печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року

Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва: ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

за участю:

особи, яка подала клопотання, адвоката: не з`явився,

прокурора: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14.01.2020 року у справі № 757/182/20-к у кримінальному провадженні № 0000262 від 03.09.2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , звернулась до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14.01.2020 року у справі № 757/182/20-к у кримінальному провадженні № 0000262 від 03.09.2019 року, на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи клопотання, зазначає, що накладений арешт на нерухоме майно є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на відсутність передбачених ст. 170 КПК України підстав для його подальшого застосування. Зокрема, органом досудового розслідування не доведено існування жодних ризиків, передбачених кримінальним процесуальним законом, які б обґрунтовували необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, а також не підтверджено зв`язок зазначеного майна із кримінальним правопорушенням. Зазначає, що з моменту накладення арешту у 2020 році у кримінальному провадженні фактично не здійснюються слідчі (розшукові) дії, що свідчить про відсутність об`єктивної необхідності у подальшому обмеженні права власності заявника. Також, ОСОБА_4 не має процесуального статусу підозрюваного, обвинуваченого чи іншого учасника кримінального провадження, у зв`язку з чим втручання у її право мирного володіння майном є безпідставним та непропорційним.

Таким чином, подальше застосування арешту майна є необґрунтованим, непропорційним втручанням у право власності власника та таким, що підлягає скасуванню.

В судове засідання особа, яка подала клопотання, не з`явилась; про день, час, місце розгляду клопотання повідомлена належним чином; подала заяву про розгляд клопотання за її відсутності, в якій просила клопотання задовольнити.

Прокурор в судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду клопотання повідомлений належним чином.

З урахуванням принципу диспозитивності кримінального провадження, положень ст. 174 КПК України, слідчим суддею визнано можливим розглянути клопотання у відсутність осіб, що не з`явилися, на підставі наявних матеріалів.

Вивчивши клопотання, дослідивши долучені матеріали, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Слідчим суддею встановлено, що Київською місцевою прокуратурою № 6 міста Києва здійснювалося процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, відомості про яке 03 вересня 2019 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000262, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

В рамках зазначеного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14.01.2020 року № 757/182/20-к було задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), яка на праві власності належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з забороною використання у будь якій формі, окрім безпосередньої реалізації свого права на житло законними власниками.

Згідно ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

В обґрунтування необхідності накладення арешту, прокурор посилався на те, що підставою для накладення арешту на майно, є забезпечення збереження речових доказів, оскільки на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження. З урахуванням викладеного, слідчий суддя вважав наявними дані для висновку про те, що нерухоме майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, а тому є підстави для накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також за умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна у відповідності до ст.ст. 94, 132, 173 КПК України слідчий суддя повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу арешту майна; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального судочинства.

Так, мета арешту майна є визначеною в п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, тобто з метою забезпечення збереження речового доказу у кримінальному провадженні.

Аналізуючи положення кримінально процесуального законодавства з приводу накладення арешту на майно особи, обов`язковою передумовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину, наявність обґрунтованої підозри, підставу для арешту майна; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, що визначено положенням ч. 2 ст. 173 КПК України.

Як вбачається з матеріалів клопотання, з моменту накладення арешту на майно у 2020 році у кримінальному провадженні фактично не здійснюються слідчі (розшукові) дії, що свідчить про відсутність об`єктивної необхідності у подальшому застосуванні такого обмежувального заходу та про формальний характер його підтримання.

ОСОБА_4 не має процесуального статусу підозрюваного, обвинуваченого чи іншого учасника кримінального провадження, а отже втручання у її право мирного володіння майном є безпідставним та таким, що порушує її права як власника майна.

Відповідно до вимог ст. 132 КПК України обов`язок доведення необхідності застосування заходів забезпечення кримінального провадження покладається на сторону обвинувачення, однак у прокурором не доведено ані існування ризиків, які потребують запобігання, ані необхідності подальшого обмеження права власності заявника.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Відповідно до положень ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, як вбачається із наданих суду матеріалів, станом на день розгляду клопотання відсутні відомості вважати, що арештоване майно відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України, що в свою чергу вказує на безпідставність такого обмеження права власника на мирне володіння та користування своїм майном.

Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Тривале застосування арешту майна за відсутності будь-яких активних процесуальних дій та належного обґрунтування є непропорційним втручанням у право власності, що суперечить положенням ст. 41 Конституції України та практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої втручання у право мирного володіння майном має бути законним, необхідним та пропорційним поставленій меті.

За таких обставин, враховуючи, що дослідженні в судовому засідання матеріали не містять фактичних даних, які б свідчили про те, що у кримінальному провадженні продовжують існувати підстави для подальшого застосування вищевказаних заходів забезпечення кримінального провадження, що виправдовувало втручання держави у право на мирне володіння майном у контексті забезпечення «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту прав конкретної особи, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання про скасування арешту майна є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 107, 170, 174, 307, 309, 532 Кримінального процесуального кодексу України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14.01.2020 року у справі № 757/182/20-к у кримінальному провадженні № 0000262 від 03.09.2019 року, - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14.01.2020 року у справі № 757/182/20-к у кримінальному провадженні № 0000262 від 03.09.2019 року, на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) та скасувати інші обмежувальні дії відносно вказаного майна.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_6