ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 610/1715/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/801/26 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.28-ч.1 ст.438 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2026 колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції в порядку спеціального судового провадження in absentia за відсутності обвинуваченого кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 22 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженця м. Черняховськ Калінінградської області Росії, громадянина Російської Федерації, крайнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , на той час старшого оперуповноваженого відділу управління Федеральної служби безпеки Росії по Балтійському флоту і військам Калінінградської області (в/ч НОМЕР_1 ),-

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 - ч.1 ст.438 КК України, та йому призначено покарання у виді 11 років позбавлення волі.

Застосовано до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, до набрання цим вироком законної сили.

Початок строку відбування покарання ухвалено обчислювати з дня взяття ОСОБА_8 під варту за цим вироком.

Як встановив суд, з 19 лютого 2014 року представниками Російської Федерації (далі - РФ) розпочато збройне вторгнення Збройних Сил РФ (далі - ЗС РФ), приховане твердженням керівників РФ про переміщення військових підрозділів в рамках звичайної ротації сил Чорноморського флоту, які у взаємодії з військовослужбовцями Чорноморського флоту РФ та іншими підрозділами ЗС РФ здійснили блокування і захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури України, забезпечивши військову окупацію території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя. 18 березня 2014 року РФ оголосила про офіційне включення Криму до її території.

Протягом березня та на початку квітня 2014 року, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади та ЗС РФ, представники іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд і груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих РФ, взяли під контроль будівлі, в яких знаходилися органи місцевої влади та місцеві органи виконавчої влади України, військові об`єкти України в окремих районах Донецької та Луганської областей України. 07 квітня 2014 року в м. Донецьку створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР»), а 27 квітня 2014 року в м. Луганську - терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні збройні формування, які функціонують і по теперішній час.

Внаслідок військових дій у період із травня по серпень 2014 року сили оборони України звільнили частину раніше окупованих територій Донецької та Луганської областей.

Датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими РФ з 20 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими РФ (у тому числі окупаційною адміністрацією РФ) починаючи з 7 квітня 2014 року, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII.

24 лютого 2022 року Президент РФ оголосив початок так званої «спеціальної військової операції». Після цього, близько четвертої години ранку того ж дня, ЗС РФ, інші збройні формування РФ та підконтрольні їм угруповання іррегулярних незаконних збройних формувань розпочали широкомасштабне військове вторгнення на територію України, увійшовши з боку РФ, Білорусі та тимчасово окупованої території України, що супроводжувалось завданням ракетно-артилерійських ударів та бомбардувань авіацією об`єктів по всій території України.

З того моменту сили оборони України здійснюють збройну відсіч вздовж всієї лінії фронту.

Факт широкомасштабного збройного вторгнення на територію України 24.02.2022 не приховувався владою РФ, а також встановлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема резолюцією Генеральної асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п. 1, 3 Висновку 300 (2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії Російської Федерації проти України», п. 17, 18 Наказу Міжнародного Суду ООН від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього» (Україна проти РФ) тощо).

24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

Відповідно до ст. 2 спільної для Женевських конвенцій про захист жертв війни 1949 р., ці конвенції, як і інші акти законів і звичаїв війни (міжнародного гуманітарного права), застосовуються до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни, у тому числі до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Таким чином, з 19 лютого 2014 року до цього часу триває міжнародний збройний конфлікт, викликаний збройною агресією РФ проти України, окупацією частини території України, що вказує на поширення дії на території України законів та звичаїв війни (норм міжнародного гуманітарного права).

Відповідно до Конвенції про захист цивільного населення під час війни, підписаної у м. Женеві 12.08.1949, учасниками якої є, зокрема, Україна та РФ (далі - Конвенція), сторони домовилися, що Високі Договірні Сторони зобов`язуються дотримуватися та забезпечувати дотримання цієї Конвенції за всіх обставин.

Згідно ст. 3 Конвенції з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (поза боєм) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії.

Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: a) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; c) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні.

Згідно з положеннями ст. 27 Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

З урахуванням положень стосовно здоров`я, віку та статі, сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, має право поводитися з усіма ними однаково, без жодної дискримінації, зокрема стосовно раси, релігії або політичних переконань.

У силу положень ст. 31 Конвенції жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей.

Відповідно до ст. 32 Конвенції Високі Договірні Сторони спеціально дають згоду на те, що їм забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.

Згідно із ст. 33 Конвенції пограбування забороняються. Репресалії стосовно осіб, які перебувають під захистом, та їхнього майна забороняються.

Статтею 11 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від

12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Додаткового протоколу I) від 8 червня 1977 року (далі - Додаткового протоколу I) передбачено, що фізичному і психічному стану здоров`я і недоторканності осіб, що перебувають під владою супротивної сторони, або інтернованих, затриманих чи яким-небудь іншим чином позбавлених свободи в результаті ситуації, зазначеної у статті 1, не повинно завдаватися шкоди шляхом якоїсь невиправданої дії або бездіяльності.

Статтею 44 Додаткового протоколу I передбачено, що для сприяння посиленню захисту цивільного населення від наслідків воєнних дій комбатанти зобов`язані відрізняти себе від цивільного населення в той час, коли вони беруть участь у нападі або у воєнній операції, що є підготовкою до нападу. Однак у зв`язку з тим, що під час збройних конфліктів бувають такі ситуації, коли через характер воєнних дій озброєний комбатант не може відрізнити себе від цивільного населення, він зберігає свій статус комбатанта за умови, що в таких ситуаціях він відкрито носить свою зброю.

Статтею 51 Додаткового протоколу І передбачено, що цивільне населення й окремі цивільні особи користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Цивільне населення як таке, а також окремі цивільні особи не повинні бути об`єктом нападів. Заборонено акти насильства чи загрози насильства, що мають головною метою тероризувати цивільне населення.

Крім того, статтею 75 Додаткового протоколу I встановлено, що тією мірою, якою їх торкається ситуація, зазначена у статті 1 цього Протоколу, з особами, які перебувають під владою сторони, що бере участь у конфлікті, і не користуються сприятливим ставленням згідно з Конвенціями або згідно з цим Протоколом, за всіх обставин поводяться гуманно, і вони, як мінімум, користуються захистом, передбаченим у цій статті, без будь-якої несприятливої різниці, заснованої на ознаках раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії чи віросповідання, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження чи іншого статусу або на яких-небудь інших подібних критеріях. Кожна сторона має з повагою ставитися до особи, честі, переконань та релігійних обрядів усіх таких осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 75 Додаткового протоколу I заборонені й будуть залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії, незалежно від того, чиняться вони представниками цивільних чи воєнних органів: a) насильство над життям, здоров`ям і фізичним та психічним станом осіб, зокрема: a.1) вбивство; a.2) катування всіх видів - фізичні чи психічні; a.3) тілесні покарання; a.4) каліцтво; b) знущання над людською гідністю, зокрема принижуюче й образливе поводження, примус до проституції чи непристойне посягання в будь-якій його формі.

Одразу після оголошення 24.02.2022 Президентом РФ про початок «спеціальної військової операції», російські війська перетнули російсько-український кордон та пішли у наступ на території Харківської області, розпочалися обстріли військовослужбовцями ЗС РФ та учасниками незаконних збройних формувань цивільних об`єктів та цивільного населення на території Харківської області.

У подальшому значна кількість військовослужбовців ЗС РФ разом з учасниками незаконних збройних формувань у складі визначених підрозділів ЗС РФ пересувалися територією Харківської області як в напрямку адміністративних кордонів області, так і в зворотному - у бік російсько-українського кордону.

Одночасно з веденням бойових дій на території Харківської області та здійсненням обстрілів населених пунктів, у тому числі з ракетно-артилерійського озброєння та із застосуванням авіації, військовослужбовці ЗС РФ з метою забезпечення можливості безперешкодного пересування територією області здійснювали блокування чи тимчасове захоплення ряду населених пунктів, облаштування на автомобільних шляхах області блокпостів для здійснення заходів щодо контролю доступу осіб на обумовлену ділянку території та ймовірну оборону від наступу військовослужбовців Збройних Сил України.

Після 24.02.2022 (більш точної дати та часу не встановлено), для придушення будь-яких проявів незгоди з політикою окупаційної влади, насильного примушування до співпраці з її представниками та усунення перешкод у реалізації заздалегідь запланованих намірів на тимчасово окупованій території Харківської області, у тому числі м. Балаклії, представниками влади РФ залучено працівників Федеральної служби безпеки РФ, зокрема працівників УФСБ РФ по Балтійському флоту (в/ч №46443).

У ході активних бойових дій, з метою подальшого руху ЗС РФ у напрямку м. Харків та забезпечення подолання супротиву військ України на території Харківської області військовослужбовцями ЗС РФ 24.02.2022 взято під повний контроль ряд населених пунктів Балаклійської територіальної громади Ізюмського району Харківської області, а з 03.03.2022 безпосередньо м. Балаклія Ізюмського району Харківської області.

В цей час на території вказаних населених пунктів перебувало цивільне населення, яке не брало участі у збройному конфлікті.

Маючи повний контроль над м. Балаклія Ізюмського району Харківської області військовослужбовці ЗС РФ переконались у тому, що на території населеного пункту проживає цивільне населення, яке не бере участі у збройному конфлікті та не може чинити будь-якого супротиву волі окупантів, а також, що на території міста та поза його межами не розміщені військові об`єкти та підрозділи Збройних Сил України.

Реалізуючи політику держави-агресора щодо широкомасштабних нападів на місцевих мешканців, зокрема й колишніх та діючих працівників правоохоронних органів, представників органів місцевого самоврядування, що не перебували при виконанні своїх професійних обов`язків та які незгодні з діями окупаційної влади, спрямованими на відокремлення Харківської області від України та приєднання її територій до складу Російської Федерації, в порушення ст. 3, 28, 68 Конституції України, ст. 1, 2, 3, 4, 6, 31, 32, 33, 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР «Про ратифікацію Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року про захист жертв війни» від 03.07.1954 (далі - Конвенція), ст. 51, 52, 75 Додаткового протоколу I, упродовж 2022 року, перебуваючи на території тимчасово окупованого міста Балаклія Ізюмського району Харківської області, за наказом співробітника служби Федеральної служби безпеки РФ ОСОБА_8 , за попередньою змовою з іншими невстановленими особами з числа працівників вказаного управління та інших військових підрозділів РФ, маючи умисел на порушення законів та звичаїв війни, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, у формі жорстокого поводження з цивільним населенням, незаконно, без складання будь-яких процесуальних документів, із застосуванням фізичної сили, затримували потерпілих, після чого під примусом та погрожуючи позбавленням життя, останніх та їх рідних, привозили та нелегально ув`язнювали до спеціально облаштованої катівні, розташованій у будівлі відділу поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області за адресою: м. Балаклія, вул. Жовтнева (зараз - Захисників України), буд. 33, де із застосуванням фізичного насильства, погроз позбавленням життя, катування електрострумом за допомогою спеціального пристрою, імітації розстрілу, допитували та примушували до негласної співпраці з Федеральною службою безпеки РФ.

18.04.2022 (більш точний час не встановлений) ОСОБА_8 , в порушення вимог ст. 51, 75 Додаткового протоколу І та ст. 3, 27, 32 Конвенції, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки, переслідуючи прямий єдиний умисел, спрямований на нелегальне ув`язнення особи та подальше її незаконне утримання із застосуванням тортур та катувань, віддав наказ невстановленим особам з числа військових підрозділів РФ на затримання з подальшим незаконним утриманням потерпілого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із застосуванням тортур та катуванням останнього.

На виконання наказу ОСОБА_8 невстановлені особи з числа працівників Федеральної служби безпеки та інших військових підрозділів РФ, 18.04.2022 (більш точний час не встановлений), перебуваючи на блокпосту, біля будівлі «Горгазу», розташованої за адресою: вул. Медова, 7, м. Балаклія, Ізюмського району, Харківської області зупинили ОСОБА_9 , який рухався на автомобілі марки «Nissan Almera» номерний знак НОМЕР_2 , та погрожуючи вогнепальною автоматичною зброєю, із застосуванням заходів фізичного впливу, створивши тим самим загрозу його життю і здоров`ю, затримали потерпілого та доставили до приміщення «Горгазу», після чого завели до підвального приміщення.

В цей же день ОСОБА_9 проти його волі невстановлені особи із застосуванням фізичної сили доставили до захопленої будівлі відділу поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області за адресою: м. Балаклія, вул. Жовтнева (зараз - Захисників України), буд. 33, де останнього помістили до камери у приміщенні колишнього ізолятору тимчасового тримання та незаконно утримували там з 18.04.2022 по 28.04.2022, що є порушенням пункту «а» статті 3 Конвенції в частині заборони жорстокого поводження з особою.

У період з 18.04.2022 по 23.04.2022, у порушення ч. 2 ст. 51, ч. 2 ст. 75 Додаткового протоколу I, за наказом ОСОБА_8 та у його присутності, потерпілого ОСОБА_9 тричі допитували із застосуванням фіксації в одному положенні, сидячи на стільці, переважно з одягнутою на очі шапкою. Під час допитів потерпілому наносились хаотичні удари руками та ногами по всьому тілу. Відповіді на поставленні питання не зумовлювали припинення катування та нанесення тілесних ушкоджень.

Під час того як ОСОБА_9 надавав відповіді на запитання, присутні під час допиту невстановлені військовослужбовці ЗС РФ слідкували за реакцією ОСОБА_8 .

Якщо останній змінював тон або тембр голосу, потерпілому починали наносити удари, що свідчить про попередню змову ОСОБА_8 з невстановленими військовослужбовцями ЗС РФ в частині віддання наказу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому.

ОСОБА_9 незаконно утримували в камері приміщення колишнього ізолятору тимчасового тримання на 1 поверсі будівлі відділу поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області. Потерпілий утримувався в умовах, які відповідають критеріям образливого та принизливого поводження з особами, без будь-яких меблів, під час утримання не надавались жодні засоби гігієни, заборонялось відвідувати вбиральні, що зумовлювало здійснення біологічних потреб потерпілим безпосередньо у приміщеннях для утримання, вода та їжа надавалась у незначних розмірах через тривалий проміжок часу, потерпілого утримували без можливості виходу надвір, після застосування фізичного насильства медична допомога не надавалась.

28.04.2022 у денний час доби (більш точний час не встановлений) ОСОБА_9 відпустили додому.

ОСОБА_9 виявляє ознаки розладу психіки «Посттравматичний стресовий розлад», який виник внаслідок протиправних дій військових РФ та учасників пов`язаних з ними незаконних збройних формувань, які полягали у незаконному затриманні, утриманні у камері відділу поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області, застосуванні фізичного та психологічного насильства, нелюдських умов утримання у період часу з 18.04.2022 по 28.04.2022.

Їх дії носили для ОСОБА_9 психотравмувальний характер та спричинили страждання.

Події, що відбувалися з ОСОБА_9 у період часу з 18.04.2022 по 28.04.2022 та їх наслідки постали для нього помірно інтенсивно та тривало психотравмуючими, обумовили негативні зміни фізично, психоемоційної та соціальної сфер його особистості, обмежили його соціальне функціонування та погіршили якість життя.

Таким чином, ОСОБА_8 , перебуваючи на території м. Балаклія Ізюмського району Харківської області, діючи в умовах збройного конфлікту, та усвідомлюючи що діє в умовах такого конфлікту, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та бажаючи їх настання, віддав наказ підлеглим особам з числа військових підрозділів РФ на вчинення нападу на цивільну особу, що є порушенням ст. 51, 75 Додаткового протоколу І (інші порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та на жорстоке поводження з цивільним населенням, а саме незаконне утримання, застосування тортур і катування (завданням ударів по різних частинах тіла) цивільної особи ОСОБА_9 , в результаті чого грубо порушив вимоги ст. 3, 28, 68 Конституції України, ст. 1, 2, 3, 4, 6, 31, 32, 147 Конвенції.

18.05.2022, близько 10:00, ОСОБА_8 , в порушення вимог ст. 51, 75 Додаткового протоколу І та ст. 3, 27, 32 Конвенції, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки, переслідуючи прямий єдиний умисел, спрямований на нелегальне ув`язнення особи та подальше її незаконне утримання із застосуванням тортур та катувань, віддав наказ невстановленим особам з числа військових підрозділів РФ на затримання з подальшим незаконним утриманням потерпілого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із застосуванням тортур та катуванням останнього.

На виконання наказу ОСОБА_8 невстановлені особи з числа працівників Федеральної служби безпеки та інших військових підрозділів РФ, 18.05.2022, близько 10:00, знаходячись по вул. Жовтневій, 43 м. Балаклія Ізюмського району Харківської області зупинили ОСОБА_10 , погрожуючи вогнепальною автоматичною зброєю, із застосуванням заходів фізичного впливу, створивши тим самим загрозу його життю і здоров`ю, затримали потерпілого та доставили до приміщення захопленої будівлі відділу поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області за адресою: м. Балаклія, вул. Жовтнева (зараз - Захисників України), буд. 33, де останній незаконно утримувався з 18.05.2022 по 07.06.2022 в приміщенні колишнього ізолятору тимчасового тримання, в камері № 1, що є порушенням пункту «а» статті 3 Конвенції в частині заборони жорстокого поводження з особою.

04.06.2022, у порушення ч. 2 ст. 51, ч. 2 ст. 75 Додаткового протоколу I, за наказом ОСОБА_8 та у його присутності потерпілий ОСОБА_10 допитувався із застосуванням фіксації в одному положенні, сидячи на стільці. В ході допиту потерпілому наносились хаотичні удари руками, ногами, гумовою палицею по всім ділянкам тіла, застосувався електрошокер в область спини та шиї - близько 5-6 ударів, в результаті чого потерпілому спричинено тілесні ушкодження у вигляді рубців на голові та правому передпліччі, які є результатом заживлення забитих ран, які утворилися від травматичної дії тупих твердих предметів за механізмом удару-стиснення, які відповідно до висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6 днів.

Його відповіді на поставленні питання не зумовлювали припинення катування та нанесення тілесних ушкоджень.

Більш того, ОСОБА_8 допит організовано таким чином, що після поставленого ним запитання невстановлені під час досудового розслідування військовослужбовці ЗС РФ, діючи за попередньою змовою групою осіб, відразу починали наносити удари потерпілому, позбавляючи його можливості надати відповідь.

В камері потерпілий утримувався в умовах, які відповідають критеріям образливого та принизливого поводження з особами, без будь-яких меблів, під час утримання не надавались жодні засоби гігієни, заборонялось відвідувати вбиральні, що зумовлювало здійснення біологічних потреб потерпілим безпосередньо у приміщеннях для утримання, вода та їжа надавалась у незначних розмірах через тривалий проміжок часу, потерпілого утримували без можливості виходу надвір, після застосування фізичного насильства медична допомога не надавалась.

07.06.2022 у денний час доби (більш точний час не встановлений) ОСОБА_10 відпустили додому.

ОСОБА_10 виявляє ознаки розладу психіки «Посттравматичний стресовий розлад», який виник внаслідок протиправних дій військових РФ та учасників пов`язаних з ними незаконних збройних формувань, які полягали у незаконному затриманні, утриманні у камері відділу поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області, застосуванні фізичного та психологічного насильства, нелюдських умов утримання у період часу з 18.05.2022 по 07.06.2022.

Їх дії носили для ОСОБА_10 психотравмувальний характер та спричинили страждання (маральна шкода).

Події, що відбувалися з ОСОБА_10 у період часу з 18.05.2022 по 07.06.2022, та їх наслідки, постали для нього помірно інтенсивними та тривало психотравмуючими, обумовили негативні зміни фізично, психоемоційної та соціальної сфер його особистості, обмежили його соціальне функціонування та значно погіршили якість життя.

Таким чином, ОСОБА_8 , перебуваючи на території м. Балаклія Ізюмського району Харківської області, діючи в умовах збройного конфлікту, та усвідомлюючи що діє в умовах такого конфлікту, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та бажаючи їх настання, віддав наказ підлеглим особам з числа військових підрозділів РФ на вчинення нападу на цивільну особу, що є порушенням ст. 51, 75 Додаткового протоколу І (інші порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та на жорстоке поводження з цивільним населенням, а саме незаконне утримання, застосування тортур і катування (завданням ударів по різним частинам тіла) цивільної особи ОСОБА_10 , в результаті чого грубо порушив вимоги ст. 3, 28, 68 Конституції України, ст. 1, 2, 3, 4, 6, 31, 32, 147 Конвенції.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просить скасувати вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 22 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_8 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

В обґрунтування доводів зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції сторона обвинувачення не надала жодного об`єктивного та безсумнівного доказу, який би підтверджував наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.28-ч.1 ст.438 КК України. Звертає увагу на те, що у судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_8 був відсутній, правова позиція з`ясована під час розгляду справи судом встановлена не була.

Відповідно до вимог ст.135 КПК України, обвинувачений ОСОБА_8 вважається таким, якого належно повідомлено про виклик до суду, з моменту опублікування повістки про його виклик в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур`єр» шляхом опублікування оголошення із повісткою про його виклик до суду та на офіційному сайті Харківського апеляційного суду.

Поряд із цим, від обвинуваченого ОСОБА_8 клопотання щодо його участі у розгляді кримінального провадження не надходило, у зв`язку з чим, відповідно до ч.4 ст.405 КПК України, розгляд апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 проведено у відсутність обвинуваченого, проти чого не заперечував ні прокурор, ні захисник.

Крім того, у судове засідання апеляційної інстанції потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явились. Враховуючи дані обставини та, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд без їх участі.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а також думку прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до вимог ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний чи виправдувальний вирок, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення та докази і позицію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Крім того, згідно з п. 15 ст.7, ст.22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд виконав в повному обсязі.

Розглянувши в порядку спеціального судового розгляду, за відсутності обвинуваченого (in absentia) кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 , суд першої інстанції дійшов законного, обґрунтованого та вмотивованого висновку про доведеність пред`явленого йому обвинувачення за ч.2 ст.28 - ч.1 ст.438 КК України, а саме у жорстокому поводженні з цивільним населенням та у іншому порушенні законів і звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Надаючи оцінку апеляційним доводам захисника ОСОБА_7 щодо недоведеності вини ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням, колегія суддів виходить із правової позиції, висловленій в постанові Верховного Суду від 28 квітня 2025 року у справі №148/31/23 (провадження № 51-4336км24)

Зокрема, колегія суддів виходить із того, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Законодавець вимагає лише, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням, що у даному провадженні було дотримано.

Колегія суддів, дослідивши матеріали провадження і доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , встановила, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив фактичні обставини кримінального провадження, докази сторони обвинувачення та захисту і дійшов правильного висновку про порушення військовослужбовцем збройних сил рф ОСОБА_8 законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, тобто наявності в його діях складу кримінального правопорушення за ч.2 ст.28 - ч.1 ст.438 КК України.

Так, на підтвердження винуватості ОСОБА_8 та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення згідно пред`явленого обвинувачення, суд обґрунтовано послався на показання потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також свідка ОСОБА_11 .

