення апеляцій в бік погіршення становища
засудженого та просили вирок залишити без зміни, вивчивши матеріали
кримінальної справи та додатково надані дані щодо особи засудженого, часткового
відшкодування шкоди потерпілій ОСОБА_4,
обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляції підлягають
частковому задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини злочинів, викладені у вироку, а також
кваліфікація судом 1 інстанції дій ОСОБА_1 за ст.ст.296 ч.1, 122 ч.1 КК
України, встановлені правильно та апелянтами не оспорюються.

Щодо покарання, то воно призначено ОСОБА_1 судом 1 інстанції з
недодержанням вимог ст.65 КК України, згідно з якими суд призначає покарання з
урахуванням ступеню тяжкості вчинених злочинів, особи винного, обставин, що
пом'якшують та обтяжують покарання, а саме покарання повинно бути необхідним та
достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Так, враховуючи ступень тяжкості вчинених ОСОБА_1
злочинів, суд виходив з класифікації злочинів відповідно до ст.12 КК України,
але не врахував конкретних обставини цих злочинів, що свідчать про зухвалий
характер протиправних дій ОСОБА_1, а саме заподіяння тілесних ушкоджень,
пов'язаних зі струсом головного мозку, одразу двом потерпілим, а ОСОБА_4 - ще й
тілесних ушкоджень, пов'язаних з переломом дужки З шийного хребта від ударів
ногами в цю область тіла потерпілої, яку засуджений повалив на землю.

Крім того, наявність такої пом'якшуючої покарання обставини, як щире
каяття, матеріалами справи не підтверджена, оскільки з боку ОСОБА_1 відсутня
критична оцінка своєї злочинної поведінки. Тому підлягає виключенню посилання
суду 1 інстанції на зазначену обставину як пом'якшуючу покарання ОСОБА_1

В цій частині доводи апелянтів є обґрунтованими.

Проте, наведений у ч.1 ст. 66 КК України перелік обставин, які пом'якшують
покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати
пом'якшуючими й інші обставини, не зазначені в ч.1 цієї статі. Тому є
неправильним твердження в апеляції прокурора про безпідставне, тобто поза
переліком, визнання судом як пом'якшуючої покарання обставини вчинення ОСОБА_1
злочину вперше.

Зазначена обставина, позитивні дані про особу ОСОБА_1 та
ступень тяжкості вчинених злочинів обґрунтовано враховані судом 1 інстанції при
визначенні виду та міри покарання засудженому. Потерпілі ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
вказуючи на м'якість покарання, не наводять в апеляції міркувань щодо виду та
розміру покарання за ст.ст. 296 ч.1, 122 ч.1 КК України, яке на їх думку слід
призначити засудженому.

Проте, з огляду на наведені вище обставини вчинення ОСОБА_1 злочинів та в
стані алкогольного сп'яніння (гострої інтоксикації внаслідок вживання алкоголю
- а.с.19), що є обставиною, обтяжуючою покарання, а також виключення щирого
каяття з числа обставин, пом'якшуючих покарання ОСОБА_1, суддів вважає
неможливім виправлення засудженого без відбування призначеного судом покарання
та визнає неправильним звільнення засудженого від відбування покарання судом 1
інстанції на підставі ст. 75 КК України з покладенням обов'язків з числа
передбачених ст. 76 КК України.

У відношенні відшкодування засудженим шкоди на час
апеляційного розгляду справи колегія суддів приймає до уваги, що шкода ним
відшкодована лише частково і лише одній потерпілій.

Тому на підставі ч.1 п.4 ст. 378 КПК України вирок суду підлягає скасуванню
в частині звільнення засудженого від відбування покарання.

Є необгрунтованими вимоги апелянтів щодо збільшення
розміру стягнень з засудженого у відшкодування моральної шкоди, які вони
пов'язують з висновками спеціаліста в області судової психології, до
компетенції якого не відноситься вирішення цього питання. Колегія суддів вважає
достатнім для відшкодування моральної шкоди визначений судом розмір стягнення
на користь ОСОБА_4 10000 грн., на користь ОСОБА_3 5000 грн., що відповідає
характеру фізичних та психічних страждань потерпілих, пов'язаних з заподіянням
їм тілесних ушкоджень, з порушенням звичного способу життя потерпілої ОСОБА_4
Недодержання вимог ст. 1167 ЦК України при визначені даного розміру судом 1
інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 365, 366, 378 УПК України, колегія
суддів, -

ЗАСУДИЛА

Апеляції прокурора Ленінського району м. Миколаєва,
потерпілих ОСОБА_4, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25
квітня 2007 року у відношенні ОСОБА_1в частині звільнення його від відбування
призначеного цим вироком покарання, з випробуванням на 2 роки на підставі ст.
75 КК України, з покладанням на засудженого обов'язків, передбачених п. п. 2,
3, 4 ст. 76 КК України - скасувати, виключивши з мотивувальної частини вироку
посилання суду на щире каяття як обставину, пом'якшуючу покарання ОСОБА_1

В іншій частині вище зазначений вирок суду 1 інстанції
залишити без зміни.

Запобіжний захід ОСОБА_1 до вступу вироку в закону силу залишити підписку
про невиїзд.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржений і на нього
може бути внесено подання прокурором до колегії суддів судової палати в
кримінальних справах Верховного Суду України протягом місяця з моменту його
проголошення, а засудженим з моменту вручення копії вироку.