Справа № 1 - 109 / 2008 р.
ПОСТАНОВА

05 грудня 2008
року Ріпкинський районний суд Чернігівської області

в складі : головуючого - судді Шляхова В. І.,

за
участю секретаря Костюк Г. О.

прокурорів Руденка П. В. і Софієнка В. В.,

потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_1., ОСОБА_2.,

та
підсудного ОСОБА_3.,

розглянувши у відкритому засіданні у залі суду смт. Ріпки
справу про обвинувачення

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1 народження,
уродженець с. Лапичі

Могилівської області Республіки Білорусь, громадянин України, освіта повна вища, одружений,
пенсіонер за вислугою років у збройних силах, утриманців немає, житель АДРЕСА_1
,

у вчиненні злочину передбаченого
ст. 185 ч. 1 КК України,

встановив:

Згідно
зміненого прокурором у судовому засіданні обвинувачення, ОСОБА_3вчинив крадіжку
чужого майна, оскільки в грудні 2003 року, з метою крадіжки металевого
вагончика вартістю 1 900 грн., приїхав до земельного наділу, який розташований
поблизу с. Сиберіж Ріпкинського району Чернігівської області і належить гр.
ОСОБА_1, мешканці м. Чернігів. Замінивши навісний та врізний замок на дверях
вагончику, ОСОБА_3, домовився з мешканкою м. Чернігів, ОСОБА_4 про продаж
вагончику за 1 500 грн. 12. 01. 2004 року, близько 13 години, з допомогою автомобільного крана ОСОБА_3.
скоїв крадіжку металевого вагончика розмірами 6 х 3 метра, вартістю 1 900 грн.,
в якому знаходились речі ОСОБА_1.:-
диван-ліжко вартістю 120 грн., стіл обідній вартістю 20
грн., 3 кухонні табурети, вартістю 45 грн., 2 сидіння на
автомобіль “Жигулі” вартістю 80 грн., виварку вартістю 50 грн., 5 пластмасових
відер вартістю 55 грн., чавунну піч з димоходами, вартістю 300 грн., 3 лопати
вартістю 45 грн., 3 грабель вартістю 33 грн., вила вартістю 14 грн., 2 сапи
вартістю 20 грн., сокиру вартістю 25 грн., ножовку вартістю 25 грн., молоток
вартістю 10 грн., 2 рулона рубероїду вартістю 70 грн., 8 рулонів шпалер
вартістю 52 грн., 5 листів оргаліту вартістю 100 грн., шерстяний плед вартістю
50 грн., шуби з штучного цигейки вартістю 50 грн., 4 дощовика балоневих вартістю
120 грн., 2 пари сапог гумових вартістю 40 грн., та іншого майна,
причинив значні збитки потерпілій на загальну суму 3 960 грн. А
також речі ОСОБА_2 : металеву ночву вартістю 30 грн., 1300 метрів сталевого
проводу вартістю 59 грн., 80 метрів алюмінієвого проводу вартістю 110 грн.,
пластмасової бочки 50 літрів вартістю 28
грн., 30 кг сталевої проволки, вартістю 60 грн., 15 кг. добрива вартістю 25
грн., а також іншого майна, спричинив потерпілому матеріальні збитки на
загальну суму 497 грн.», тобто вчинив злочин передбачений ст. 185 ч. 1 КК
України.

Зі зміненим
прокурором обвинуваченням не погодилися потерпілі, вони ж цивільні позивачі по
справі, - ОСОБА_1. та ОСОБА_2. У
відповідності до ч. 4 ст. 277 КПК України вони наполягали на тому, що ОСОБА_3.,
за ознакою проникнення до приміщення, повинен нести покарання за вчинення
злочину передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Як первинне,
так і змінене прокурором обвинувачення, підсудний не визнав. Суть його
заперечень полягає у відсутності в його діях ознак кримінального
злочину,оскільки, на його думку, в дійсності мали місце цивільно - правові
відносини внаслідок узгодженого з власником вагончика, ОСОБА_5, виконання
договору поруки.

Дослідивши в
ході судового слідства зібрані по справі докази та оцінивши їх у сукупності,
суд дійшов висновку про неможливість постановлення будь якого виду вироку,
зважаючи на вимоги ст. 323 КПК України що до законності і обгрунтованості
вироку, через суттеві неповноту та неправильність досудового слідства по
справі, які не можуть бути усунені судом. За ініціативою суду поставлене
питання про направлення справи на додаткове розслідування.