Зокрема, потерпілий ОСОБА_9 під час допиту в суді першої інстанції пояснив, що 18 квітня 2022 року в м.Балаклія він їхав своїм автомобілем та на блокопсті був затриманий російським окупантами, та у нього забрали документи та ключі від автомобіля. У подальшого, його відвели у двір «Горгаза», натягнули на обличчя шапку, замотали скотчем, посадили у підвал, а невдовзі перевезли до приміщення відділу поліції, де посадили у камеру, а потім перевели до іншої та одразу побили. Потім його повели до іншого кабінету, який він пізніше показав на слідчому експерименті, у той день та 2 наступних дні там його допитували та били. Допитував та керував один і той же чоловік, а саме обвинувачений ОСОБА_8 , серед присутніх говорив тільки він, був активним, він сидів за столом, а інші окупанти стояли, чекали його реакції. Він ідентифікував його по голосу, а одного разу добре бачив велику частину його обличчя, коли той був у балаклаві з великим вирізом в районі очей, через що зміг його впевнено впізнати за фотознімками. Після деокупації у соціальних мережах бачив сюжет і там зображення одного з російських окупантів, у якому впізнав саме цього чоловіка. Цей чоловік прямо не надавав іншім наказів його бити, але по інтонації голосу, яку змінював при невдоволенні на отримані відповіді, потерпілого починали бити, розуміли коли той злиться. Жодного разу той чоловік побиття не зупиняв. Останній раз він сказав:» давайте его в камеру». Після побиття на голові були шишки, гематоми, крововиливи на спині. У камері утримувалось по декілька чоловіків, було душно, волого, коли виводили у туалет, а коли у відро у камері, на камеру давали 1,5 л води на день. На стіні камери він написав про своє перебування там. Після його перевезли ще в інше місце утримання, а після деокупації звернувся до поліції.

Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_10 пояснив, що 18 травня 2022 року він знаходився на ринку в м.Балаклія, де його було затримано російськими окупантами з позивними «Ірбіс» та « ОСОБА_12 ». Його ув`язнили до камери у приміщенні відділу поліції, де днів 15 його взагалі не викликали. Потім його було викликано на допит без застосування насильства. Через 2 дні його завели до кабінету в іншому крилі 1 поверху будівлі, який він показав на слідчому експерименті. Там його чекали вже знайомив йому « ОСОБА_12 » та чоловік, якого він згодом впізнав за фотознімком як ОСОБА_8 . Також зайшов вже знайомий « ОСОБА_13 ». Усі вони були з відкритими обличчями. «Ірбіс» став бити його резиновою палкою, розрядом електрошокеру. Коли він впав, то хтось його вдарив ногою в обличчя та у нього пішла кров. ОСОБА_8 сидів за столом та фіксував у блокнот, побиттю не перешкоджав. На голові у нього були рани та він побитий у камері відлежувався сутки. Через день знову на допит. Відпустили його через хворобу матері, а ще забрали його скутер. Зазначав, що у камері було душно і волого, камера не провітрювалася, на день давали 1 л води. При наявності 2 місць відпочинку у камері було від 6 до 8 чоловік. Після деокупації подав заяву до поліції.

Свідок ОСОБА_11 надала в суді першої інстанції показання про те, що 18 квітня 2022 року до неї прибігла родичка та повідомила про те, що до її сина приїхали російські військові. Сина вдома вже не було та того дня він не повернувся. Вона почала його шукати, та їй сказали про те, що його забрали біля газового господарства. У будівлі відділу поліції їй не зазналися, а наступного дня побачила, як з двору поліції виїхав автомобіль її сина з російськими окупантами. Наступного дня побачила, що автомобілем сина керував окупант з позивним « ОСОБА_14 ». Автомобіль їй відділи, а потім забрала і автомобільний причеп, який залишився у дворі газового господарства. Коли сина звільнили, то він був схудлий, побитий, з несвіжими слідами.

Вищезазначені потерпілі та свідок були попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання завідома неправдивих показань і стороною захисту не надано будь-яких об`єктивних відомостей, що вони надавали завідомо неправдиві показання і мають намір обмовити обвинуваченого, у зв`язку з чим у колегії суддів відсутні процесуальні підстави ставити під сумнів зазначені вище показання.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст.7, ч. 1 ст.26 КПК України, однією із загальних засад кримінального провадження є диспозитивність, яка полягає у вільному використанні суб`єктами кримінального провадження своїх процесуальних прав в межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Отже, сторона захисту у змагальному процесі не була позбавлена можливості також задавати потерпілим та свідку питання, у тому числі з метою підтвердження своєї версії щодо непричетності ОСОБА_8 до інкримінованого злочину.

Захисником ОСОБА_7 також не надано суду доказів, які б свідчили про особисту зацікавленість потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також свідка ОСОБА_11 у розгляді цього кримінального провадження, оскільки вони ретельно допитувалися в ході судового розгляду в суді першої інстанції, надавали детальні показання щодо обставин, пов`язаних із вчиненим ОСОБА_8 кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 28 - ч. 1 ст. 438 КК України, попереджались про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а тому підстав вважати, що свідки мають намір оговорювати обвинуваченого немає.

Згідно ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, а тому апеляційна скарга в цій частині є необґрунтованою та безпідставною.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що показання потерпілих та свідка, попереджених про кримінальну відповідальність і безпосередньо допитаних під час судового розгляду, є стабільними протягом усього розгляду і узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, які в свою чергу свідчать про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому діянні.

