Житомирський апеляційний суд
Справа №274/7028/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/420/26
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали контрольного судового провадження №274/7028/25 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 03 березня 2026 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 01.05.2026 року включно, без визначення розміру застави-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме : цілодобовий домашній арешт. Вважає ухвалу суду незаконною та необгрунтованою. Вказує, що ризики, на які посилався прокурор, не обгрунтовані, оскільки досудове розслідування закінчено. А тому вони втратили свою силу. Зазначає, що судом не взято до уваги, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий, позитивно характеризується, має постійне місце проживання з батьками та сестрою, раніше до нього був застосований домашній арешт і він не порушував покладені на нього обов`язки. Вважає, що запобіжний захід у виді домашнього арешту зможе повністю забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 03 березня 2026 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 01.05.2026 року включно, без визначення розміру застави.

Своє рішення суд обґрунтував тим, що в провадженні суду перебуває кримінальне провадження №0000537 за обвинуваченням ОСОБА_8 та інших, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.114-1, ч.5 ст.27, ч.2 ст.194 КК України.

Під час судового засідання прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави, посилаючись на те, що строк дії запобіжного заходу спливає, проте судовий розгляд триває, а ризики, передбачені п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися, що свідчить про неможливість запобігання вказаним ризикам застосуванням більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.114-1, ч.5 ст.27, ч.2 ст.194 КК України, які відносяться згідно ст.12 КК України, до тяжкого та нетяжкого злочинів, за один з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 10 років позбавлення волі (ч.2 ст.194 КК). Ризики, передбачені п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися, вони є обгрунтованими та продовжують існувати, суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, а тому вважав за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави.

Обвинувачений ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду, клопотання про свою участь в судовому засіданні не заявляв. Захисник підтвердила, що правова позиція із обвинуваченим узгоджена і просила проводити апеляційний розгляд без участі обвинуваченого.

Відповідно до ч.4 ст. 422-1 КПК України апеляційний розгляд проводиться без участі обвинуваченого.

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст.199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції повністю дотримано вимоги ст.ст.176-178 183, 196, 199, 331 КПК України.

Так, з контрольного судового провадження № 274/7028/25 вбачається, що в провадженні Корольовського районного суду м. Житомира перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 та інших у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.114-1, ч.5 ст.27, ч.2 ст.194 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо доведеності ризиків, передбачених п.1 та п.3 ч.1 ст.177 КПК України, які на даний час не зменшилися.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.114-1, ч.5 ст.27, ч.2 ст.194 КК України, які відповідно до ст.12 КК України, відносяться до тяжких злочинів. Згідно санкції ч.1 ст.114-1 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 3 до 5 років, а згідно санкції ч.2 ст.194 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 10 років позбавлення волі, а тому під тяжкістю можливого покарання, яке йому загрожує може вчиняти спроби переховування від суду.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду про наявність ризику незаконного впливу на свідків, у тому числі подруги ОСОБА_9 - ОСОБА_10 з метою зміни останніми показань для уникнення кримінальної відповідальності.

Посилання апелянта на те, що свідки вже допитані, а тому ризик впливу на них відсутній, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки може виникнути питання щодо повторного допиту вказаних осіб враховуючи, що судове слідство триває.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, їх характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 у разі визнання його винним, дані про його особу, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків, чим перешкоджати кримінальному провадженню, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про продовження строку тримання останнього під вартою.

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.

Тому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність ризиків, передбачених п. 1,3 ч.1 ст.177 КПК України.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено.

Відповідно до ч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто лише тримання під вартою.

Тому доводи апеляційної скарги захисника про те, що до обвинуваченого може бути застосовано більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту суперечить вимогам ч.6 ст.176 КПК, а отже не ґрунтується на законі.

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст.109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Враховуючи обставини кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_8 , та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визначення розміру застави.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом не враховано особу обвинуваченого, те, що він раніше не судимий, позитивно характеризується, має постійне місце проживання з батьками та сестрою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані дані про особу обвинуваченого судом враховані. Крім того, такі доводи не впливають на правильність висновків суду першої інстанції щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 .

Всі викладені захисником апеляційні доводи були предметом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість висновків суду першої інстанцї не встановлено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обгрунтованою, а тому підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 03 березня 2026 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 01.05.2026 року включно, без визначення розміру застави без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :