УХВАЛА

іменем України

22 червня 2010 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Рівненської області у складі

головуючого судді Полюховича О.І.,

суддів Коробова О.К., Баглика С.П., з участю прокурора Зуйкова О.Г.,

засудженого ОСОБА_1,

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляціями прокурора Шпинти С.М., засудженого ОСОБА_1 на вирок Рівненського районного суду від 12 квітня 2010 року.

Цим вироком

ОСОБА_1, який народився 20 травня 1979 року, уродженець і житель ІНФОРМАЦІЯ_1, про якого у вироку зазначено, що він неодноразово судимий без зазначення даних про всі непогашені і не зняті судимості, громадянин України,

- засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк у три роки. На підставі ч.4 ст. 70 КК України остаточне покарання із поглиненням покарання, призначеного вироком Рівненського районного суду від 11 лютого 2009 року, остаточне покарання призначене у виді позбавлення волі на строк у три роки.

ОСОБА_1 вироком визнаний винним у викраденні в липні 2008 року в с. Караєвичі Рівненського району Рівненської області майна ОСОБА_2: мобільного телефону, вартістю 11447 грн. 31 коп. із стартовим пакетом, вартістю 50 грн.; светра, вартістю 105 грн. 62 коп. та грошей в сумі 50 грн.93 коп.

Ще він визнаний винним у повторному викраденні майна ОСОБА_3 на суму 1180 грн. (бензопилки, вартістю 700 грн.; велосипеда, вартістю 480 грн.) влітку 2008 року в селі Глажева Костопільського району Рівненської області.

В апеляції прокурора Шпинти С.М. (т. 2 а.с. 179-181) викладене прохання скасувати вирок і повернути справу на новий судовий розгляд. Прокурор стверджує в апеляції, що суд допустив істотні порушення кримінально-процесуального законодавства: мотивувальну частину вироку виклав з порушеннями вимог ч. 1 ст. 334 КПК України (не зазначивши спосіб вчинення злочину, форму вини і мотив), а також порушив вимоги ст. 64 КПК України щодо обставин, які підлягають доказуванню.

В апеляції засудженого ОСОБА_1 теж викладене прохання скасувати вирок і повернути справу на новий судовий розгляд. Засуджений посилається на порушення кримінально-процесуального законодавства та неповноту дослідження обставин справи.Зокрема

К 11-27$ 2010 р. Вирок постановлений одноособово суддею Бокієм В.Ю.

Категорія : ч.2 ст. 185 кк України Доповідач Коробов О.К.

засуджений стверджує, що під час судових дебатів суддя обмежував його у виступі, допускав нетактовні репліки, не розглянув його прохання про поновлення судового слідства. В апеляції також стверджується про порушення права підсудного задавати питання під час судового слідства. Зазначає ОСОБА_1 про його примушування працівниками міліції підписувати чисті аркуші паперу, про що він звертався із скаргами до прокуратури. За твердженням ОСОБА_1 визнання його винним у викрадені речей ОСОБА_2 не грунтується на добутих під час судового слідства доказах, він оспорює вартість викраденого у потерпілого телефону.

Заслухавши суддю-доповідача, прохання прокурора та засудженого про скасування вироку з поверненням справи на новий судовий розгляд, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляції підлягають задоволенню.

Дійсно (на що звернув увагу в апеляції прокурор) ОСОБА_1 за формулюванням про зміну обвинувачення в суді (а.с. 151) обвинувачувався у вчиненні повторно крадіжки в середині липня 2008 року. У формулюванні обвинувачення прокурором була зазначена кваліфікуюча обставина крадіжки, а саме - вчинення крадіжки особою, яка раніше була судима за вчинення злочину проти власності. Суд же у вироку виключив із формулювання обвинувачення, яке визнане доведеним, цю кваліфікуючу обставину не навівши ніяких доводів для цього. Такі дій суду є істотним порушенням кримінально-процесуального законодавства, а саме - ст. 334 КПК України.