Крім того, судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку відомості, що містяться у наступних письмових доказах:

- заяві ОСОБА_9 від 19 жовтня 2022 року про вчинення щодо нього російським окупантами кримінального правопорушення (т.2 арк.190);

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 березня 2023, яким підтверджується, що слідчим СВ УСБУ в Харківській області капітаном юстиції ОСОБА_15 , за участю потерпілого ОСОБА_9 , його представника адвоката ОСОБА_16 , психолога ОСОБА_17 , в присутності понятих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , проведено слідчу дію і на запитання, чи впізнає ОСОБА_9 когось з осіб, зображених на фотознімках, заявив, що впізнає чоловіка на фото №4, а саме співробітника фсб рф. На фото №4, згідно довідки до протоколу, поміщено зображення громадянина рф ОСОБА_8 (т.2 арк. 191-194);

- протоколі проведення слідчого експерименту від 06 березня 2023 року за участю потерпілого ОСОБА_9 , з якого вбачається, що ОСОБА_9 біля будівлі, зазначеної в обвинуваченні як « ОСОБА_20 », вказав місця, де після його затримання, російські окупанти поставили його до паркану, натягнули шапку на обличчя і замотали скотчем, завели у приміщення та посадили, а невдовзі перевезли до будівлі поліції. Крім того, у приміщенні ВП №1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області, у колишньому ізоляторі тимчасвого тримання затриманих та арештованих, потерпілий показав камери, у яких російські окупанти його незаконно утримували і позбавли волі, місце при виході на задній двір, де його побили. На стіні написано « ОСОБА_9 18.04.2022-24.04.2022 ІІІ», потерпілий пояснив, що він написав час його затримання, та рисками добавляв дні. Показав кабінет на першому поверсі, у іншому крилі будівлі, де російські окупанти, серед яких був і обвинувачений, застосовували до нього насильство (т.2 арк.213-217);

- висновку судово-психіатричного експерта №134 від 29 березня 2023 року підтверджується, що ОСОБА_9 на даний час виявляє ознаки Посттравматичного стресового розладу. Наявний у ОСОБА_9 розлад психіки «Посттравматичний стресовий розлад» виник внаслідок протиправних дій військових російсько федерації та учасників пов`язаних з ними незаконних збройних формувань, які полягали у незаконному затриманні, утриманні у камері Балаклійського райвідділу поліції, застосуванні фізичного та психологічного насильства, нелюдських умов утримання у період часу з 18 квітня 2022 року по 28 квітня 2022 року. Дії військових російської федерації та учасників пов`язаних із ними незаконних збройних формувань, які полягали у незаконному затриманні, утриманні в камері Балаклійського райвідділу поліції, застосуванні фізичного та психологічного насильства, нелюдських умов утримання у період часу з 18 квітня 2022 року по 28 квітня 2022 року носили для ОСОБА_9 психотравмувальний характер. Діями військових російської федерації та учасників пов`язаних з ними незаконних збройних формувань у період часу з 18 квітня 2022 року по 28 квітня 2022 року ОСОБА_9 були спричинені страждання (моральна шкода). Події, що відбувалися з ОСОБА_9 у період часу з 18 квітня 2022 року по 28 квітня 2022 року, та їх наслідки, постали для ОСОБА_9 помірно інтенсивно та тривало психотравмуючими, обумовили негативні зміни фізичної, психоемоційної та соціальної сфер його особистості, обмежили його соціальне функціонування та погіршили якість життя (т.2 арк. 204-208).

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14 березня 2023, яким підтверджується, що слідчим СВ УСБУ в Харківській області капітаном юстиції ОСОБА_15 , за участю потерпілого ОСОБА_10 , в присутності понятих ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , проведено слідчу дію і на запитання, чи впізнає ОСОБА_10 когось з осіб, зображених на фотознімках, заявив, що на фото №4 впізнає військового віком близько 25 років, який його допитував та керував діями військових рф «Алі» та «Ірбіс», при останньому за вказівки військового (фото №4) його били, піддавали катуванню, незаконно утримували у в`язниці Балаклійського відділу поліції. На фото №4, згідно довідки до протоколу, поміщено зображення громадянина рф ОСОБА_8 (т.2 арк. 195-198);

- протоколі проведення слідчого експерименту від 03 квітня 2023 року за участю потерпілого ОСОБА_10 , з якого вбачається, що останній у приміщенні ВП №1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області, у колишньому ізоляторі тимчасового тримання затриманих та арештованих, показав камеру, у якій російські окупанти його незаконно утримували і позбавили волі. Камера має місця для відпочинку дві лави. Показав кабінет на першому поверсі, у іншому крилі будівлі, де російські окупанти, серед яких був і обвинувачений, застосовували до нього насильство (т.2 арк.209-212).

- висновку судово-психіатричного експерта №133 від 29 березня 2023 року підтверджується, що ОСОБА_10 виявляє ознаки Посттравматичного стресового розладу. Наявний у ОСОБА_10 розлад психіки «Посттравматичний стресовий розлад», виник внаслідок протиправних дій військових російської федерації та учасників пов`язаних з ними незаконних збройних формувань, які полягали у незаконному затриманні, утриманні у камері відділу поліції, застосуванні фізичного та психологічного насильства, нелюдських умов утримання у період часу з 18 травня 2022 року по 07 червня 2022 року. Дії військових російської федерації та учасників пов`язаних з ними незаконних збройних формувань, які полягали у незаконному затриманні, утриманні у камері відділу поліції, застосуванні фізичного та психологічного насильства, нелюдських умов утримання у період часу з 18 травня 2022 року по 07 червня 2022 року носили для ОСОБА_10 психотравмувальний характер. Діями військових російської федерації та учасників пов`язаних з ними незаконних збройних формувань у період часу з 18 травня 2022 року по 07 червня 2022 року ОСОБА_10 були спричинені страждання (моральна шкода). Події, що відбувалися з ОСОБА_10 у період з 18 травня 2022 року по 07 червня 2022 року, та їх наслідки постали для ОСОБА_10 інтенсивно та тривало психотравмуючими, обумовили негативні зміни фізичної, психоемоційної та соціальної сфер його особистості, обмежили його соціальне функціонування та значно погіршили якість життя (т. 2 арк. 199-203);

- висновком судово-медичної експертизи ОСОБА_10 №09-360/2023 від 23 березня 2023 року встановлено, що у ОСОБА_10 маються рубці на голові та правому передпліччі, які є результатом заживлення забитих ран, які утворилися від травматичної дії тупих твердих предметів за механізмом удару-стиснення. Враховуючи морфологічні особливості рубців на голові та правій руці у ОСОБА_10 , забиті рани на голові та правому передпліччі у нього могли утворитися у період до одного року згідно часу проведення судово-медичної експертизи (експертиза 23 березня 2023 року). Особливості предметів, якими були нанесені забиті рани, у цих ушкодженнях не відобразилися. За ступенем тяжкості забиті рани на голові і правій руці ОСОБА_10 відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів. Не виключено, що тілесні ушкодження у ОСОБА_10 могли утворитися за обставинами та механізмом, на які він вказує у протоколі допиту від 14 березня 2023 року (т. 2 арк. 218-219);

