Справа № 170/155/25 Провадження №11-кп/802/208/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000465 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Шацького районного суду Волинської області від 06 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, який народився у с. Пульмо Шацького (на даний час Ковельського) району Волинської області, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з професійно-технічною освітою, майстр лісу Пульмівського лісництва, військовозобов`язаний, раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 постановлено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вироком вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат та цивільного позову.

ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що він 13.10.2024, приблизно о 17 годині 50 хвилин, керуючи технічно справним мопедом марки Vіреr V150А, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по горизонтальній прямій ділянці асфальтованого покриття проїзної частини автомобільної дороги по вулиці Незалежності у с. Пульмо Ковельського району Волинської області, порушуючи пункти 2.3 (б), 2.3 (г), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, діючи з необережності, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій і легковажно розраховуючи на їх запобігання на даній ділянці дороги, перебуваючи без застебнутого мотошолома, проявив безпечність та неуважність під час руху, не правильно оцінив дорожню обстановку, не відреагував на її зміну, не обрав безпечної швидкості руху з урахуванням дорожніх умов, що унеможливило постійно контролювати його рух та безпечно керувати транспортним засобом, в результаті чого, не впоравшись із керуванням, допустив падіння мопеда на дорожнє покриття автодороги.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир мопеда Vіреr V150А, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_11 , перебуваючи без застебнутого мотошолома, отримав тілесні ушкодження у виді важкої черепно-мозкової травми: злам кісток основи та склепіння черепа (лінійний злам скроневої кістки справа з поширенням на основу та на потиличну кістку), забій головного мозку важкого ступеня, травматичний крововилив під м`яку мозкову оболонку (САК), гострий правобічний півкулевий крововилив під тверду мозкову оболонку, дислокаційний синдром (зміщення структур головного мозку), садна верхніх кінцівок, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

У прямому причинному зв`язку із виникненням даної транспортної пригоди наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_8 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, а саме: п. 2.3 (б); п. 2.3 (г); п. 12.1.; п. 12.3.

В поданій апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, а також кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначення ОСОБА_8 покарання необґрунтованим. Посилається на те, що місцевим судом необґрунтовано рішення щодо неможливості виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання, не врахував даних про особу винного, який вину свою визнав повністю, частково добровільно відшкодував завдану шкоду, цивільний позов визнав повністю та зобов`язувався відшкодувати ці кошти.. Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, обвинуваченого, його захисника та потерпілу, які подану апеляційну скаргу підтримували та просили змінити вирок суду і застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_8 інститут звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, прокурора, яка подану апеляційну скаргу заперечувала і просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , про звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання із застосуванням ст.75 КК України, апеляційний суд вважає такі доводи обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Приписами ст.414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку суду обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого злочину та усі викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся, відшкодував потерпілій в частині матеріальної шкоди частково збитки, а саме в розмірі 423400 гривень, решту цивільного позову в частині матеріальної та моральної шкоди визнавав, просив вибачення в потерпілої.

Під час апеляційного розгляду справи обвинувачений ОСОБА_8 повністю відшкодував потерпілій усі збитки, щиро розкаявся та шкодує про вчинене, просив не позбавляти його волі.

Під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_12 пояснила, що ОСОБА_8 на час розгляду справи апеляційним судом повністю відшкодував їй матеріальну та моральну шкоду, що підтверджується виданими нею розписками. Претензій матеріального і морального характеру вона до обвинуваченого не має, примирилася з ним і просила суд апеляційної інстанції застосувати щодо ОСОБА_8 положення ст.75 КК України.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що хоча й обвинувачений вчинив тяжкий злочин, який вчинений з необережності, наслідки вчиненого кримінального правопорушення, проте встановлені характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про його особу та посткримінальна поведінка свідчать, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 є можливим без відбування реального покарання.

Відповідно до вимог ст.75 КК України суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, може дійти до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Вказані положення наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , місцевим судом віднесено: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, з чим погоджується і апеляційний суд.

Разом з тим, згідно з розписок потерпілої ОСОБА_12 , обвинувачений ОСОБА_8 відшкодував їй усі завдані збитки, як моральні так і матеріальні (а.к.п.162-163)

Таким чином, під час апеляційного розгляду встановлено декілька відомих обставин, які не можна знехтувати при призначенні обвинуваченому покарання та які належить визнати такими, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , а саме: відшкодування потерпілій усіх завданих збитків.

Тому, на підставі ч.1 ст.66 КК України, слід визнати обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 : щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування потерпілій усіх завданих збитків.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_8 встановлено, що він є особою молодого віку, не судимий, одружений, має на утриманні троє малолітніх дітей, за місцем роботи характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Також, обвинувачений під час розгляду справи місцевим судом вину визнав повністю, у вчиненому розкаявся, дав визнавальні показання з приводу обставин викладених в обвинувальному акті, у зв`язку з чим розгляд справи було проведено в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України.

Суд апеляційної інстанції враховує і позицію потерпілої, яка в апеляційному суді вказала на те, що будь-яких претензій до обвинуваченого не має, вони примирилися, зазначила, що обвинувачений повністю відшкодував завдану їй як матеріальну, так і моральну шкоду, просила застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 положення ст.75 КК України.

Апеляційний суд зазначає, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21.02.2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_8 від призначеного основного покарання, апеляційний суд відповідно до ст.75 КК України враховує суспільну небезпечність діяння, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту, наслідки його вчинення, особу обвинуваченого, який не судимий, вину визнав повністю, щиро розкаюється, є особою молодого віку, одружений, має на утриманні троє малолітніх дітей, за місцем роботи характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, повністю відшкодував завдані збитки потерпілій, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а тому суд апеляційної інстанції переконаний, що виправлення ОСОБА_8 можливе без відбування призначеного основного покарання з визначенням йому іспитового строку тривалістю 3 (три) роки і з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Аналізуючи обставини, із якими було пов`язане призначення обвинуваченому покарання у поєднанні із даними, які характеризують його особу, апеляційний суд приходить до висновку про можливість звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, що буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

На переконання суду апеляційної інстанції, таке покарання буде справедливим, повністю відповідати вимогам ст.ст.50, 65 КК України, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, а покладення на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за поведінкою засудженого.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду та вважає, що призначене обвинуваченому додаткове покарання, повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Покарання призначене з урахуванням положень ст.50, 65 КК України.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника підлягає до задоволення, а вирок щодо ОСОБА_8 зміні із застосуванням інституту звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника задовольнити.

Вирок Шацького районного суду Волинської області від 06 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання змінити.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: