Справа №482/1746/14-к 06.05.2015 06.05.2015 06.05.2015
УХВАЛА
06 травня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Себине Новоодеського району Миколаївської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 286 , ч.1 ст. 135 КК України
Учасники судового провадження:
прокурори ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10
потерпілий ОСОБА_7
представник потерпілого ОСОБА_11
захисник ОСОБА_12
обвинувачений ОСОБА_6 .

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 просить вирок скасувати частково у частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання у
провадження №11-кп/784/150/15 головуючий суду 1-щї інстанції ОСОБА_13
категорія ч.1 ст. 286 КК України доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
виді позбавлення волі та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, без застосування амністії.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду змінити та звільнити його на підставі п «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від відбування призначеного судом додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України позбавлення права керування транспортними засобами.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 286 , ч.1 ст. 135 КК України та йому призначено покарання:
· за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки;
· за ч.1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців на підставі пункту «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року.
Цим же вироком постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 80 000 грн., майнової шкоди в розмірі 24 350 грн.
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги потерпілий ОСОБА_7 вказує, що вирок суду є незаконним через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.
Вважає, що звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання на підставі закону «Про амністію у 2014 році» є незаконним, оскільки відповідно до п. «є» ст. 8 цього закону амністія не застосовується до осіб яких засуджено за злочини порушення правил дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжкі тілесні ушкодження, вчинені особою в стані алкогольного сп`яніння.
Стверджує, що ОСОБА_6 вчинив злочини, будучи в стані алкогольного сп`яніння і цей стан підтверджується даними протоколу про адміністративне правопорушення від 30.03.2014 року, протоколу огляду на стан сп`яніння, висновком щодо результатів огляду на стан сп`яніння, які узгоджуються із показами свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .
Вважає, що судом не враховано таку обставину, як неодноразове притягнення ОСОБА_6 до відповідальності за керуванням транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що не погоджується з висновком суду щодо недоцільності звільнення його від призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Посилаючись на п. «в» ст. 1 закону України «Про застосування амністії 2014 році», зазначає, що закон зобов`язав суди звільняти від відбування покарання, як основного так і додаткового.
Заперечення на апеляційну скаргу.
Захисник ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав заперечення на апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 .
Вважає, що апеляційна скарга потерпілого є надуманою та такою, що має декларативний характер.
Зазначає, що ОСОБА_6 ніколи не притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП.
Встановлені судом першої інстанції обставини
Судом першої інстанції встановлено, що 30 березня 2014 року, близько 03.00 год. ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Опель Кадет», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю близько 60 км/год по автодорозі «Ульянівка-Миколаїв», зі сторони м. Нова Одеса у напрямку м. Миколаєва. Наближаючись до автозаправочної станції «Лукойл», що в районі с. Себине Новоодеського району Миколаївської області. Здійснюючи маневр заїзду на її територію, ОСОБА_6 , грубо порушив пункти 2.3 «б», 12.2, 12.3, 18.1 ПДР України, тобто проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не контролював рух свого транспортного засобу, хоча зобов`язаний був його постійно контролювати і мав таку технічну можливість , маючи об`єктивну можливість завчасно бачити, що попереду керованого ним автомобіля проїжджу частину перетинає пішохід, продовжив рух, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості, своєчасно не вжив заходів до зниження швидкості руху автомобіля, аж до повної його зупинки, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_18 , не надав їй дорогу та здійснив наїзд на потерпілу.
Внаслідок чого, пішоходу ОСОБА_18 заподіяні тілесні ушкодження які відносяться до категорії тяжких за ознакою небезпеки для життя.
Після наїзду на потерпілу ОСОБА_6 вийшов з автомобіля і усвідомлюючи, що потерпіла ОСОБА_18 знаходиться в небезпечному стані для життя, розуміючи що їй необхідна невідкладна медична допомога і він мав можливість надати їй допомогу, діючи умисно та протиправно, не надав потерпілій допомогу, не вжив жодних заходів для забезпечення її медичного огляду та намагався приховати власну причетність до вказаної дорожньо-транспортної пригоди, в порушення вимог пункту 2.10 «а» ПДР України з місця вчинення злочину зник.
Дії ОСОБА_6 були кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілій ОСОБА_18 тяжке тілесне ушкодження); за ч.1 ст. 135 КК України (завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той хто залишив без допомоги сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан).
Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого на підтримку своєї апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_12 на підтримку апеляційної скарги обвинуваченого, думку прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_18 тяжкого тілесного ушкодження та у завідомому залишенні без допомоги ОСОБА_18 яка перебувала в небезпечному стані і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок іншого безпорадного стану, якщо ОСОБА_6 залишив без допомоги , тобто сам поставив потерпілу в небезпечний для життя стан за встановлених судом обставин, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку.
В цій частині вирок суду не оскаржується.
Не оскаржується учасниками провадження і кваліфікація дій ОСОБА_19 за ч. 2 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України.
Також суд при визначенні виду та розміру покарання ОСОБА_6 у відповідності із вимогами ст. 65 КК України врахував вчинення ним тяжкого та середньої тяжкості злочинів, відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, дані про особу обвинуваченого, який вчинив злочини вперше, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні неповнолітню дитину.
З урахуванням наведеного суд призначив покарання ОСОБА_6 в межах санкцій ч. 2 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України та вірно визначив остаточне покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
З огляду на те, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, з необережності, має на утриманні малолітню дитину, щодо якої він не позбавлений батьківських прав, суд, врахувавши усну згоду обвинуваченого, застосував до нього амністію, а саме: на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнив від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі.