- дорученням слідчого оперативним підрозділом контррозвідки СБУ, з використанням російської інформаційної бази даних (рос. СПО СК: АС "Российский паспорт"), встановлено особу лише одного з групи російських окупантів, учасників цього злочину. Ним є обвинувачений ОСОБА_8 (рос. ОСОБА_8 ). База даних містить декілька його фотознімків у різні часи, які використовувалися для видачі йому різних документів. Згодом найбільш якісний, інформативний та актуальний за часом фотознімок ОСОБА_8 слідчий використав для проведення впізнання за фотознімками, під час якого обидва потерпілих впізнали його як одного з учасників злочину щодо них (т. 2 арк. 220-229);

- дорученням слідчого оперативний підрозділ контррозвідки СБУ встановлено, що впізнаний потерпілими ОСОБА_8 на той час був старшим оперуповноваженим відділу управління федеральної служби безпеки росії по балтійському флоту і військам калінінградської області (в/ч НОМЕР_1 ). Він перебував на тимчасово окупованих територіях, у т.ч. м. Балаклія Ізюмського району Харківської області, де причетний до вчинення злочинів російської військової агресії (т. 2 арк. 225).

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує, що в своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не ставить питання щодо допустимості вищезазначених письмових доказів, у зв`язку з чим, з урахуванням норм ст.404 КПК України, не перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Відповідних доказів не надано стороною захисту і під час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку.

Як вбачається з матеріалів провадження, наведені вище докази, допустимість яких не оспорюється стороною захисту, були отримані органом досудового розслідування у встановленому КПК України порядку.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає цілком доведеною в діях військовослужбовця рф ОСОБА_8 об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч.2 ст. 28 - ч.1 ст. 438 КК України, що полягає в порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вчинених за попередньою змовою групою осіб, що і даному випадку мало прояв у формі умисного позбавлення потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 волі та застосування до них фізичного та психологічного насильства, схиляючи їх до співробітництва з незаконною окупаційною владою.

Щодо відсутності в діях обвинуваченого суб`єктивної сторони, то, такі доводи є безпідставними з огляду на те, що, як було встановлено у ході судового розгляду, ОСОБА_8 займав посаду старшого оперуповноваженого відділу управління федеральної служби безпеки росії по балтійському флоту і військам калінінградської області та перебував на тимчасово окупованих територіях, у т.ч. м. Балаклія Ізюмського району Харківської області, а тому мав не лише теоретичну можливість, а й практичну щодо видачі своїх наказів, як підлеглим, так і особам, які проживали на окупованій території. Наявність збройного конфлікту та усвідомлення особою, яка притягується до кримінальної відповідальності, того, що вона порушує норми міжнародного гуманітарного права, а незаконне воєнізоване вторгнення на територію іншої держави вже вказує на таке порушення, та видача наказу всупереч волі потерпілих, які були позбавлені можливості обирати своє переміщення, доводить наявність умислу у протизаконних діях обвинуваченого по відношенню до цивільних осіб, які участі у бойових діях не брали.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вмотивованого та обґрунтованого висновку, що обвинувачений вчинив інкримінований йому злочину, оскільки у вироку суду першої інстанції в повній відповідності до вимог ч. 3 ст.374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України.

В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.

Судом першої інстанції повністю дотримані вимоги чинного законодавства, досліджено усі обставини кримінального провадження та оцінено надані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки стороною захисту не доведено наявність підстав для виправдання обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням чи зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, наведених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 .

На переконання колегії суддів, така позиція апелянта пов`язана з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги захисника.

Отже, версія та доводи захисника ОСОБА_7 про не згоду з оскаржуваним вироком в частині визнанням ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28-ч.1 ст.438 КК України, суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини обвинуваченого у інкримінованому йому злочині мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, оскільки під час судового розгляду в суді першої інстанції об`єктивно встановлено, що ОСОБА_8 вчинив жорстоке поводження з цивільним населенням та інші порушення законів і звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування чи зміни судового рішення при перевірці цього кримінального провадження, колегією суддів не встановлено.

Що ж до дотримання порядку здійснення спеціального досудового розслідування та вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду кримінального провадження, то порушень допущено не було.

З матеріалів справи вбачається, що судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні здійснювався за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 (in absentia).

Положеннями ст.297-1 КПК України передбачено, що спеціальне досудове розслідування (in absentia) здійснюється стосовно одного чи декількох підозрюваних згідно із загальними правилами досудового розслідування, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цієї глави.

Спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених статтями 109, 110, 110-2, 111, 111-1, 111-2, 112, 113, 114, 114-1, 114-2, 115, 116, 118, частиною другою статті 121,частиною другою статті 127, частинами другою і третьою статті 146, статтями 146-1,147,частинами другою - п`ятою статті 191 (у випадку зловживання службовою особою своїм службовим становищем), статтями 209, 255-258-6, 348, 364, 364-1, 365, 365-2, 368, 368-2, 368-3, 368-4, 369, 369-2, 370, 379, 400, 408, 436, 436-1, 437, 438, 439, 440, 441, 442, 443, 444, 445, 446, 447 Кримінального кодексу України, стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук.

Згідно із ч.3 ст.323 КПК України, судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій ст.297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

Повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст.297-5 цього Кодексу та на офіційному веб-сайті суду.

Із моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Так, про підозру у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_8 повідомлено 30 травня 2023 року, повідомлення вручене його захиснику - адвокату ОСОБА_7 (т. 2 арк. 10-32).

Постановою слідчого від 07 червня 2023 року оголошено розшук підозрюваного ОСОБА_8 на території України та міжнародний розшук (т. 2 арк. 72-73).

