провадження № 51-2097км24
судді Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1 , сформована відповідно до ч. 3 ст. 375 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), у провадженні за касаційною скаргою представника потерпілого Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій» ОСОБА_2 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 липня 2025 року
у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).
У цій справі Одеський апеляційний суд ухвалою скасував вирок районного суду, звільнив ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК через закінчення строків давності, а кримінальне провадження закрив на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності.
Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду постановою від 11 лютого
2026 року касаційну скаргу представника потерпілого залишив без задоволення, а ухвалу Одеського апеляційного суду - без зміни.
Із цим рішенням Суду не погоджуюся, а тому висловлюю свою позицію в окремій думці.
Вважаю, що апеляційний суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 49 КК), істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 284 КПК), оскільки неправильно встановив підставу для звільнення особи від кримінальної відповідальності та закрив кримінальне провадження, тому ухвалу апеляційного суду необхідно було скасувати і призначити новий розгляд в цьому суді з огляду на таке.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_3 у самовільному будівництві будівель на самовільно зайнятій земельній ділянці (ч. 3 ст. 197-1 КК).
Принциповим у цьому провадженні є вирішення насамперед питання щодо початку перебігу строку давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.
Варто зазначити, що ст. 49 КК не містить окремої вказівки щодо особливостей обрахування строку давності щодо триваючих кримінальних правопорушень, яким є, зокрема, і кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 197-1 КК. Заразом, їх особливість полягає в тому, що вони продовжують вчинятися (тривати) на стадії закінченого кримінального правопорушення.
При триваючих кримінальних правопорушеннях протиправна поведінка має невизначено тривалий характер, тобто вона може здійснюватися як завгодно довго.
Так, з початку ведення самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК, є закінченим і з цього часу особа безперервно перебуває в кримінально протиправному стані до моменту припинення або переривання кримінального правопорушення.
Отже, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 197-1 КК,
є триваючим злочином, а тому днем початку перебігу строку давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення цього кримінального правопорушення єдень його фактичного припинення (завершення триваючого злочинного діяння за волею винного) або переривання (завершення такого діяння
з причин, що не залежали від волі винного).
Абсолютно точно у постанові об`єднаної палати ККС ВС від 09 вересня 2024 року (справа № 353/999/23, провадження № 51-523кмо24) наголошено, що триваюче кримінальне правопорушення більше не вчиняється, коли воно припинено та перервано. Тобто ключовий посил у цій постанові об`єднаної палати ККС ВС, якому підпорядкований зміст її рішення, полягає в тому, що припиненим та перерваним триваюче кримінальне правопорушення є тільки тоді, коли воно більше не вчиняється.
У нинішньому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3 . Суд слушно констатував, що апеляційний суд неправильно визначив день початку перебігу строку давності (з моменту реєстрації інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю декларації готовності об`єктів до експлуатації).
Водночас далі касаційний суд, на мою думку, безпідставно дійшов висновку, що переривання аналізованого діяння відбулося в день внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Про неспроможність такого висновку свідчить таке:
1. Початком триваючого кримінального правопорушення є вчинення особою діяння, безпосередньо спрямованого на виконання об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення; закінченням - досягнення діянням стадії закінченого кримінального правопорушення; завершенням - момент, починаючи з якого особа більше не вчиняє кримінального правопорушення за своєю волею (припинення злочину - наприклад, особа самостійно знесла самовільну забудову) чи незалежно від її волі (переривання - наприклад, самовільну будівлю знесено в порядку примусового виконання судового рішення в цивільній справі або знесено власником/законним володільцем земельної ділянки і т.ін.).
2. Тому, вважаю, що у разі вчинення триваючого кримінального правопорушення першим днем строку давності є день, наступний за днем завершення кримінального правопорушення (коли кримінальне правопорушення більше не вчиняється).
3. Немає жодних ні матеріально-правових (ст. 49 КК), ні процесуально-правових (ст.214 КПК), ні теоретичних підстав пов`язувати, зокрема переривання триваючого кримінального правопорушення з моментом внесення відомостей про нього до ЄРДР, оскільки від цієї процесуальної дії не залежить завершення триваючого кримінального правопорушення, тобто зміни триваючого кримінально протиправного стану на такий, коли кримінальне правопорушення більше не вчиняється. За приписами ст. 214 КПК з моменту внесення відомостей до ЄРДР розпочинається лише досудове розслідування.
Реалізація підходу обчислення строків давності з моменту вчинення відповідної процесуальної дії (наприклад, внесення відомостей до ЄРДР, повідомлення про підозру, складення обвинувального акту тощо) може потягти за собою безкарність кримінально протиправного посягання, яке може тривати роками і після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, тобто особа може продовжувати самовільно займати земельну ділянку із самовільно здійсненою забудовою.
Такий стан призводить до порушення прав та законних інтересів законного власника/володільця земельної ділянки, що, на моє переконання, суперечить завданням кримінального провадження, зокрема, щодо захисту особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також до порушення ст. 1 Протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод про те, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.».
Суддя ОСОБА_1