АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/333/2015 Головуючий у суді 1 інст.: ОСОБА_1
Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
представника потерпілої ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
захисника ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Нечипорівка Яготинського району Київської області, громадянин України, з середньою освітою, одружений, працюючий водієм в КО «Київмедспецтранс», зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
- визнаний винним та засуджений за ч. 1 ст. 286 КК України на 2 роки обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік. На підставі ст. 76 КК України на нього покладені обов`язки: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтись для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції.
Згідно з вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він 10 липня 2014 року приблизно в 11 год. 20 хв., керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 210994, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Кибальчича в напрямку від проспекту Ватутіна в бік вул. Карбишева в м. Києві зі швидкістю приблизно 10 км/год, в порушення вимог п.п. 2.3.б), 12.1., 18.1. Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, а саме - погодні умови у вигляді дощу, та мокру проїзну частину, які погіршували йому видимість елементів проїзної частини попереду, внаслідок чого він не мав змоги безпечно керувати транспортним засобом. Під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого напроти будинку № 30 по пр-ту Ватутіна в м. Києві, ОСОБА_9 не переконався, що на ньому перебуває пішохід, не зменшив швидкість свого автомобіля та не зупинився перед пішохідним переходом, продовжив рух, не давши дорогу пішоходу ОСОБА_7 , яка переходила проїзну частину вул. Кибальчича в межах нерегульованого пішохідного переходу, с права наліво по відношенню до руху його автомобіля, в результаті чого здійснив наїзд правою боковою, передньою частиною автомобіля в лівий бік тіла пішохода ОСОБА_7 , яка в результаті ДТП отримала легкі та середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції під час розгляду справи по суті та кваліфікацію протиправних дій, просить вирок суду першої інстанції в частині прийнятого рішення за цивільним позовом потерпілої скасувати та ухвалити в цій частині рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позов не взяв до уваги, що матеріальну та моральну шкоду має відшкодовувати страхова компанія, оскільки відповідно до полісу обов`язкого страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідальність ОСОБА_9 перед потерпілими забезпечена та розмір матеріальної і моральної шкоди завданої дорожньо-транспортною подією за участю ОСОБА_9 не перевищує ліміту страховика, який має бути належним відповідачем в справі. Апелянт звертає увагу на те, що оскільки обвинувачений у встановлений законом і договором строк звернувся до страховика та добровільно сам не бажає відшкодовувати шкоду, а тому, матеріальну і моральну шкоду має відшкодовувати страховик, а не заподіювач. Вважає, що непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме із страховика, є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди.
Розглянувши кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, потерпілу та її представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просили залишити вирок суду без змін, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним і обгрунтованим, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, за який він засуджений за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами. Оскільки фактичні обставини справи кримінального провадження ніким із учасників судового провадження не оспорюються, то суд не проводить детальний їх аналіз та відповідно до ст. 404 КПК України, перевіряє вирок суду лише в межах апеляційної скарги.
Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів викладених в апеляційній скарзі обвинуваченого щодо скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої, то слід зазначити наступне.
У відповідності до вимог ст. 374 КПК України, при ухваленні вироку, суд приймає рішення про цивільний позов, який згідно ст.ст. 128, 129 КПК України розглядається у кримінальному провадженні за правилами, встановленими КПК України. Якщо правовідносини, пов`язані з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.16 Постанови № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при пред`явленні позовних вимог про відшкодування завданої шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме із страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.
Питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст. 33 Закону № 1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбачених статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.
Як вбачається з матеріалів справи, при вирішенні заявленого потерпілою ОСОБА_7 цивільного позову судом не було додержано вимог законодавства, що регулює порядок вирішення цього питання.
Так, в матеріалах кримінального провадження наявний поліс № АС/8739180 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів строком дії з 23.11.2013 рік по 22.11.2014 рік, відповідно до якого, страховим товариством з додатковою відповідальністю «Гарантія» забезпечена відповідальність осіб перед потерпілими за участю керованого ОСОБА_9 автомобіля ВАЗ 210994 номерний знак НОМЕР_1 . Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить сто тисяч, а за шкоду, заподіяну майну - п`ятдесят тисяч гривень.
Разом з тим, суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо заявленого потерпілою цивільного позову, за наявності даних про відсутність згоди ОСОБА_9 на добровільне відшкодування потерпілій заподіяної ним шкоди, належним чином не з`ясував, чи надавав обвинувачений страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, письмове повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та чи бажає він, відповідно до положень ст. 33 ЦПК України, залучити до участі у справі страховика.
Також судом першої інстанції не було з`ясовано і думку цивільного позивача щодо необхідності залучення до участі у справі страховика.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що вищезазначені обставини судом не були належним чином досліджені та з`ясовані, та як наслідок, прийняте передчасне рішення щодо часткового задоволення позовних вимог потерпілої.
З огляду на викладене, не можна вважати прийняте судом рішення по цивільному позову ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди законним і обґрунтованим, а тому в цій частині вирок суду підлягає скасуванню.
Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про необхідність скасування вироку в частині прийнятого судом рішення щодо цивільного позову та необхідності ухвалення в цій частині рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки вимоги до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме із страховика не були пред`явлені, то вони є безпідставними.
Ч. 1 ст. 55 та ч. 2 ст. 124 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням ТОВ «Торгів Дім «Кампус клаб» (справа про досудове врегулювання спорів офіційне тлумачення ч. 2 ст. 124 Конституції України) право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Неподання безпосередньо до страхової компанії документів для виплати страхового відшкодування за умови звернення до суду за захистом порушених прав та наявності належного повідомлення страховика про настання страхового випадку, не може бути визнано єдиною законною підставою для відмови у страховій виплаті.
З урахуванням вищезазначеного вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.
Скасовуючи вирок в частині вирішення цивільного позову, колегія суддів вважає, що в цій частині необхідно призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства не тільки з підстав щодо компетенції суду по розгляду цивільних позовів в рамках кримінального провадження, а й з огляду на те, що чинним кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена можливість постановлення рішення апеляційною інстанцією в даному випадку. Апеляційний суд не може постановити новий вирок в цій частині, оскільки таке рішення буде суперечити вимогам ст. 409 КПК України.
На думку колегії суддів, саме призначення нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства забезпечить право потерпілої цивільного позивача ОСОБА_7 на повний, всебічний та неупереджений розгляд її цивільного позову.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 419, 376 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року щодо ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_7 скасувати.
Призначити новий розгляд за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку цивільного судочинства в Дніпровському районному суді м. Києва.
В решті вирок стосовно ОСОБА_9 залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а для засудженого, який утримується під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4