Ухвала

іменем україни

02 червня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_12,
суддів:при секретарі ОСОБА_13, ОСОБА_14,ОСОБА_15,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 29 грудня 2014 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000012, за обвинуваченням

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця с. Озерці Володимирецького району Рівненської області, який є особою без визначеного місця проживання, раніше судимого за вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13 грудня 2012 року за ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 186 КК із застосуванням ст. 70 цього ж Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 8 місяців, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК,

за участю прокурора ОСОБА_16,

захисника ОСОБА_17,

в с т а н о в и л а:

Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 грудня 2013 року ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 121 КК на строк 5 років, за ч. 1 ст. 122 КК на строк 2 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного за вироком Здолбунівського районного суду від 13 грудня 2012 року більш суворим ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання за новим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком і остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь фінансового управління Рівненської міської ради Рівненської області витрати на лікування потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у сумі 6 271,30 грн.

Також цим вироком вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 29 грудня 2014 року вирок місцевого суду за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК скасовано, а кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК закрито. Відмовлено у задоволенні цивільного позову прокурора в інтересах держави про стягнення з ОСОБА_5 на користь фінансового управління Рівненської міської ради Рівненської області витрати на лікування потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у сумі 6 271,30 грн.

У касаційній скарзі прокурор просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв'язку порушенням вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду постановити законне та обґрунтоване рішення. Заперечує визнання апеляційним судом неналежним доказом висновку судово - медичної експертизи в частині обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 122 КК, оскільки його зміст відповідає вимогам статей 101, 102 КПК та Правилам судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. Також зазначає, що цей висновок повністю узгоджується з показаннями потерпілого ОСОБА_9, а також показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Стверджує про порушення апеляційним судом принципу безпосередності дослідження доказів, оскільки без проведення судового слідства доказам у кримінальному провадженні було надано іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції.

На касаційну скаргу прокурора надійшло заперечення від адвоката ОСОБА_17, в якому вона стверджує про безпідставність викладених у скарзі доводів, у зв'язку з чим просить залишити її без задоволення, а ухвалу апеляційного суду − без зміни.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 11 вересня 2012 року о 15.00 год. на території загальноосвітньої школи № 7, розташованої по вул. Миру у м. Здолбунові Рівненської області, на ґрунті особистих неприязних відносин в ході суперечки з ОСОБА_8 не менше трьох разів вдарив його по голові кулаками та дерев'яною палицею, завдавши тяжких тілесних ушкоджень.

Він же, 05 травня 2013 року о 18.00 год. на узбіччі дороги, що по вул. 8-го Березня у м. Здолбунові Рівненської області, біля магазину «Південь» в ході суперечки з ОСОБА_9 умисно вдарив останнього ногою по лівій нозі, заподіявши тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку касаційної скарги, думку захисника ОСОБА_17, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Також ч. 4 ст. 95 КПК передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо ці докази не було досліджено при апеляційному перегляді вироку.

Суд апеляційної інстанції при розгляді даного кримінального провадження не дотримався цих вимог закону.

Так, місцевий суд, обґрунтовуючи свій висновок щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, послався у вироку на показання потерпілого ОСОБА_9, свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, а також висновок судово - медичної експертизи від 20 травня 2013 року.

На вирок місцевого суду від 10 грудня 2013 року адвокат ОСОБА_17 подала апеляційну скаргу, в якій по епізоду спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень ставила під сумнів показання свідків та законність висновку судово - медичної експертизи. При цьому вона просила вирок суду щодо ОСОБА_5 скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутністю достатніх доказів доведення винуватості останнього в суді і вичерпаністю можливостей їх отримання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд без безпосереднього дослідження доказів визнав висновок судово - медичної експертизи неналежним доказом та, формально пославшись на відсутність процесуальних приводів для проведення судового слідства, прийшов до переконання про відсутність достатніх доказів доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, тобто надав іншу оцінку доказам, які були досліджені судом першої інстанції.

Разом з тим, із звукозапису на технічному носії інформації убачається, що засуджений ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції заявляв клопотання про проведення судового слідства і дослідження всіх доказів по справі, але у задоволенні цього клопотання йому було відмовлено.

За таких обставин ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною та обґрунтованою, оскільки вона ухвалена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції. При цьому суд має розглянути кримінальне провадження з дотриманням вимог чинного законодавства, у тому числі з проведенням судового слідства, під час якого необхідно допитати потерпілого, свідків, а також дослідити інші докази обвинувачення за епізодом спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, і постановити законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції - задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 29 грудня 2014 року щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_20 ОСОБА_19 ОСОБА_18