Кримінальний кодекс України розрізняє таємне викрадення чужого майна ( ст. 185 КК України ) і відкрите викрадення чужого майна ( ст. 186 КК України ). Суд же формулюючи у вироку обвинувачення у вчиненні викрадень у липні 2008 року та у вересня 2008 року не вказав і такої кваліфікуючої ознаки як відкрите чи таємне викрадення.

Відповідає дійсності твердження апеляції прокурора і щодо не зазначення у вироку способу вчинення злочину (якими діями вчинено злочини), форми вини і мотивів вчинення злочинів, що вимагає ч.1 ст. 334 КПК України.

Отже доводи прокурора про істотні порушення кримінально-процесуального законодавства є переконливими.

Справа розглянута з численними іншими істотними порушеннями кримінально-процесуального законодавства, які привели до суттєвої неповноти судового слідства та перешкодили постановити законний та обґрунтованими вирок.

Так суд не виконав вимог ст. 299 КПК України і не встановив які докази треба дослідити, пославшись на необхідність досліджувати докази „в повному об'ємі". Ніякого „повного об'єму" дослідження доказів законодавство не передбачає. Вказане порушення кримінально-процесуального закону привело до того, що суд не з'ясував дійсної вартості викраденого майна та розміру заподіяної злочинами шкоди, що передбачено ст. 64 КПК України. На це справедливо послався у апеляції засуджений. Ні при допиті потерпілого ОСОБА_3, ні при допиті підсудного не з'ясовувались їх думки щодо правильності визначення вартості викраденого та розміру заподіяної злочинами шкоди потерпілим.

Суд не дослідив висновок судової товарознавчої експертизи, обмежившись оголошенням тексту її висновку. При цьому не з'ясовувалась думка сторін щодо цього висновку, що відповідності кінцевого висновку експертизи її дослідницькій частині, тощо. Суд не з'ясовував чи бажають сторони скористатись своїм правом задати запитання експертові, в порядку ст. 311 КПК України. Вказані порушення дають підстави засудженому в апеляції оспорювати вартість викрадених речей і стверджувати, що неправильне визначення вартості викраденого вплинуло на кваліфікацію його дій.

Не перевірив суд законність порушення органом дізнання кримінальної справи щодо ОСОБА_1 за ч.З ст. 185 КК України (т. 2 а.с. 1). Оскільки дізнавач, як особа, не є органом дізнання, то його постанова має бути затверджена керівником органу дізнання. Виконання цієї вимоги суд не перевіряв. Хто вніс не оговорені виправлення в резолюцію по затвердженню постанови про порушення кримінальної справи суд не перевіряв. Чи діяла ця особа в межах своєї компетенції не з'ясовано. Біля підпису особи, яка затвердила постанову надрукована розшифровка підпису - „П.Я. Єзгор". Суд не перевірив чи не є це твердження завідомо неправдивим.

Не дав оцінки суд і порушенню вимог ст. 109 КПК України щодо затвердження прокурором постанови про направлення справи для провадження досудового слідства. Ця постанова (т. 2 а.с.) не затверджена ні прокурором, ні керівником органу дізнання. На постанові є підписи двох анонімних осіб, які не зазначили належним чином свої посад і прізвищ. На виявлення такої неповаги до своїх процесуальних обов'язків цих невстановлених судом посадових осіб суд не відреагував.

Не дав оцінки суд і порушенню строку досудового слідства при розслідуванні кримінальної справи щодо ОСОБА_4, яка була порушена 5 січня 2009 року (т. 1 а.с. 1). Справа була порушена щодо конкретної особи і досудове слідство продовжувалось до початку квітня. (Дата направлення справи прокуророві з обвинувальним висновком, яка має за ст. 120 КПК України процесуальне значення в справі не зафіксована). Законність зупинення досудового слідства постановою від 20 лютого 2009 року не перевірена. У вказаній постанові зазначається, що вона порушена щодо конкретної особи - ОСОБА_1, стверджується, що встановлено, що саме ОСОБА_1 вчинив повторно злочин, однак припускаючись суперечності в твердженнях слідчий прийняв рішення про зупинення досудового слідства, бо „особу, яка вчинила злочин не встановлено". Якщо по справі, порушеній щодо конкретної особи слідчий приходить до висновку про її непричетність до злочину і необхідність встановлення особи, яка дійсно вчинила злочин, то у відповідності до ст. 213 КПК України він мав закрити справу щодо обвинуваченого за недоведеністю його участі у вчиненні злочину. Чому на таке порушення не відреагував прокурор району, якому була направлена копія постанови, суд не з'ясував.