На думку
державного обвинувача справа не підлягає поверненню на додаткове розслідування
через неможливість експертним шляхом визначити дійсну вартість вагончика на час
викрадення, оскільки проведено його ремонт та пройшов значний час. Потерпіла
ОСОБА_1. заперечила ініціативу суду зважаючи на те, що хоче на підставі
остаточного судового рішення повернути собі власний вагончик. Потерпілий ОСОБА_2.
також наполягає на винесенні вироку по справі, оскільки на стадії дізнання по
справі ОСОБА_3. визнавав себе винуватим. З мотивів ігнорування слідчим його
вимог про встановлення дійсного власника вагончика та перевірки заявленого
алібі, підсудний ОСОБА_3. висловився за
проведення додаткового досудового слідства.

Оскільки по
справі під час дізнання та досудового слідства допущені однобічність та
неповнота розслідування, які не можуть бути усунені в судовому засіданні і такі
істотні порушення кримінально - процесуального закону, які виключають
можливість постановлення вироку, то суд дійшов висновку про потребу направлення
справи на додаткове розслідування, що відповідає вимогам ст. 281 КПК України.

Так судом
встановлено, що на стадіях дізнання та досудового слідства по справі вимоги ст.
ст. 22; 64 КПК України що до всебічного, повного і об'єктивного дослідження
обставин злочину і заборони прокурору, слідчому та особі, яка проводить
дізнання, перекладати обов'язок доказування на обвинуваченого, не виконані, а
навпаки грубо ігноруються на протязі чотирьох років.

Висновок суду
грунтується на тому, що ОСОБА_3. пред'явлене обвинувачення у крадіжці майна
ОСОБА_2. без винесення, на підставі ст. 98 КПК України, обов'язкової постанови
про порушення кримінальної справи за цим фактом, або відносно його особи. Через
викладене визнання ОСОБА_2 . потерпілим і цивільним позивачем по справі (т. 1 а.с. 58; 62) та усі слідчі дії по справі відносно
цього майна є незаконними, оскільки не грунтуються на процесуальному
законодавстві. ОСОБА_2. на суді стверджував, що звертався до
Ріпкинського РВ УМВС з відповідною письмовою заявою, але вона в матеріалах
справи відсутня. Викладене свідчить про порушення органами досудового слідства
та прокурором права обвинуваченого на захист у такому обсязі, що не може бути
поновлене в судовому засіданні та виключає можливість постановлення вироку.

Хоча у т. 2
на а.с. 11 міститься постанова слідчого про уточнення анкетних даних
обвинуваченого, особа ОСОБА_3. так і залишилася недостатньо встановленою,
оскільки у постанові про зміну прокурором обвинувачення в суді, його прізвище
зазначене як ОСОБА_3 так і як ОСОБА_3, до того ж, місцем його народження
зазначається село Лопачі, але згідно копії паспорту
НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 73 - 74) місцем народження ОСОБА_3 є село Лапичі. У
справі відомості про його особу органами досудового слідства встановлені тільки
станом на 2004 рік і без витребування характеристики з місця проживання (т. 1 а.с. 65 - 67; 73 - 76), що станом на час розгляду
справи в суді є також недостатнім.

У
відповідності до ст. 374 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в
апеляційному порядку, є обов'язковим для органів дізнання і досудового слідства
при додатковому розслідуванні і суду першої інстанції при повторному розгляді
справи. Ухвалою (т. 2 а.с. 153 - 156) від 14 вересня
2006 року апеляційний суд направив справу прокурору Ріпкинського району для
організації додаткового розслідування вказавши на потребу встановити
місцезнаходження ОСОБА_6. з метою її допиту щодо можливого укладеного договору
позики з ОСОБА_3та причетності до цього ОСОБА_5., якого слід ретельно
допитати, при необхідності провести з вказаними особами очні ставки, провести
товарознавчу експертизу для встановлення вартості вагончика та з'ясувати інші
обставини, які мають значення для справи. Перелічені вказівки органами
досудового слідтва залишилися не виконаними. Причини їх невиконання слідчий під
час допиту в суді зазначити не зміг. Суд позбавлений можливості їх виконати
зважаючи на неконкретність пред'явленого особі обвинувачення і потребу
проведення оперативно - розшукових заходів, що законодавчо до компетенції
судового слідства не віднесено. Під час додаткового розслідування товарознавча
експертиза викраденого у потерпілих майна слідчим так і не призначалася, хоча
матеріали справи містять протирічиві відомості про його вартість, настільки
суттєві, що в остаточному обвинуваченні прокурор зазначив кваліфікуючу ознаку
ч. 3 ст. 185 КК України, - заподіяння злочином значної шкоди потерпілій ОСОБА_1.

