Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

26 березня 2026 року м. Рівне

Справа № 564/155/26

Провадження № 11-кп/4815/452/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 13 березня 2026 року про продовження щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0002752 від 01.11.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, на строк 60 днів, без визначення розміру застави,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 13 березня 2026 року задоволено клопотання прокурора Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_5 та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 11 травня 2026 року без визначення розміру застави.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вказує, що обвинувачений ОСОБА_6 не є суб`єктом інкримінованого йому діяння, оскільки він з жовтня 2004 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, що підтверджується довідками № 9096 від 21 травня 2024 року та № 10290 від 20 жовтня 2025 року, виданими Релігійною організацією «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні».

ОСОБА_6 повідомив службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що він належить до Релігійної організації Свідків Єгови в Україні і його релігійні переконання не дозволяють йому проходити військову службу, а тому він не підлягає призову на військову службу за призовом по мобілізації та бажає скористатися правом на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантовану йому ч. 4 ст. 35 Конституції України. На підтвердження правдивості своїх релігійних переконань апелянт надав службовим особам ІНФОРМАЦІЯ_1 довідку про приналежність до релігійної організації Свідків Єгови.

Доводить, що наявність в ОСОБА_6 правових підстав для заміни військового обов`язку невійськовою службою та відсутність в матеріалах справи доказів законної мобілізації ОСОБА_6 свідчать про відсутність в обвинувачення вагомих доказів для застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В ухвалі суду не зазначено жодного свідка, необгрунтовано в чому саме може полягати вплив обвинуваченого на свідків та які наслідки це матиме для кримінального провадження.

Ризики вчинення іншого кримінального правопорушення або спроби переховування від органу досудового розслідування та суду також необґрунтовані, оскільки ОСОБА_6 раніше не судимий і його поведінка протягом тривалого періоду життя не вказує на його схильність до вчинення злочинів.

ОСОБА_6 не перебуває на обліку у лікарів психіатра і нарколога, позитивно характеризується за місцем проживання, однак всупереч вимогам процесуального закону зазначені обставини, а саме наявність у обвинуваченого сталих соціальних зв`язків, не було взято до уваги судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Просить скасувати ухвалу суду від 13 березня 2026 року та постановити нову, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити. В разі залишення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , просить суд змінити ухвалу суду першої інстанції та визначити заставу в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а також покласти на ОСОБА_6 , у разі внесення застави, обов`язки: прибувати до слідчого, прокурора, суду за першою вимогою; утримуватись від спілкування зі свідками; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти)для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи підозрюваного та його захисника на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частиною 1 ст. 131 КПК України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм застосуванням більш м`яких запобіжних заходів мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного і його поведінки.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 інкримінується те, що будучи військовослужбовцем за призовом під час мобілізації Збройних Сил України, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, порушуючи військову дисципліну, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, 28 серпня 2024 року приблизно о 19 год. 45 хв. самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_1 , відправившись за місцем свого проживання в місто Ужгород Закарпатської області, де почав проводити час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби та обов`язки військової служби не виконував до 18 год. 26 хв. 20 жовтня 2025 року, коли був затриманий працівниками правоохоронних органів та його протиправна діяльність припинена.

20 жовтня 2025 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Вимогами ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Апеляційний суд вважає, що рішення про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою постановлене слідчим суддею з дотриманням вимог зазначених статей.

Так, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про існування обґрунтованої підозри щодо вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення, що підтверджується доказами, зібраними органом досудового розслідування, а саме: повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_2 про вчиненя кримінального правопорушення, доповідями командира військової частини НОМЕР_1 про самовільне залишення військової частини солдатом ОСОБА_6 , матеріалами службоовго розслідування, протоколами допиту свідків, а також іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення. Отже, на початковій стадії розслідування суд, оцінюючи обґрунтованість підозри, не повинен пред`являти до наданих доказів таких же високих вимог, як при формулюванні остаточного обвинувачення при направленні справи до суду, тому доводи захисника про необґрунтованість підозри є безпідставними.

Також слідчим суддею враховано те, що в разі визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення йому загрожує покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 10 років, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Крім того ОСОБА_6 проживає на значній відстані від органу досудового розслідування та суду, а саме у Закарпатській області, неподалік державного кордону та у незаконний спосіб може залишити територію України, а також вчинити інші дії, які перешкоджатимуть кримінальному провадженню, що лише підтверджує наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

На думку апеляційного суду, на даному етапі досудового розслідування доведеним є й ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити те, в якому підозрюється, оскільки він до військової частини не повернувся, до виконання обов`язків військової служби не приступив та не виявляє бажання продовжувати військову службу.

Твердження захисника про те, що ОСОБА_6 за релігійними переконаннями не може бути призваний на військову службу у зв`язку з тим, що належить до Релігійного об`єднання Свідків Єгови є необґрунтованими, оскільки з постанови Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 28 жовтня 2025 року вбачається, що законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни.

Об`єднана палата вважає, що неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава, оскільки українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20). У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.

З огляду на викладене, матеріали судового провадження свідчать про те, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права підозрюваного, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості саме для встановлення вини чи її відсутності у особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також колегією суддів не враховуються доводи захисника щодо можливості визначення підозрюваному альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, оскільки відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого, зокрема, ст. 407 Кримінального кодексу України. І хоч можливість не визначати заставу є правом, а не обов`язком суду, колегія суддів, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, особу підозрюваного вважає, що саме запобіжний захід у вигляд тримання під вартою без визначення розміру застави буде достатнім для виправлення останнього.

Крім того, згідно з ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті, тобто тримання під вартою, тому даний запобіжний захід є безальтернативним, у зв`язку з чим доводи захисника ОСОБА_7 про можливість застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу або визначення розміру застави є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах Закону.

Таким чином, під час розгляду клопотання слідчого з`ясовані всі обставини, які мають значення для вирішення питання про обрання підозрюваному запобіжного заходу, які були оцінені в сукупності та стали підставою для прийняття законного судового рішення, тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак і для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 13 березня 2026 року про продовження щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0002752 від 01.11.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3