АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2
- ОСОБА_3
при секретарі судового засідання - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві заяву ОСОБА_5 про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами,
за участю сторін
прокурора - ОСОБА_6
захисника - ОСОБА_7
засудженого - ОСОБА_5
В С Т А Н О В И Л А:
20 листопада 2014 року до Апеляційного суду м. Києва надійшла заява засудженого ОСОБА_5 про перегляд вироку Апеляційного суду АР Крим за нововиявленими обставинами, в якій засуджений зазначає про те, що вироком Апеляційного суду АР Крим він засуджений до довічного позбавлення волі за злочини, вчинені у 1998-1999 роках . З урахуванням рішень Конституційного Суду України та Верховного Суду України, засуджений в заяві порушує питання про зміну судових рішень і пом`якшення призначеного йому покарання до п`ятнадцяти років позбавлення волі, оскільки на час вчинення злочину, за який йому було призначено довічне позбавлення волі, найсуворішим покаранням було позбавлення волі на строк п`ятнадцять років.
Заслухавши доповідь судді, ОСОБА_5 та захисника, які підтримали заяву, прокурора, який просив відмовити у відкритті провадження, зазначивши, що викладені у заяві засудженого питання вирішуються місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, дослідивши надані до заяви матеріали та перевіривши доводи заяви ОСОБА_5 , колегія суддів приходить до наступного.
Як вбачається з копії вироку Апеляційного суду АР Крим від 26 серпня 2003 року, ОСОБА_5 засуджений за ст..ст. ст.. 93 пп. «а», «з», «і» КК України (в редакції 1960 року), ч. 3 ст. 357, ч. ст.. 358, ч. 2 ст. 358, 42 КК України (в редакції 1960 року), до довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, які він вчинив в період вересня 1998-квітень 1999 років.

За змістом ч. 1 ст. 6 КК України (в редакції 1960 року) та ч. 2 ст. 4 КК України (в редакції 2001 року) злочинність і караність діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час його вчинення.

Відповідно до положення ст.. 93 КПК України (в редакції 1960 року) за умисне вбивство за обтяжуючих обставин було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертна кара, а у випадках, передбачених пунктом «а» цієї статті, з конфіскацією майна.

Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України, які передбачаються смертну кару як вид покарання, та запропоновано Верховній Раді України привести Кримінальний кодекс України у відповідності з цим Рішенням.

Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення

Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Разом з тим, на виконання зазначеного Рішення Конституційного Суду України 22 лютого 2000 року прийнятий Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», який набрав чинності 4 квітня 2000 року та яким смертну кару, як виняткову міру покарання, виключено з Кримінального кодексу України і введено новий вид покарання довічне позбавлення волі.

Проте, відповідно до положень ч. 3 ст. 6 КПК України(в редакції 1960 року) та ч. 2 ст. 5 КПК України (в редакції 2001 року) Закон, що встановлює караність діяння або посилює покарання, зворотної сили не має.

Зазначені обставини існували на час судового розгляду кримінальної справи щодо ОСОБА_5 та винесення вироку.

З огляду на викладене, обставини, зазначені в заяві ОСОБА_5 , не є нововиявленими, стосуються судової практики призначення покарання, та можуть бути вирішені, з урахуванням вимог ч. 2 та 3 ст. 5 КК України, в порядку, передбаченому ст.. 537, 539 КПК України.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_5 не є заявою про перегляд вироку суду за нововиявленими обставинами, а тому приходить до висновку про відмову у відкритті кримінального провадження за заявою ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку суду з поверненням заявнику заяви та доданих до неї матеріалів.
Керуючись ст. ст. 376, 459. 464, ч. 3 ст. 429 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Відмовити у відкритті кримінального провадження за заявою ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку апеляційного суду АР Крим від 26 серпня 2003 року.

Заяву про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення разом з усіма доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку.

_____________________________ ____________________________ _____________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 .