Що стосується доводів потерпілого про неправильне застосування до ОСОБА_6 Закону України «Про амністію у 2014 році» через вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння, то обставини про стан ОСОБА_6 на час вчинення ним злочинів досліджувалися судом першої інстанції неповно, у зв`язку з чим апеляційний суд за клопотанням сторони обвинувачення в порядку ч.3 ст. 404 КПК України дослідив цю обставину і дійшов наступних висновків.
Як убачається із представленого потерпілим ОСОБА_7 протоколу медичного огляду для встановлення стану сп`яніння №16 від 30.03.2014 року, огляд ОСОБА_6 проводився об 11 год. 35 хвилин і встановлено, що він знаходиться в стані алкогольного сп`яніння.
В даному протоколі містяться пояснення ОСОБА_19 , який стверджував, що випив 300 грам водки 30.03.2014 року о 4 год. ранку.
В той же день о 12.25 год. відносно ОСОБА_6 був складений протокол про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, згідно якому 30.03.2014 року о 2.10 год. він, будучи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем Опель 849 29 ХО в районі АЗС Лукойл в с. Себіно Миоклаївської області.
В даному протоколі викладені пояснення ОСОБА_6 про те, що він у вказаний час керував автомобілем, будучи в стані алкогольного сп`яніння.
Постановою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 29.05.2014 року вказаний протокол з матеріалами адміністративної справи направлені прокурору для вирішення питання про залучення до матеріалів кримінального провадження.
Будучи допитаним в апеляційній інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 показав, що він підтверджує пояснення з приводу вживання алкогольного напою 30.03.2014 року о 4 год. ранку після дорожньо-транспортної пригоди. Разом з тим, заперечує пояснення, надані ним під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.
З метою перевірки достовірності показань ОСОБА_6 в цій частині апеляційний судом допитана в якості свідка лікар ОСОБА_14 , яка проводила медичний огляд ОСОБА_6 , із показань якої видно, що по зовнішнім ознакам вона встановила, що останній знаходився в стані алкогольного сп`яніння і з його слів стало відомо, що він вживав алкогольні напої о 4 год. ранку.
Свідок ОСОБА_15 підтвердила тільки факт знаходження ОСОБА_6 в кафе «Перлина степу» в ніч на 30.03.2014 року. Заперечувала, що ОСОБА_6 вживав спиртні напої та на момент дорожньо-транспортної пригоди знаходився в стані алкогольного сп`яніння.
Свідок ОСОБА_16 показав, що теж бачив ОСОБА_6 у вказаному кафе за столом і бачив перед ним прибори для вживання спиртних напоїв і тому вважає, що той вживав спиртні напої та знаходився в стані алкогольного сп`яніння.
Не знайшли свого підтвердження твердження потерпілого про систематичне керування ОСОБА_6 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння з огляду на дані представленої потерпілим довідки про скоєні правопорушення, згідно якої ОСОБА_6 протягом року, а саме 25.09.2013 року скоїв правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП.
Проаналізувавши показання обвинуваченого, свідків у сукупності із представленими потерпілим матеріалами, апеляційний суд вважає, що не здобуто достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 вчинив злочини, будучи в стані алкогольного сп`яніння.
Тому апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність заборони у виді вчинення злочину в стані алкогольного сп`янніня щодо застосування до ОСОБА_6 амністії стосовно основного покарання.
Тому суд обґрунтовано звільнив ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі по амністії.
Разом з тим апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про недоцільність застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 амністії стосовно додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Згідно положенням ст. 14 Закону Закону України «Про амністію у 2014 році» особи, на яких поширюється дія цього закону, можуть бути звільнені від відбування додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна.
Виходячи із змісту вказаного положення, є безпідставними доводи обвинуваченого про обов`язковість прийняття судом рішення щодо звільнення ОСОБА_6 від відбування додаткового покарання.
З огляду на обставини вчинення ОСОБА_6 злочинів, його поведінки після вчинення, даних про особу, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоцільність звільнення ОСОБА_6 від призначеного судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Визнавши ОСОБА_6 винним у вчиненні злочинів, внаслідок яких потерпілій ОСОБА_18 були спричиненні тяжкі тілесні ушкодження і вона після отриманої тяжкої травми постійно лежить, не орієнтується в просторі і часі, а її син ОСОБА_7 здійснює постійний догляд за матір`ю, яка не в змозі самостійно забезпечувати свою життєдіяльність, і таким чином встановивши причинний зв`язок між протиправними діями ОСОБА_6 і моральними стражданнями, які зазнає потерпілий ОСОБА_7 , суд прийняв правильне рішення про необхідність відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 у відповідності із вимогами ст. 1167 ЦК України.
Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то виходячи із роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 5, суд першої інстанції визначив моральні шкоду в розмірі 80 000 грн. залежно від вищезазначених характеру та обсягу страждань, яких зазнав потерпілий, з урахуванням майнового та сімейного стану обвинуваченого.
При цьому суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.
Тому є безпідставними доводи обвинуваченого про несправедливе визначення судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди.
З огляду на наведене, підстав для скасування, зміни вироку суду, про що просили апелянти, апеляційний суд не вбачає.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги потерпілого, обвинуваченого залишити без задоволення.
Вирок Новоодеського районного суду Миколаївської області від 24 грудня 2014 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3