УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Категорія ст.537 КПК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю прокурора ОСОБА_6
в с т а н о в и л а :
Вироком Апеляційного суду Житомирської області від 29.07.2009 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Камянече Новоархангельського району Кіровоградської області, громадянина України, українця, який до арешту проживав в АДРЕСА_1 ,
було засуджено за ст.ст.15 ч.2, 115 ч.2 п.6, ст.69, ст.289 ч.3, ст.70, ст.69 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.
04.02.2010 року ухвалою Верховного суду України вирок апеляційного суду в частині кваліфікації злочинів було змінено та постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за ст.ст.15 ч.2, 115 ч.2 п.6, ст.15 ч.2, 289 ч.3, ст.70 КК України на 8 років позбавлення воліз конфіскацією всього особистого майна.
Початок строку відбування покарання визначено рахувати з 11.09.2008 року.
29.09.2014 року до Богунського районного суду м.Житомира із заявою про умовно-дострокове звільнення від покарання ОСОБА_7 звернулась його мати ОСОБА_8 .
Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 28 листопада 2014 року у задоволенні клопотання ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від покарання її сина засудженого ОСОБА_7 було відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій порушує питання про скасування ухвали суду та просить постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо нього ст.81 КК України та звільнити умовно-достроково від відбування покарання. Зазначає, що суд, розглядаючи клопотання не прийняв до уваги, що він протягом року дотримувався режиму тримання, до роботи ставився добросовісно, не вчинив жодного порушення режиму та на момент розгляду клопотання не мав стягнень. Крім того, звертає увагу, що судовий позов виплатив в повному обсязі, з урахуванням чого вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про його умовно-дострокове звільнення.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги засудженого, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не знайшла підстав для її задоволення.
За змістом ст.50 КК України, покарання має на меті виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів.
Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 26.04.02 № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», судам слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці тощо.
Відповідно до ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний злочин.
Як вбачається з матеріалів справи, відмовляючи у задоволенні клопотання матері засудженого, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_7 , хоча й відбув встановлену законом частину покарання, визначену положеннями ст.81 КК України, проте засуджений та відбуває покарання за вчинення особливо тяжких злочинів, після переводу до дільниці соціальної реабілітації у Житомирській виправній колонії №4, на протязі 2013 року допустив низку порушень режиму тримання, за що 4 рази піддавався заходам стягнення, в тому числі й у вигляді поміщення у дисциплінарний ізолятор строком на 9 діб. При цьому заохочень після застосування заходів стягнення ОСОБА_7 не має.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 за весь час свого відбування покарання своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення та перевиховання, як того вимагає закон, тому підставно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення її сина - засудженого ОСОБА_7 .
Будь-яких інших обставин, які б давали підстави вважати що ухвала суду є незаконною та підлягає скасуванню, а клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 задоволенню, апелянт в своїй апеляційні скарзі не навів, та судом під час апеляційного розгляду не встановлено.
На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст.376, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-
п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 28.11.2014 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від покарання засудженого ОСОБА_7 , без змін. Ухвала набирає законної сили після оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді