ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/238/26 Справа № 201/4524/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000012 стосовно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 369 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Дніпропетровську, проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 369 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_9

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2023 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані невинуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) виправдані у зв`язку з недоведеністю того, що вчинено злочин передбачений ч. 3 ст. 369 КК.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК, а саме у пропозиції та обіцянці службовій особі, яка займає відповідальне становище, надати їй неправомірну вигоду за не вчинення службовою особою в інтересах третіх осіб будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, вчинені за попередньою змовою групою осіб, а також надання службовій особі, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди за не вчинення службовою особою в інтересах третіх осіб будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, вчинені за попередньою змовою групою осіб за таких обставин.

23 січня 2017 року приблизно о 12 годині ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , запропонував прокурору ОСОБА_12 неправомірну вигоду, без зазначення суми, за не вчинення ним дій з використанням наданої влади та службового становища, а саме не прийняття останнім процесуальних рішень та не проведення слідчих дій у період з 23 січня 2017 року до 7 лютого 2017 року у кримінальному провадженні № 0000001, а також подальшим інформуванням про заплановані слідчі дії. Він же, 24 січня 2017 року близько 12 години, продовжуючи діяти за домовленістю з ОСОБА_8 , пообіцяв ОСОБА_12 надати неправомірну вигоду у сумі 2000 доларів США, за не вчинення останнім вищевказаних дій. У подальшому, 25 січня 2017 року приблизно о 12 годині ОСОБА_7 , діючи групою осіб з ОСОБА_8 , надав прокурору ОСОБА_12 неправомірну вигоду у сумі 2 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу Національного Банку України становить 54 463,80 гривень, за не вчинення в інтересах групи компаній «KSG AGRO» ТОВ «КСГ «Дніпро» останнім дій з використанням наданої влади та службового становища, а саме не прийняття ОСОБА_12 процесуальних рішень та не проведення слідчих дій у період з 23 січня 2017 року до 7 лютого 2017 року у кримінальному провадженні № 0000001 та подальшим інформуванням про заплановані слідчі дії.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала та короткий зміст заперечень на апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі та її доповненнях прокурор просить вирок суду скасувати з підстав неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченого ОСОБА_8 визнати винуватим та призначити йому покарання за ч. 3 ст. 369 КК позбавлення волі строком 5 років з конфіскацією майна; обвинуваченого ОСОБА_7 визнати винним та призначити йому покарання за ч. 3 ст. 369 КК позбавлення волі строком 5 років з конфіскацією майна. Також в апеляційній скарзі прокурор ставить питання про повторне дослідження всіх доказів судом апеляційної інстанції в порядку ч. 3 ст. 404 КПК.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, прокурор посилається на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість вироку суду, зокрема вважає безпідставними висновки суду про істотне порушення вимог КПК внаслідок порушення правил підслідності. Зазначає, що заступник прокурора Південного регіону України постановою від 20.01.2017 з дотриманням вимог ч. 5 ст. 36, ч. 5 ст. 218 КПК доручив здійснення досудового розслідування військовій прокуратурі Дніпропетровського гарнізону. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що порушення правил підслідності є істотним і такі висновки не відповідають вимогам ст. 86, 87 КПК та судовій практиці касаційного суду сформованої, зокрема у постанові від 24 березня 2021 року у справі № 520/2989/16-к та від 31.08.2022 у справі № 756/10060/17.

Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у зазначені справі № 756/10060/17, зазначає, що суд першої інстанції також помилково визнав незаконними ухвали про проведення негласних слідчих (розшукових) дій та протоколи, складені за результатами їх проведення - протоколи за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 23, 24, 26.01.2017 з додатками, оскільки втручання у приватне життя обвинувачених у цьому кримінальному провадженні відбулось на підставі ухвал уповноваженого органу - слідчого судді, постановлених на підставі клопотань уповноваженого суб`єкта - саме прокурора, а не слідчого. Тобто спосіб прийняття відповідного рішення відповідав вимогам закону.

За викладених обставин, прокурор вважає, що проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні слідчими військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону узгоджується з вимогами закону, не могло порушити порядок отримання доказів та перешкодити суду прийняти законне рішення.

На думку прокурора, включати право на розслідування органом, визначеним в статті 216 КПК у склад фундаментальних прав особи є невиправданим, оскільки вказане не ґрунтується на змісті ст. 87 КПК.

Внаслідок допущення наведених вище істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, на думку прокурора, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував щодо обвинувачених закон, який підлягає застосуванню - ч. 3 ст. 369 КК.

Ухвалюючи рішення про виправдання, суд першої інстанції зазначив про недоведеність того, що вчинено злочин, передбачений ч. 3 ст. 369 КК. Разом з цим, за текстом мотивувальної частини вироку суд дійшов висновку про те, що кримінальне правопорушення мало місце, однак допустимих доказів вчинення вказаного кримінального правопорушення саме ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не надано, оскільки ці докази зібрані із порушенням КПК.

Таким чином, суд зазначив дві самостійні підстави для виправдання обвинувачених, що суперечить вимогам ст. ст. 370, 373, 374 КПК.

Крім того, у порушенням вимог п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК, суд першої інстанції у вироку не встановив фактичні обставини справи щодо кожного обвинуваченого, не надав відповідної оцінки доказам, які надав орган досудового розслідування по кожному з обвинувачених окремо та не навів підстави для виправдання обвинувачених по кожному окремо із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Також прокурор вказує, що констатуючи відсутність події злочину, судом не надано оцінки показам свідка щодо повідомлення про вчинення злочину.

На зазначену апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_13 , яка діяла в інтересах ОСОБА_8 , подала заперечення, в яких, посилаючись на необґрунтованість і невмотивованість доводів сторони обвинувачення, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, а оскаржений вирок залишити без змін.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу і з підстав, викладених в ній, просив її задовольнити, повторно дослідити докази у кримінальному провадженні та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченого ОСОБА_8 визнати винуватим та призначити йому покарання за ч. 3 ст. 369 КК у виді позбавлення волі строком 5 років з конфіскацією майна; обвинуваченого ОСОБА_7 визнати винним та призначити йому покарання за ч. 3 ст. 369 КК у виді позбавлення волі строком 5 років з конфіскацією майна.

Обвинувачені та їх захисники заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, посилались на її безпідставність і просили залишити її без задоволення, а вирок суду без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

За змістом статей 404, 405, 407 КПК суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

На виконання вищезазначених вимог закону, суд апеляційної інстанції повторно, безпосередньо дослідив частину доказів кримінального провадження, про які клопотали сторона обвинувачення та сторона захисту.

Положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, перевіривши висновки суду першої інстанції, повторно дослідивши докази, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Ухвалюючи виправдувальний вирок стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив з того, досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні жодного дня не проводилось належним органом досудового розслідування - Національною поліцією, а тому неефективність досудового слідства цим органом не могла бути встановлена.

Суд дійшов висновку, що порушення належної правової процедури, яке виразилось у порушенні порядку визначення органу досудового розслідування призвело до збору доказів неуповноваженими особами, а оскільки одним з критеріїв допустимості доказів є належний суб`єкт збирання доказів, то всі зібрані докази мали б бути визнані недопустимими.

Така правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 24.05.2021 у справі № 640/5023/19.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, дослідивши частину доказів кримінального провадження з урахуванням висновків, викладених у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі ККС ВС) від 10 жовтня 2024 року, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про ухвалення виправдувального вироку, який ґрунтується на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального процесуального закону, однак в частині формулювання підстав для виправдання в мотивувальній та резолютивній частинах допустив суперечності, які підлягають усуненню апеляційним судом, а вирок суду в цій частині зміні, з таких підстав.

Суд першої інстанції виправдав обвинувачених у зв`язку з тим, що не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення в якому обвинувачуються ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , а враховуючи, що допустимих доказів вчинення злочину останніми не надано, вони підлягають визнанню невинуватими та виправданню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК в зв`язку з недоведеністю того, що вчинено злочин, передбачений ч. 3 ст. 369 КК.

Положеннями ст. 404 КПК чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Обсяг розгляду в суді апеляційної інстанції має бути таким, щоб він дозволив усунути неповноту чи однобічність судового слідства суду першої інстанції і постановити законне та обґрунтоване рішення.

Судом апеляційної інстанції повторно досліджено докази кримінального провадження та допитаний свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні. Прокурором також було заявлено клопотання про допит свідка ОСОБА_14 , проте у зв`язку з неможливістю забезпечити його явку для допиту через проходження ним військової служби, прокурор відмовився від допиту даного свідка, а сторона захисту наполягала на прослуховуванні технічного запису допиту свідка ОСОБА_14 в суді першої інстанції.