Частиною 3 ст. 223 КПК України передбачено, що в обвинувальному висновку мають бути посилання на аркуші справи, на котрих містяться докази, які підтверджують твердження слідчого. В обвинувальному висновку, затвердженому прокурором Костопільського району (т. 1 а.с. 36-37) містяться лише три посилання на аркуші справи. Слідчий стверджує, що на аркуші 12 містяться дані про роз'яснення потерпілому його права заявити цивільний позов; що на аркуші 7 в протоколі огляду предметів містяться якісь не вказані докази щодо вини підсудного; що на аркуші 25 містяться дані щодо характеристики підсудного. Жодне з цих посилань на аркуші справи не є правдивим і не відповідає дійсності. Так на аркуші 25 міститься ксерокопія паспорту, на аркуші 12 нема жодних роз'яснень потерпілому про його право пред'явити цивільний позов, на аркуші 7 не викладеного жодного доказу, щодо винності якоїсь конкретної особи у вчиненні злочину. Однак ні прокурор, ні слідчий не були допитані для з'ясування цих недоречностей та з'ясування чому у в обвинувальному висновку нема посилань на аркуші справи, на яких містяться докази щодо обставин, котрі підлягають доказуванню по кримінальній справі, відповідно до ст. 64 КПК України.

У вступній частині вироку на порушення вимог ст. 333 КПК України та роз'яснень, викладених в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду N 5 від 29 червня 1990 року "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку" (Із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України N 3 від 04.06.93 ; N 12 від 03.12.97, від 30 травня 2008 року N 6 "Про практику застосування кримінально-процесуального законодавства при попередньому розгляді кримінальних справ у судах першої інстанції") не зазначенні дані про всі не зняті і не погашені судимості підсудного.

Попередній розгляд по справі був проведений з дуже істотним порушенням строку, зазначеного в ст. 241 КПК України. Спарава надійшла до суду 17 лютого 2009 року, а попередній розгляд проведений лише 13 листопада 2009 року.

З погляду на такі численні порушення кримінально-процесуального законодавства окремі із яких є істотними, і неповноту досудового та судового слідства, які ставлять під сумнів обгрунтованість вироку, апеляції прокурора та засудженого, відповідно до пунктів 1 та 3 ч. 1 ст. 367 КПК України, підлягають задоволенню, а вирок - підлягає скасуванню. Зважаючи, що вказані порушення виключали можливість ухвалення вироку, справа за ч. 2 ст. 374 КПК України після скасування вироку підлягає поверненню на новий судовий розгляд.

При новому розгляді необхідно, усунути вказані порушення законодавства і неповноту судового слідства. Викладені в апеляції ОСОБА_1 та доповненні до неї твердження про застосування до нього працівниками Костопільського РВ управління Міністерства внутрішніх справ України у Рівненській області (підрозділів ізолятора тимчасового утримання та кримінального розшуку) незаконних методів розслідування з примушуванням до підписування чистих аркушів паперу має бути ретельно перевірене з долученням до справи процесуального рішення прокурора, який наглядав за розслідуванням справи.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляцію прокурора Шпинти С.М. та засудженого ОСОБА_1 задовольнити.

Вирок Рівненського районного суду від 12 квітня 2010 року щодо ОСОБА_1 скасувати, а кримінальну справу повернути в той же суд на новий розгляд іншим суддею починаючи зі стадії призначення справи до судового розгляду.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_1 залишити попередній -взяття під варту.

Судді