ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/143/26 Справа № 697/1175/21 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000326 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування основного покарання вирішено обчислювати з моменту фактичного затримання ОСОБА_7 в порядку виконання вироку.

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 249 924,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

ВСТАНОВИЛА

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим в тому, що він 26.11.2019 близько 17.30 год., керуючи автомобілем «ВАЗ 21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на по дорозі сполученням Канів-Ржищів-Фастів, зі сторони м. Канів, Черкаської області, в напрямку с. Грищенці, Канівського району Черкаської області, в порушення вимог п.п. 2.3.б; 12.3 Правил дорожнього руху (далі ПДР), знаходячись на +950м від вказівного знаку «Тростянець» вказаної автодороги, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну у вигляді появи на проїзній частині перешкоди, а саме розсипаних колод деревини та автомобіля «ВАЗ 2105», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходився у нерухомому положенні на смузі руху автомобіля «ВАЗ 21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , передньою частиною до напрямку руху даного автомобіля, які він об`єктивно був спроможний виявити, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 2105», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та після зіткнення вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який знаходився біля водійських дверцят автомобіля «ВАЗ 2105», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Унаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) ОСОБА_11 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких загинув на місці пригоди.

Вимоги апеляційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду змінити, призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначив, що його позиція щодо невизнання вини у суді першої інстанції була обумовлена неправильним юридичним розумінням причин та механізму події через перебування у стресовому стані та порад захисника, якому він довіряв.

Вказав, що під час досудового розслідування та в суді йому не було роз`яснено висновки експертиз №4/715 від 21.12.2019, №4/632Т від 29.07.2020, №СЕ-19/124-21/3559-ІТ від 19.03.2021, згідно з якими у його діях вбачаються порушення вимог ПДР. У той же час звертає увагу, що судом не надано оцінку діям водія ВАЗ 2105 ОСОБА_11 , який відповідно до висновку експерта, для забезпечення безпеки руху повинен був діяти у відповідності до вимог п.22.2 ПДР.

Також вказує, що, посилаючись на висновок експерта №4/713 від 12.12.2019, суд не взяв до уваги, що автомобільний причеп д.н.з. НОМЕР_3 конструктивно не обладнаний робочою гальмівною системою. Згідно з вимогами п.31.4.5.а.г.е ПДР експлуатація даного транспортного засобу заборонялася. Водій автомобіля ВАЗ 2105, р.н. НОМЕР_2 . ОСОБА_11 , до якого був приєднаний автомобільний причіп р.н. НОМЕР_3 , мав можливість виявити вказані невідповідності шляхом огляду причепа перед виїздом.

Окрім того, стверджує, що згідно з висновком експерта №03-01/1105 від 27.11.2019 окрім причини смерті ОСОБА_11 встановлено, що при судово-токсикологічній експертизі крові група виявлено етиловий спирт в кількості 1,34 проміле, що вказує на перебування його в стані алкогольного сп`яніння.

Вважає, що дії потерпілого ОСОБА_11 вказують на численні порушення ним ПДР, які певним чином були передумовою даної ДТП та знаходяться у прямому причинному зв`язку із наслідками у виді його смерті.

Також приводить доводи щодо порушення судом вимог ст.ст.50,65 КК та п.3 Постанови Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003.

Вважає, що реальна міра покарання призначена судом першої інстанції, є занадто суворим покаранням і воно не досягне своєї мети.

Приводить доводи, що при визначенні покарання хоч і враховано те, що вінраніше не судимий, має позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, працює водієм. Водночас, суд не взяв до уваги наявність підстав щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, зокрема стан здоров`я обвинуваченого, перебування на утриманні батька-інваліда, характеристики з місця роботи та проживання.

Окрім того, зазначив, що призначення покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки є явно несправедливе через суворість, адже санкцією вказаної статті визначено альтернативу у вигляді можливості не застосування такої міри покарання.

Зазначив, що вперше вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії правопорушень, вчинених із необережності, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався. Вину у вчиненні інкримінованого правопорушення на даний час визнає повністю, щиросердно розкаюється. Вказав, що все життя пропрацював водієм, і автомобіль є одним із засобів забезпечення існування його сім`ї, а тому позбавлення права керувати транспортним засобом є занадто суворим покаранням, несправедливим через суворість.

Також зазначив, що погоджується із рішенням суду в частині стягнення моральної шкоди. З метою часткового відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, за власною ініціативою, із спільних сімейних коштів, перераховано ОСОБА_10 29 999 грн., як відшкодування витрат на поховання ОСОБА_11 . Стверджує, що докладе зусилля для повного і швидкого відшкодування моральної шкоди, сума якої буде визначена рішенням суду.

Вважає, що вказані обставини суттєво знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та є необхідною передумовою для застосування ст.ст. 69, 69-1 КК.

Позиції учасників судового провадження.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційної скарги, були заслухані:

- обвинувачений та захисник, які підтримали вимоги апеляційної скарги, пославшись на доводи, що в ній викладені;

- прокурор, представник потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на законність вироку суду першої інстанції.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого, захисника, представника потерпілого та прокурора, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

За змістом ст.ст. 409, 414 КПК підставою для зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, в тому числі висновками експертів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винуватість у вчинені вказаного кримінального правопорушення, тому підстави для повторного дослідження доказів судом апеляційної інстанції відсутні.

Доводи обвинуваченого про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального правопорушення є безпідставними, оскільки в апеляційній скарзі не наведено жодного доказу, який би не був досліджений судом, і на який є покликання в обвинувальному акті.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК, є правильною, що не оспорюється апелянтом.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого, через невідповідність призначеного покарання його особі внаслідок суворості, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Цебто, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю кримінального правопорушення, обставинами скоєного, особою винного.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.

Дискреційні повноваження апеляційного суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414 КПК, які передбачають повноваження цього суду скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, ураховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання у виді чотирьох років позбавлення волі суд першої інстанції урахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення; особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, працює водієм відділу освіти Бобрицької ОТГ Черкаської області; вину у скоєному кримінальному правопорушенні не визнав; жодних відшкодувань з метою компенсації моральної або матеріальної шкоди не здійснював; відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Разом з тим, призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді чотирьох років позбавлення волі за обставин даного кримінального провадження, на переконання колегії суддів, не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК надає суду можливість призначити покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, апеляційний суд враховує, що обвинувачений під час апеляційного перегляду вину визнав та здійснив часткове відшкодування моральної шкоди на суму 50 000грн. Наведені обставини, котрих не існувало на час ухвалення вироку судом першої інстанції, безумовно підлягають врахуванню при призначені покарання.

Водночас апеляційний суд не вбачає такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття, аджез правового висновку Верховного Суду у постанові від 19.03.2025 (справа №619/4355/23, провадження №51-4779км24) вбачається, що щире каяття повинно мати не формальний характер, оскільки воно характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину.

Утім у цьому кримінальному провадженні обвинувачений не висловив щирий жаль стосовно порушення ним ПДР, внаслідок чого сталось ДТП, не осудив щодо цього свою поведінки. Заходи щодо часткового відшкодування шкоди розпочав здійснювати лише після проголошення щодо нього обвинувального вироку. Бажання виправити наслідки вчиненого не підтверджується у цьому випадку конкретними діями. Ще обвинувачений не висловив готовність відбувати покарання.

Отже формальна вказівка ОСОБА_7 про визнання ним своєї вини не свідчить про його щире каяття

Покликання сторони захисту про недотримання п.22.2 ПДР потерпілим ОСОБА_11 , а також перебування його в стані алкогольного сп`яніння, не впливають на призначення покарання ОСОБА_7 .

Щодо цього апеляційний суд враховує, що наведені дії ОСОБА_11 , попри позицію сторони захисту, не перебувають у причинному зв`язку з ДТП та його наслідками.

Зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, його особу, який має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, офіційно працює, на утримані має батька інваліда І групи, раніше не судимий, стан його здоров`я, котрий має низку хронічних захворювань, визнання ним своєї вини, часткове відшкодування завдану шкоду потерпілому, відсутність обставин, які обтяжують покарання, колегія суддів вважає за доцільне призначити ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК, у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про необхідність призначити ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Утім визначений судом строк цього додаткового покарання - 3 роки, що є максимальним розміром відповідно до санкції цього закону України про кримінальну відповідальність, не відповідає принципу індивідуалізації покарання, є надмірним і не враховує у повному обсязі особу обвинуваченого ОСОБА_7 , його соціальні чинники та відомості, що його характеризують.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки є необґрунтованим, оскільки це потягло призначення обвинуваченому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, через суворість.

Разом з тим, апеляційний суд, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, зокрема, крайню неуважність обвинуваченого, котру той проявив при керуванні ним транспортним засобом, наслідки вчиненого кримінального правопорушення у вигляді смерті людини, приходить до висновку про неможливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання, тому не вбачає можливим прийняти рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Про неможливість застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням також свідчить на думку потерпілого, котрий через свого представника наполягав на реальній мірі покарання для обвинуваченого.

Така позиція потерпілого не є вирішальною, втім враховується апеляційним судом при призначення обвинуваченому покарання.

З огляду на викладене апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність пом`якшити покарання, що призначене судом першої інстанції, яке буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а вирок суду зміні в частині призначеного покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 414, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 квітня 2025 року змінити в частині призначеного покарання пом`якшивши ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4