Допитавши в судовому засіданні апеляційного суду свідка ОСОБА_12 , прослуховування технічного запису допиту свідка ОСОБА_14 в суді першої інстанції, потворно дослідивши докази кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегією суддів встановлено наступне.

З технічного запису судового засідання в суді першої інстанції слідує, що свідок ОСОБА_14 під час його допиту пояснив, що він в період з 2007 по 2014 рік працював в прокуратурі Бабушкінського району м. Дніпропетровська на посадах помічника прокурора і прокурора прокуратури по нагляду за міліцією. В ході своєї діяльності він познайомився з ОСОБА_8 , який в той же час працював СДСБЕЗ Бабушкінського РВ і між ними склались професійні відносини. Після звільнення з органів прокуратури свідка було мобілізовано до лав ЗСУ, а в подальшому він уклав контракт з ЗСУ, служив на посаді старшого солдата і він був відкомандирований до Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону для забезпечення відшукування дезертирів. При цьому будь-яку посаду в прокуратурі він не займав. Одного дня йому зателефонував ОСОБА_8 і запропонував зустрітись. Вони зустрілись 20.01.2017 і ОСОБА_8 попросив організувати йому зустріч зі слідчим ОСОБА_12 однак з якою метою він не говорив, та жодних противоправних намірів не виказував, протиправних дій не пропонував. Свідок цю розмову записав на диктофон, так як він всі розмови пише на диктофон ще з часу роботу в органах прокуратури. Цей диктофон він придбав в кінці грудня на початку січня 2017 року, так як попередній диктофон зламався. Після цієї зустрічі свідок звернувся до слідчого ОСОБА_12 і той погодився на зустріч, а тому свідок дав комусь з них телефон іншого. Також свідок при перемовинах з ОСОБА_12 надав йому копію диктофонного запису. Свідок не пам`ятає чи бачився він ще з Висоцьким, чи зателефонував йому, однак скоріш за все не бачився, а в період з 20 по 25 він точно з ОСОБА_8 не спілкувався. ОСОБА_7 свідок взагалі не знає і ніколи не його бачив.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що він працює на посаді прокурора Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону. 10.01.2017 ним внесено до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення № 10000001 за ч. 2 ст. 382 КК України по факту невиконання ухвали слідчого судді якою заборонено використанні офісного приміщення. В ході проведення досудового слідства керівником прокуратури надано вказівку провести огляд приміщення, якого стосується ухвала слідчого судді. На виконання вказаної вказівки було отримано ухвалу слідчого судді на огляд і всередині січня 2017 за допомогою спецпідрозділу КОРД було проведено огляд приміщення та встановлено факт його використання всупереч ухвалі слідчого судді про заборону його використання. Після огляду вказане приміщення було передане на відповідальне зберігання представнику «Родовід Банку». Під час огляду до свідка підійшов раніше йому не знайомий ОСОБА_7 з адвокатами з метою з`ясування підстав проведення огляду приміщення в якому адвокати здійснюють свою діяльність і вони обговорили це питання. 20.01.2017 близько 17-00 годин до свідка підійшов командирований працівник прокуратури ОСОБА_14 , якого свідок знав як колишнього співробітника прокуратури, який сказав, що зі свідком бажає поспілкуватись колишній працівник ДСБОЗ з приводу кримінального провадження щоб: «Порешать некоторые вопросы, и всем будет от этого хорошо». При цьому ОСОБА_14 надав свідкові диктофонний запис розмови ОСОБА_14 та людини, яка хоче поспілкуватись, а також повідомив, що надав йому телефонний номер свідка. Працівником ДСБЕЗ виявився ОСОБА_15 , якого свідок раніше не знав. З розмови з ОСОБА_14 та прослуханого диктофонного запису свідок зрозумів, що йому пропонують неправомірну вигоду, а тому доповів про це рапортом своєму керівникові, який дав вказівку внести дані відомості в ЄРДР. Надалі свідок зустрічався з обвинуваченими під контролем правоохоронців, а саме було здійснено контроль за вчиненням злочину із застосуванням відеозапису. Про час та місце зустрічей свідок з ОСОБА_8 домовлялись телефоном, при чому телефонував свідкові тільки ОСОБА_8 . Вперше свідок з ОСОБА_8 зустрілись в кафе «Друзі», а вже при другій зустрічі з`явився і ОСОБА_7 , з яким, як зрозумів свідок, і треба вести основний діалог, так як ОСОБА_8 виконував роль пособника просто звів. На одній із зустрічей в кафе «У друзів» ОСОБА_7 написав у блокноті прописом 2000 доларів за те, що на протязі двох тижнів не будуть проводитись слідчі дії у кримінальному провадження ….001, доки він не вирішить питання зняття арешту з приміщення. Чи був поряд ОСОБА_8 і чи чув він цю розмову свідок сказати не може. Вказану суму свідку назвав вголос, щоб зафіксувати на звук. Далі свідок повідомив обвинуваченим, що це питання треба узгодити з керівником. Після цього вони розійшлись, а через декілька днів зателефонував ОСОБА_8 і запропонував зустрітись, повідомивши, що він з ОСОБА_7 під`їхали до прокуратури, на що свідок сказав, що вийде до них. Коли він вийшов, то побачив їх в автомобілі СангЙонг і вони разом пішли в кафе «Конфеті», де поговорили і в ході розмови ОСОБА_7 поклав у шапку свідка 2000 доларів і відразу відбулось затримання.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд не надав належної оцінки усім доказам по справі та дійшов помилкового висновку про відсутність події кримінального правопорушення, оскільки як слідує з вищевикладених показань свідків та інших письмових доказів, які були дослідженні в суді першої інстанції, слід дійти висновку, що певні події, які мали ознаки кримінального правопорушення, мали місце.

В той же час, суд першої інстанції здійснив належну оцінку інших доказів кримінального провадження та дійшов законного і обґрунтованого висновку про визнання їх недопустимими внаслідок порушення правил підслідності та порушень вимог ч. 5 ст. 36 КПК і такий висновок ґрунтується на положеннях кримінального процесуального закону та усталеній судовій практиці суду касаційної інстанції.

Відповідно до витягу з ЄРДР № 0000012 від 20.01.2017 громадянин ОСОБА_16 обіцяє надати неправомірну вигоду службовій особі, яка займає відповідальне становище громадянину ОСОБА_17 за вчинення та невчинення службовою особою в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища. ( т. 1 а.с. 147)

Постановою заступника військового прокурора Південного регіону України полковника юстиції ОСОБА_18 про доручення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000012 від 20.01.2017 за ч. 3 ст. 369 КК слідчому військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України. Вказана постанова мотивована актуальністю кримінального провадження, необхідністю оперативного проведення низки невідкладних слідчих дій, забезпечення швидкого, повного та неупередженого здійснення досудового розслідування, а також тим, що проведення досудового розслідування іншим органом буде неефективним. (т. 1 а.с. 163)

Відповідно до витягу з ЄРДР № 0000014 від 26.01.2017 громадянин ОСОБА_7 надав неправомірну вигоду в сумі 2 000 доларів США прокурору військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону. (т. 1 а.с. 166).

Постановою військового прокурора Південного регіону України генерал-майора юстиції ОСОБА_19 про доручення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000014 від 26.01.2017 за ч. 3 ст. 369 КК військовій прокуратурі Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України. Вказана постанова мотивована актуальністю кримінального провадження, необхідністю оперативного проведення низки невідкладних слідчих дій, забезпечення швидкого, повного та неупередженого здійснення досудового розслідування, а також тим, що проведення досудового розслідування іншим органом буде неефективним. (т. 1 а.с. 168)

Постановою прокурора військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону ОСОБА_20 від 27.01.2017 об`єднано кримінальні провадження № 0000012 і № 0000014 в одне провадження № 0000012. (т. 1 а.с. 164)

Статтею 216 КПК визначено загальну підслідність кримінальних проваджень за Національною поліцією та спеціальну підслідність, яку розмежовано за складом злочину та, в окремих випадках, за суб`єктом злочину.

Отже, згідно ст. 216 КПК підслідність кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 369 КК, якщо воно вчинене не спеціальним суб`єктом, визначеним в цій статті, віднесена до органів Національної поліції.

Частиною 5 ст. 36 КПК в редакції станом на січень 2017 року передбачалось право керівника регіональної прокуратури та його заступника вмотивованою постановою доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування за умови неефективного досудового розслідування.

Тобто, обов`язковою передумовою для доручення проведення досудового слідства іншому органу досудового розслідування керівником регіональної прокуратури чи його заступником є оцінка досудового розслідування, проведеного органом визначеним ст. 216 КПК як неефективного. Ця оцінка має бути відображена у постанові про доручення проведення досудового розслідування з наведенням відповідного мотивування.

При цьому, неефективність досудового розслідування може бути встановлена на будь-якому етапі досудового розслідування, в тому числі і на його початку, однак очевидно, що для встановлення неефективності досудове розслідування має бути розпочате належним органом досудового слідства.

У цьому кримінальному провадженні прокурором військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону було внесено 20.01.2017 відомості до ЄРДР № 0000012 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК та 26.01.2017 внесено відомості до ЄРДР № 0000014 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК.

Далі, прокурором військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону не було направлено ці кримінальні провадження до органів Національної поліції як це передбачено ч. 7 ст. 214 КПК.

Натомість, заступник військового прокурора Південного регіону України полковник юстиції ОСОБА_18 своєю постановою від 20.01.2017 доручив досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000012 від 20.01.2017 за ч. 3 ст. 369 КК слідчому військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України, а військовий прокурор Південного регіону України генерал-майора юстиції ОСОБА_19 також доручив досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000014 від 26.01.2017 за ч. 3 ст. 369 КК військовій прокуратурі Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України.

Обидві постанови керівників регіональної прокуратури мотивовані однаково: актуальністю кримінального провадження, необхідністю оперативного проведення низки невідкладних слідчих дій, забезпечення швидкого, повного та неупередженого здійснення досудового розслідування, а також тим, що проведення досудового розслідування іншим органом буде неефективним.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, що досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні жодного дня не проводилось належним органом досудового розслідування - Національною поліцією, а тому неефективність досудового слідства цим органом не могла бути встановлена, є обґрунтованими і підтверджуються матеріалами провадження.

Приймаючи рішення про доручення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000012 від 20.01.2017 та кримінального провадження № 0000014 від 26.01.2017 керівник регіональної прокуратури та його заступник діяли поза межами належної правової процедури. Жоден з них, не визнав неефективним досудове слідство, проведене Національною поліцією і не мотивував свою постанову в цій частині.

Вказівка в постановах про те, що досудове розслідування іншим органом буде неефективним не може бути взята до уваги як мотивування постанови, оскільки ч. 5 ст. 36 КПК чітко встановлює, що критерієм для прийняття рішення про доручення досудового розслідування іншому органу є неефективність досудового розслідування, а не можливе майбутня неефективність такого.

Таким чином, правильними є твердження суду першої інстанції, що доручення заступником військового прокурора Південного регіону України та військового прокурора Південного регіону України здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 0000012 і № 0000014 військовій прокуратурі Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України без встановлення неефективності досудового розслідування Національною поліцією прийняте поза межами повноважень, що свідчить про те, що всі докази у цьому кримінальному провадженні були зібрані неуповноваженими особами.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги прокурора, в яких міститься посилання на правові позиції ККС ВС у постанові від 24 березня 2021 року у справі № 520/2989/16-к та Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 756/10060/17, у зв`язку з тим, що висновки у постанові ККС ВС від 24 березня 2021 року у справі № 520/2989/16-к зроблені до формування Об`єднаної палати ККС ВС нового правового висновку в постанові від 24.05.2021 у справі № 640/5023/19 і Велика Палата Верховного Суду у зазначеній справі № 756/10060/17 не відступила від правового висновку, сформульованого Об`єднаною палатою ККС ВС у вказаній справі, а зробила висновок (виключення), що призначення експертизи неналежним суб`єктом не свідчить про автоматичну недопустимість як доказу висновку експерта, оскільки слід встановити чи призвів спосіб призначення експертизи до порушення тих чи інших прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України.

Ухвалюючи рішення про виправдання, суд першої інстанції фактично зазначив про недоведеність того, що вчинено злочин, передбачений ч. 3 ст. 369 КК. Разом з цим, за текстом мотивувальної частини вироку суд дійшов висновку про те, що кримінальне правопорушення мало місце, однак допустимих доказів вчинення вказаного кримінального правопорушення саме ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не надано, оскільки ці докази зібрані із порушенням КПК.

Таким чином, суд зазначив дві самостійні підстави для виправдання обвинувачених, що суперечить вимогам ст. ст. 370, 373, 374 КПК.

Однак, як слушно зауважує прокурор в апеляційній скарзі, констатуючи відсутність події злочину, судом не надано оцінки показам свідка щодо повідомлення про вчинення злочину.

