ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/18/26 Справа № 183/3521/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 та прокурора Новомосковської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_12 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002747, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді шести років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної і моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 12650 грн. (дванадцять тисяч шістсот п`ятдесят гривень) та моральну шкоду в сумі 500000 (п`ятсот тисяч гривень)

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, вчиненого за наступних обставин.

05 грудня 2015 року приблизно о 03 год. 40 хв. водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Hyundai Galloper» без реєстраційного номеру, рухався зі швидкістю близько 100 км/год по автодорозі «Знамянка Луганськ - Ізварине» у Новомосковському районі Дніпропетровської області зі сторони м. Павлограду в напрямку м. Дніпра. В автомобілі пасажиром на передньому пасажирському сидінні перебувала ОСОБА_10 . У цей час на 234 км +900 м автодороги «Знамянка - Луганськ - Ізварине» у Новомосковському районі Дніпропетровської області ОСОБА_7 , діючи необережно, не передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діючи таким чином, щоб не піддавати загрози життя та здоров`я громадян, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, втратив контроль над керуванням автомобілем «Hyundai Galloper», виїхав за межі проїзної частини, внаслідок чого автомобіль перекинувся.

Своїми діями ОСОБА_7 порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, а саме: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир ОСОБА_10 отримала сполучену тупу травму голови та тулуба, яка супроводжувалася утворенням таких тілесних ушкоджень: садна на голові, обличчі, в поперековій області, струс головного мозку, закритий перелом правої ключиці, переломи 4, 5, 6, 7 ребер зліва, забій лівої легені і пневмогідроторакс зліва, переломи відростків 1, 2, 3 поперекових хребців, переломо-вивих тіла 2 поперекового хребця із забоєм спинного мозку, що привело до порушення функцій тазових органів, втрати чутливості та активних рухів в нижніх кінцівках (нижня параплегія). Вищевказані тілесні ушкодження у своєї сукупності, за ступенем тяжкості, відносяться до тяжких, як небезпечні для життя.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.286 КК України та виправдати.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, захисник вказує, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено, що за кермом знаходився саме ОСОБА_7 , а не ОСОБА_10 , хоча об`єктивні дані або інші об`єктивні докази, крім слів самої ОСОБА_10 , яка заінтересована в такому ствердженні, в матеріалах кримінальної справи відсутні.

Зазначає, що вже під час розгляду справи у суді була відсутня належним чином оформлена постанова про призначення групи прокурорів, а постанова, якою призначено процесуальним керівником прокурора ОСОБА_13 , який погоджував обвинувальний акт, взагалі відсутня. Крім того, в постанові, яка не була підписана керівником відповідної прокуратури, відповідно до резолютивної частини постанови група прокурорів призначена у кримінальному провадженні № 0001772, а не у кримінальному провадженні № 0002747.

Також, зазначає, що стороною захисту до суду надано фотокопію доручення слідчому ОСОБА_14 від 07 грудня 2015 року про проведення досудового розслідування у якомусь кримінальному провадженні, проте будь-які дані про те, що останньому доручено здійснювати досудове розслідування саме у кримінальному провадженні № 0002747, відсутні.

Вважає, що досудове розслідування, процесуальне керівництво та процесуальні рішення вчинено особами, які не мали на те відповідних процесуальних повноважень, посилається на позицію об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у справі №754/7061/15 (провадження № 51-4584кмо18) від 22 лютого 2021 року.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та ухвалити свій вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 роки.

Врахувати у мотивувальній частині вироку вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння як обставину, що обтяжує покарання.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що судом помилково не взято до уваги довідку КЗ Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. І.І. Мечнікова №2422 від 24 грудня 2015 року, згідно якої набрана кров на наявність алкогольного сп`яніння становить 1,227 проміле. Крім того, ОСОБА_10 показала, що 04 грудня 2015 року вона перебувала з ОСОБА_7 у кафе, де останній випив приблизно 0,5 л горілки та алкогольні коктейлі, після чого ОСОБА_7 сів за кермо.

Крім того вказує, що суд у вироку не навів мотивів недоцільності призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, хоча злочин належить до суспільно-небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, окрім цього, вчинений в стані алкогольного сп`яніння.

В апеляційній скарзі представник потерпілої просить вирок змінити.

Визначити відповідно до ст.67 КК України обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Змінити вирок в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 матеріальної та моральної шкоди, а саме:

-матеріальної шкоди в розмірі 6 516 870 грн.;

-моральної шкоди в розмірі 700 000 грн.;

- стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 пожиттєво, щомісячно грошові кошти в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством України на дату здійснення платежу.

В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що судом помилково не взято до уваги довідку КЗ Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. І.І. Мечнікова №2422 від 24 грудня 2015 року, згідно якої набрана кров на наявність алкогольного сп`яніння становить 1,227 проміле.

Вказав, що суд першої інстанції не врахував у вироку обставини, що обтяжують покарання (вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння).

Крім того зазначає, що суд, не призначаючи додаткового покарання, недостатньо врахував конкретні обставини провадження, в тому числі щодо грубого порушення ОСОБА_7 ПДР України, ненадання потерпілій ОСОБА_10 регулярної допомоги після ДТП та не навів переконливого мотивування свого рішення про можливість виправлення останнього без призначення додаткового покарання.

Щодо цивільного позову вказує, що суд не прийняв до уваги письмові докази, які були надані позивачем в обгрунтування доповнення до позовної заяви від 04 липня 2019 року, а саме довідку КЗ «Обласна клінічна лікарня ім. І.І.Мечникова» за №4/597 щодо лікарського призначення постійного медикаментозного лікування, в якій визначені лікарські засоби, та не вирішив питання щодо стягнення з відповідача «витрат на реабілітаційні курси лікування в ТОВ «Оздоровчо-реабілітаційний центр «Модричі» на суму 103556 грн. 64 коп., на реабілітаційний курс лікування в ТОВ «Відпочинково-оздоровчий комплекс «Вернигора» на суму 51531 грн. 31 коп., на пальне для переїзду на автомобілі з м. Павлограду Дніпропетровської області до с. Модричі Львівської області для проходження курсу реабілітації та у зворотному напрямку на суму 7154 грн. 02 коп.

Вказує, що зазначені кошти витрачалися позивачем у відповідності до індивідуальної програми реабілітації інваліда за №1049 від 05 липня 2017 року. Рівненською міською МСЕК позивачці встановлені обмеження життєдіяльності щодо самообслуговування, пересування, трудової діяльності. Встановлені потреби санаторно-курортного лікування, кінозетерапії, лікувального масажу при раціональному працевлаштуванні потребує сторонньої допомоги. Окрім цього, відповідно до означеного ІПРІ позивачка потребує в наявності технічних засобів, спецзасобів для догляду.

Зазначає, що судом не були належним чином досліджені документи на предмет визначених лікарями методів лікування, призначення лікарями лікарських засобів та товарів медичного призначення, а саме:

1) Епікриз з історії хвороби за №Е8497 від 15 грудня 2015 року КЗ «Обласна клінічна лікаря ім.І.І.Мечникова»(додаток №1), згідно з яким визначені рекомендації лікарів щодо необхідності подальшого лікування в тому числі з застосуванням медикаментозної терапії лікування з визначеним переліком лікарських засобів та застосуванням товарів медичного призначення.

2) Медичний висновок від 31 січня 2016 року, складений фахівцями Тель-Авівського Медичного Центру держави Ізраїль (додаток №2), згідно з яким у позивачки були виявлені множинні травми: травма грудної клітини з розвитком пневмотораксу, травматичний перелом 4-7 ребер, перелом правої ключиці, переломовивіх L1-L2 хребця, та зазначені хід лікування (в т.ч. проведення хірургічного втручання), надані відповідні рекомендації щодо подальшої реабілітації в т.ч. з застосуванням медикаментозної терапії з визначенням ліків та товарів медичного призначення.

3) Довідка акт огляду медико-соціальною експертною комісією серії AB за №0752448 від 05 липня 2017 року, якою встановлена ПЕРША група інвалідності довічно. Додатково МСЕК визначив, що позивачка потребує стороннього догляду, проходження стаціонарного лікування 2-3 рази на рік, рекомендовано реабілітаційні заходи та санаторно-курортне лікування (додаток №3).

Представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_15 подав заперечення на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в яких просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Вказав, що висновок суду про перебування обвинуваченого ОСОБА_7 в момент ДТП за кермом транспортного засобу є обгрунтованим та таким, що грунтується на належних та допустимих доказах. Зазначив, що сторона захисту не навела в апеляційній скарзі обгрунтованих та переконливих доводів, що надавали б можливість скасувати вирок та виправдати обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

До початку апеляційного розгляду на адресу Дніпровського апеляційного суду надійшло спільне клопотання захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності та закриття кримінального провадження.

Позиції учасників судового провадження.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали подане клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та просили його задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого та захисника.

Представник потерпілої ОСОБА_16 не заперечувала щодо задоволення клопотання захисника ОСОБА_8 про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Потерпіла ОСОБА_10 у судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про дату та час розгляду провадження, будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи не надсилала.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та розглянувши спільне клопотання захисника та обвинуваченого, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Частиною 4 ст. 286 КПК України передбачено, що якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно із ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

За змістом ст. 9 КПК України (принцип законності кримінального провадження) під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватись вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та відповідно до висунутого обвинувачення інкриміновані дії він вчинив 05 грудня 2015 року.

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за який санкцією статті передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Отже, станом на 16 лютого 2026 року сплинуло 10 років та, відповідно, закінчились визначені ст. 49 КК України строки давності, ухвалений вирок щодо ОСОБА_7 не набрав законної сили, а тому ОСОБА_7 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України, а вирок суду - скасуванню та кримінальне провадження закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України та ст. 417 КПК України.

Апеляційним судом відповідно до ст. 285 КПК України ОСОБА_7 роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою, а також право на розгляд апеляційної скарги, поданої захисником в його інтересах, на що обвинувачений ОСОБА_7 надав свою згоду саме на першочерговий розгляд клопотання захисника ОСОБА_8 про його звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, підтвердивши, що він зрозумів як суть обвинувачення, так і підставу звільнення від кримінальної відповідальності, яка не є реабілітуючою, на що надав свою згоду.

Зважаючи на принцип диспозитивності, що закріплений у п. 19 ч. 1 ст. 7, ст. 26 КПК України, відповідно до якого «сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом», - обрання тієї чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.

Зазначені вище нормативні положення спрямовані на реалізацію також вимог засади змагальності сторін, згідно з якими суд, залишаючись об`єктивним і неупередженим, повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків згідно із ч. 6 ст. 22 КПК України.

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є виключно згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Зазначені підстави, як встановлено в ході апеляційного перегляду, дотримані.

Крім того, під час апеляційного перегляду не встановлено обставин, передбачених ч. 2 ст. 49 КК України, а саме фактів ухилення ОСОБА_7 від досудового розслідування або суду чи вчинення ним до закінчення зазначених у ч.ч. 1, 2 ст. 49 КК України строків нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, які б унеможливлювали застосування до ОСОБА_7 звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України.

Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття рішення судом про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення чинним законодавством не передбачено.

Згідно із ч. 3 ст. 285 КПК України у разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

Оскільки обвинувачений надав згоду на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, відсутні підстави для проведення судового провадження, що включає в себе відповідно до п. 24 ст. 3 КПК України і апеляційне провадження, в повному обсязі в загальному порядку, у зв`язку з чим апеляційний суд не надає оцінки доводам апеляційних скарг захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 та прокурора Новомосковської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_12 .

Проведення розгляду апеляційних скарг, відповідно до яких суд має встановити чи винуватий обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення та чи підлягає він покаранню за його вчинення, не відповідатиме вимогам законності.

Тому, оскільки клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності подано до набрання вироком законної сили, який підлягає скасуванню, апеляційний суд позбавлений можливості розглянути подані апеляційні скарги по суті.

Щодо заявленого у кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_10 цивільного позову апеляційний суд звертає увагу та таке.

Нормами кримінального процесуального закону, зокрема ст. 129 КПК України, встановлено, що рішення про повне або часткове задоволення цивільного позову може бути винесене лише у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення і ухвалення обвинувального вироку чи винесення постанови про застосування до особи примусових заходів виховного або медичного характеру.

Тобто, вирішення цивільного позову при звільненні особи від кримінальної відповідальності із закриттям провадження по справі суперечить вказаним вище нормам закону.

В той же час, у випадку закриття кримінального провадження на встановлених КПК підставах, суд зобов`язаний роз`яснити цивільному позивачеві його право пред`явити аналогічний позов у порядку цивільного судочинства.

Тому, в зв`язку зі звільненням обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку зі закінченням строків давності, заявлений потерпілою ОСОБА_10 цивільний позов про стягнення з ОСОБА_7 матеріальної та моральної шкоди слід залишити без розгляду, що за змістом ч. 7 ст. 128 КПК України не перешкоджає пред`явленню позову в порядку цивільного судочинства.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вирішити долю речових доказів в порядку ст. 100 КПК України, оскільки цей порядок було застосовано судом першої інстанції та сторонами кримінального провадження не оспорюється.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що наявні усі необхідні підстави для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, тому обвинувальний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо нього закриттю у зв`язку із закінченням строків давності.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Спільне клопотання захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати.

Кримінальне провадження за №0002747 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України та п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрити.

Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 286 КК України на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної і моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, залишити без розгляду.

Процесуальні витрати на проведенні експертизи технічного стану транспортного засобу № 70/28-136 від 10.03.2016 року - 1759 грн. 20 коп., механізму дорожньо-транспортної пригоди №5/10.1/323 від 18.05.2018 року - 1144 грн., механізму дорожньо-транспортної пригоди №5/10.1/407 від 08.06.2018 року - 1144 грн., загальною вартістю 4047 грн. 20 коп. віднести на рахунок держави.

Речові докази: автомобіль «Hyundai Galloper» без реєстраційного номеру залишити потерпілій ОСОБА_10 за належністю.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4