Згідно
постанов слідчого від 19. 07. 2004 р. (т. 1 а.с. 71 -
72) викрадене майно визнане речовими доказами по справі та передане на
відповідальне зберігання, але допитами потерпілих, підсудного та свідків, в
тому числі слідчого, суд встановив що вказані постанови до відома осіб,
зазначених в них відповідальними, не доводилися, розписки від цих осіб про
прийняття речових доказів на зберігання слідчим не відбиралися, внаслідок чого
частина майна, яка так і не була протокольно оглянута і по справі не визнана
речовими доказами (хоча їх крадіжка інкримінується ОСОБА_3.), знаходиться у потерпілої ОСОБА_1 ., частину
забрав свідок ОСОБА_7. та проведено ремонт вагончика.
Для відшукання цього майна й визначення виконанням слідчих дій його стану на
час вчинення інкримінованого ОСОБА_3. злочину за для призначення товарознавчої експертизи
потрібні розшукові та слідчі дії, так як характер і розмір шкоди, завданої
злочином, є предметом доказування і на стадії досудового слідства, а без оцінки
слідчим, внаслідок виконання вказівки апеляційного суду, здобутих доказів, можливість
призначення відповідної експертизи у судовому слідстві відсутня.

Органами
досудового слідства не виконані і вказівки апеляційного суду що до перевірки
заявленого ОСОБА_3. алібі шляхом проведення взаємодоповнюючих очних ставок між
ним, ОСОБА_6. і ОСОБА_5., що до фактів
викладених у розписці від імені ОСОБА_6. від
27. 05. 2002 року, незавірена копія якої міститься у справі (т. 1 а.с. 231) на
підставі якої і грунтується зайнята ОСОБА_3 позиція захисту. З оголошених судом
показань ОСОБА_6. (т. 2 а.с. 187) убачається, що
свідок заперечувала факт написання розписки саме такого змісту, хоча відомості
про пред'явлення слідчим копії розписки свідку справа не містить, також не було
вжито оперативно - розшукових заходів до встановлення місця знаходження
оригіналу розписки і приєднання його до справи процесуальним шляхом. Після
приєднання на стадії додаткового розслідування оригіналу розписки, його
належить пред'явити ОСОБА_6. і допитати її про обставини написання розписки та
про викладені в ній факти, в тому числі й про наслідки виконання зазначеного у
розписці зобов'язання. У разі не підтвердження свідком факту написання
розписки, призначити та провести по справі почеркознавчу експертизу за для
з'ясування авторства. В залежності від наслідків експертного дослідження
виконати необхідні і достатні слідчі дії в яких виникне потреба на
підтвердження або спростування алібі ОСОБА_3. Оскільки у списку осіб що підлягають виклику до суду місцем перебування
свідка ОСОБА_6. (т. 3 а.с. 26) вказано СІЗО м.
Чернігова, в той час як згідно відповіді ВІТ УМВС (т. 3 а.с. 17 - 18) 25. 10.
2007 р. ця особа із СІЗО вибула до виправної колони, то під час додаткового
розслідування належить встановити місце знаходження свідка для виконання з її
участю обов'язкових слідчих дій. Згідно цього ж спику (т. 3 а.с. 26) до суду в
якості свідка підлягав виклику ОСОБА_8 ., але судова повістка повернулася
неврученою (т. 3 а.с. 43 - 44) через смерть особи. З довідки виконкому Сиберізької
сільської ради смерть свідка настала у 2007 році (т. 3 а. с. 16). Належним
чином на досудовому слідстві не була встановлена і особа свідка ОСОБА_9. яка
проживає в АДРЕСА_2 . З оглянутого судом паспорту НОМЕР_2 убачається, що свідок
змінила прізвище 06. 05. 2005 р., в той час як у списку від 10. 10. 2008 року
свідком вказана ОСОБА_9 ., яка проживає в АДРЕСА_2 . Алібі ОСОБА_3. на
досудовому слідстві і в суді побічно підтвержували свідок ОСОБА_7. і свідок ОСОБА_9., яка до того ж стверджує про наявність ще одного
свідка (т. 1 а.с. 99), - ОСОБА_10 ., місце знаходження якої належить встановити
під час додаткового розслідування за для допиту в якості свідка і проведення
очної ставки з ОСОБА_5 . Для усунення наявних
суперечностей також належить провести очні ставки між останнім свідком та
свідками ОСОБА_7 . і ОСОБА_9 .

Під час виконання судом вимог ст. 317 КПК України клопотання від сторін,
які б сприяли суду у здійсненні правосуддя, не надходили. З огляду на
викладене усунути наявні неповноту і неправильність досудового слідства у
судовому засіданні неможливо, зайняті сторонами позиції не грунтуються на
законі, тому справу належить повернути на додаткове розслідування.

Керуючись ст. 281 КПК України, суд
-

постановив:

Кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні злочину,
передбаченого ст. 185 ч. 1 КК України
повернути прокурору Ріпкинського району Чернігівської області для організації
додаткового розслідування.

Запобіжний
захід щодо ОСОБА_3., залишити без змін - підписка про невиїзд.

На постанову сторонами може бути подана
апеляція до апеляційного суду Чернігівської області протягом 7 діб з дня її
винесення.

Суддя
В. І. Шляхов.