Зазначені вище доводи прокурора були викладені в касаційній скарзі і були предметом оцінки судом касаційної інстанції у цій справі, за результатами якої касаційний суд скасував попередню ухвалу суду апеляційної інстанції і навів такі мотиви:

«В апеляційній скарзі з доповненнями прокурор також звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що місцевий суд, констатуючи відсутність події, не надав оцінки показанням свідка щодо повідомлення про вчинення злочину.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що вказані доводи сторони обвинувачення не можуть бути визнані достатніми підставами для скасування вироку суду, так як є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами. При цьому будь-яких інших мотивів на спростування наведеної позиції прокурора, зокрема, щодо її необґрунтованості, суд апеляційної інстанції не навів.

Ураховуючи зміст поданої апеляційної скарги з доповненнями, та з огляду на вимоги, передбачені положеннями статей 370, 373, 374 КПК, колегія суддів вважає, що вищезазначені висновки суду апеляційної інстанції про необґрунтованість вказаних тверджень сторони обвинувачення, є формальними та жодним чином не спростовують доводів прокурора в цій частині, а також не свідчать про те, що їм було надано належну оцінку.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки вищенаведені порушення перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ч. 1 ст. 412 КПК).»

Відповідно до ч. 2 ст. 439 КПКвказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Висновки у судовому рішенні повинні прямо випливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто не допускати неоднозначного трактування. Також важливо враховувати, що недостатньо лише цитувати законодавчі положення, а потім приймати рішення. Суддя повинен послідовно поєднувати закон з фактами у справі і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку. Якщо цього не робити, це буде очевидним порушенням права на справедливий суд, яке гарантує стаття 6 Європейської конвенції з прав людини.

Вирок суду - це акт правосуддя, спрямований на захист порушених прав і свобод людини й інтересів держави, в якому суд на основі всебічного, повного, об`єктивного і безпосереднього дослідження доказів робить висновок про винуватість або невинуватість підсудного і приймає рішення про притягнення його або не притягнення до кримінальної відповідальності, вирішуючи інші, пов`язані з висновками суду, юридичні питання.

Вирок, постановлений іменем України, є найважливішим актом правосуддя і до його постановлення належить підходити з винятковою відповідальністю, суворо додержуючись вимог статей 370-374 КПК.

Кримінальний процесуальний закон (ст. 373 КПК) розрізняє два види вироків: обвинувальний та виправдувальний. При цьому виправдувальний вирок ухвалюється за наявності однієї з таких підстав: не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Згідно вимог ст. 374 КПК у мотивувальній частині виправдувального вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, а у резолютивній його частині має бути зазначено рішення про визнання особи невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та про його виправдання.

Відповідно до ст. 91 КПК визначено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. При доказуванні насамперед повинні бути встановлені обставини, які відносяться до події злочину. Тобто, злочин повинен розглядатися як окреме явище, що відбулося та має передбачені кримінальним законом ознаки. При доказуванні обставин, які утворюють подію конкретного злочину, належить встановлювати передбачені нормою кримінального закону наслідки діяння для матеріальних складів та наявність між ними причинного зв`язку. Подія злочину розуміється як елемент об`єктивної сторони складу злочину, що відбувся у певному часі, місці та певним способом. При цьому передбачені зазначеною нормою процесуального закону обставини мають бути встановлені по кожному обвинуваченню, що пред`явлене особі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, дослідив та зробив аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, а тому обґрунтовано виправдав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 369 КК, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що мотивувальна та резолютивна частини вироку містять вказівку на підставу такого виправдання за недоведеністю того, що вчинено злочин, передбачений ч. 3 ст. 369 КК, а саме на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК, однак апеляційний суд дійшов висновку, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підлягають виправданню у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченими на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що підстави для виправдання обвинувачених підлягають приведенню у відповідність до вимог процесуального закону, шляхом зміни вироку суду першої інстанції в межах повноважень за наслідками апеляційного розгляду, визначених п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК, оскільки помилкове зазначення судом іншого пункту виправдання обвинувачених не є тим істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону чи неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування вироку суду, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 17.03.2020 року (справа № 426/12149/17).

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підлягають виправданню саме на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченими, а вирок суду в частині зазначення підстави виправдання за ч. 3 ст. 369 КК підлягає зміні.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 408 КПК, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за частиною 3 статті 369 Кримінального кодексу України змінити.

Вважати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 невинуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 369 Кримінального кодексу України та виправданими на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченими.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4