11-кп/775/103/2015(м)
0520/6129/2012

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 січня 2015 року, якою

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Маріуполя, громадянина України, не судимого, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

відмовлено у задоволенні його клопотання про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання.

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 грудня 2013 року ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.309, ч.2 ст.309, ч.1 ст.263, ч.1 ст.70 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі. Призначене покарання ОСОБА_7 відбуває у Маріупольському слідчому ізоляторі УДПтСУ в Донецькій області.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2014 року вирок щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 жовтня 2014 року на підставі ст.6 Закону України „Про амністію ОСОБА_7 невідбута частина покарання скорочена наполовину.

5 січня 2015 року засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання на підставі ст.81 КК України.

Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 січня 2015 року у задоволенні клопотання було відмовлено, оскільки станом на 28 січня 2015 року засуджений ОСОБА_7 фактично не відбув 2/3 частини призначеного йому покарання та своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення.

На зазначену ухвалу засудженим ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, в якій він просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, як незаконну і необґрунтовану, ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання. Вказує, що судом не була дана належна оцінка обставинам, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, вважає, що суд першої інстанції мав всі підстави для задоволення його клопотання, оскільки під час перебування в місцях позбавлення волі режиму утримання не порушував, виконував покладені на нього обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження та ухвали суду, засуджений ОСОБА_7 почав відбувати покарання з 3 червня 2014 року , з зазначеної дати перебував в Маріупольському СІЗО УДПтСУ в Донецькій області по 28 січня 2015 року, фактично відбув 1/2 строку покарання, не мав ані стягнень, ані заохочень за період відбування, режиму утримання не порушував, проте і до суспільно корисної праці не залучався.

Відмовляючи в умовно-достроковому звільненні засудженого від відбування покарання, суд прийшов до правильного висновку, що останній дійсно обов`язки чергового по камері виконував, у відношенні до представників установи ввічливий, із співкамерниками не конфліктував, особисті речі та спальне місце утримував у доброму стані, але це, власне, є його прямими та безпосередніми обов`язками, відповідно до ст.107 КВК України. Крім того, судом в повному обсязі було враховано дані щодо поведінки засудженого в цілому та по відношенню до праці, який не виявляв наміру працювати та доводити своє виправлення, що спростовує висновки засудженого в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст.6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Згідно з вимогами ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання виправлення засудженого.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що підстави, які зазначив засуджений в клопотанні про умовно-дострокового звільнення його від відбування покарання є суто формальними. Як встановлено та доведено судом при розгляді клопотання, ОСОБА_7 хоча й не має дисциплінарних стягнень, але тривалий час не виявляв бажання працювати, що є його прямим обов`язком згідно ч.1 ст.118 КВК України, та в свою чергу свідчить про відсутність повного виправлення з боку останнього в контексті вимог ст.6 КВК України, а пасивна поведінка засудженого та ставлення до праці не може бути визнана, як сумлінна. А тому доводи засудженого про це в апеляційній скарзі та незаконність судового рішення не є слушними.

Разом з тим, посилання суду на те, що відсутні взагалі правові підстави для задоволення клопотання ОСОБА_7 , передбачені п.2 ч.3 ст.81 КК України є помилковими.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами провадження, ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.263 КК України, за який його засуджено, у квітні 2010 року, та на той період діяв зазначений кримінальний закон в редакції від 15 квітня 2008 року, а санкція ч.1 ст.263 КК України передбачала покарання у вигляді позбавлення волі на строк від двох до п`яти років, а тому вказаний злочин відповідно до вимог ст.12 КК України на той час вважався злочином середньої тяжкості.

Згідно ч.2 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Таким чином, відповідно до п.1 ч.3 ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване до ОСОБА_7 після фактичного відбуття засудженим не менше половини строку покарання, тобто останній формально вже має право на зазначену правову пільгу.

Підстав для скасування або зміни ухвали суду, передбачених ст.409 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.ст.370,539 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404,407,418 КПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 січня 2015 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду Донецької області може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим ОСОБА_7 в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області