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 08 травня 2024 року надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування (т. 2 арк. 85-93).

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду від 30 квітня 2024 року застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави (т. 2 арк. 75-84).

16 травня 2024 року повідомлено про завершення спеціального досудового розслідування та надано доступ до матеріалів досудового розслідування (т. 2 арк. 52-53).

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28-ч.1 ст.438 КК України надійшов до Балаклійського районного суду Харківської області 06 червня 2024 року (т. 1 арк. 1).

У газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр» розміщені: оголошення про повідомлення ОСОБА_8 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, повістки про його виклик на 03, 05, 06 червня 2023 року (т. 2 арк. 34), повні тексти яких з перекладом російською мовою розміщені на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора (т. 2 арк. 35-37); оголошення про ухвалення рішення про здійснення спеціального досудового розслідування, повістки про його виклик 13, 14, 15 травня 2024 (т. 2 арк. 39), повні тексти яких з перекладом російською мовою розміщені на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора (т. 2 арк. 40-46); оголошення про повідомлення про завершення досудового розслідування та відкриття матеріалів досудового розслідування, повістки про його виклик 20, 21, 22 травня 2024 року (т.2 арк. 50), повні тексти яких з перекладом російською мовою розміщені на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора (т.2 арк. 51-59); оголошення про виклик як обвинуваченого для участі у підготовчому судовому засіданні (т.2 арк. 61, 65, 70, т.1 арк. 86, 104, 231), продубльовано на офіційному веб-сайті Балаклійського районного суду Харківської області (т.1 арк. 47-48, 80-81, 93-94, 222-223), повістка розміщена на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора (т.2 арк. 62, 66, 71); оголошення про виклик як обвинуваченого для участі у судовому розгляді з повідомленням про прийняте 24 лютого 2025 року рішення здійснювати спеціальне судове провадження (за відсутності обвинуваченого) (т.2 арк. 123, 129, 184), продубльовано на офіційному веб-сайті Балаклійського районного суду Харківської області (т.2 арк. 104-105, 139-140, 171).

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 24 лютого 2025 року, за участю захисника ОСОБА_7 , постановлено здійснювати спеціальне судове провадження (т.2 арк. 113-116). Оголошення про прийняте рішення розміщено в газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті Балаклійського районного суду Харківської області, як було вище зазначено.

Разом з цим, ОСОБА_8 протягом досудового розслідування і судового розгляду в суді першої інстанції жодного разу до слідчого, прокурора, в судове засідання не прибув, про неможливість прибуття за викликом не повідомив, жодних документів до суду не направив, що є визначеною законом процесуальною умовою для здійснення спеціального судового провадження.

Важливо звернути увагу, що про день, час та місце апеляційного розгляду ОСОБА_8 також повідомлявся у встановленому процесуальним законом порядку через засоби масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному сайті Харківського апеляційного суду. Від обвинуваченого ОСОБА_8 на адресу Харківського апеляційного суду, будь-яких клопотань, зокрема, щодо її участі у розгляді кримінального провадження, або відповідних письмових пояснень, не надходило.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 46 КПК України, ст. 42 КПК України, п. 8 ч. 2 ст. 52 КПК України та ч. 2 ст. 297-5 КПК України реалізацію прав підозрюваного (обвинуваченого) здійснював його захисник адвокат ОСОБА_7 , який отримував необхідні процесуальні документи, знайомився з матеріалами кримінального провадження тощо.

Більш того, під час розгляду як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, захисник ОСОБА_7 здійснював активні дії, спрямовані на захист обвинуваченого: приймав участь у допиті потерпілих, свідків та дослідженні доказів, оскаржив вирок у суді апеляційної інстанції, звертав увагу суду щодо недоведеності вини останнього у даному кримінальному провадженні, також виступав у судових дебатах та посилався на те, що з обвинуваченим не зустрічався та йому невідома правова позиція ОСОБА_8 .

Отже, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала усі можливості для того, щоб забезпечити дотримання усіх передбачених КПК України прав обвинуваченого громадянина російської федерації ОСОБА_8 .

Як вбачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції неупереджено, всебічно, повно, дослідивши надані учасниками процесу докази в їх сукупності, та обґрунтовано ухвалив обвинувальний вирок.

Колегією суддів не встановлено упередженого ставлення як органу досудового розслідування, так і суду до учасників процесу, його зацікавленість в результатах розгляду кримінального провадження, а також не створення судом першої інстанції необхідних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що свідчило б про порушення вимог ст.22 КПК України.

Порушень кримінального процесуального закону при встановлені фактичних обставин кримінального провадження, зокрема, права обвинуваченого ОСОБА_8 на захист, при збиранні, дослідженні та оцінці доказів, розгляді клопотань, які б могли істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченої та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, та перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення стосовно ОСОБА_8 , під час апеляційного розгляду не встановлено.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, особу винного та відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Воно має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд діяв з дотриманням вимог статей 50 та 65 КК України.

Так, відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, право на життя є невід`ємним правом людини.

Кримінальне правопорушення за ч.1 ст.438 КК України, відповідно до класифікації за ст.12 КК України, є особливо тяжким злочином.

З відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_8 вбачається, що обвинувачений є громадянином російської федерації, на той час старший оперуповноважений відділу управління федеральної служби безпеки росії по балтійському флоту і військам калінінградської області.

Обставин, які пом`якшують покарання, відповідно до ст.66 КК України, судом не встановлено.

Обставиною, яка згідно зі ст.67 КК України обтяжує покарання ОСОБА_8 , є вчинення злочину з використанням умов воєнного або надзвичайного стану.

Суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи міру покарання, передбачену санкцією закону, за яким визнав ОСОБА_8 винним, вважав за необхідне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям, тобто в межах санкції ч.1 ст.438 КК України.

При цьому, суд першої інстанції не знайшов підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України та ст.75 КК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі сторони захисту, у зв`язку з чим її належить залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 22 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді: