ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1171/26 Справа № 235/1358/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі Дніпропетровської області в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Південного районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 26 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 0000293 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и л а :

ухвалою Південного районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 26 січня 2026 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів, а саме до 25 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Із зазначеним судовим рішенням не погодилася захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 , діюча в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, обравши щодо ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що клопотання прокурора та ухвала суду першої інстанції є необґрунтованими, оскільки, на її переконання, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, стороною обвинувачення належним чином не доведені, а суд першої інстанції не навів конкретних фактичних даних, які б свідчили про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою.

Захисник наголошує, що стороною обвинувачення не наведено доказів, які б підтверджували ризик переховування ОСОБА_8 від суду чи ризик незаконного впливу на свідків, при цьому посилання суду першої інстанції на тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, на думку захисника, не може бути самостійною та достатньою підставою для продовження строку тримання під вартою.

Крім того, в апеляційній скарзі захисник наводить низку доводів щодо необґрунтованості ухвали суду першої інстанції, посилаючись, зокрема, на те, що під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою судом не було належним чином враховано всі обставини, які мають значення для застосування запобіжного заходу.

Захисник зазначає, що суд першої інстанції формально підійшов до оцінки доводів сторони захисту, не надав належної правової оцінки даним про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема наявності у нього постійного місця проживання та соціальних зв`язків, а також не навів переконливих мотивів, з яких такі обставини не можуть бути враховані при вирішенні питання про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Окрім цього, в апеляційній скарзі вказується, що стороною обвинувачення не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а наведені у клопотанні прокурора доводи, на переконання захисника, мають припущений характер та зводяться переважно до посилання на тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення.

Також захисник звертає увагу на те, що судом першої інстанції не наведено конкретних фактичних даних, які б свідчили про реальність ризику переховування обвинуваченого від суду або незаконного впливу на учасників кримінального провадження, а доводи сторони захисту щодо відсутності таких ризиків залишені без належної оцінки.

У скарзі також зазначається про недотримання, на думку захисника, вимог кримінального процесуального закону щодо мотивування судового рішення, а саме відсутність в ухвалі суду першої інстанції детального обґрунтування необхідності подальшого тримання обвинуваченого під вартою та неможливості застосування альтернативних, більш м`яких запобіжних заходів, передбачених КПК України.

Також захисник вказує, що стороною обвинувачення не доведено неможливість застосування альтернативних запобіжних заходів, які, на її думку, могли б бути достатніми для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Посилаючись на положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, захисник зазначає, що кожне продовження строку тримання під вартою має бути належним чином вмотивоване з урахуванням індивідуальних обставин справи та особи обвинуваченого.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , діючу в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження, що надійшли до апеляційного суду, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Виходячи із положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України, не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

За приписами ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребує з суду 1-ої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді 1-ої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Також, зважаючи на те, що ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо відсутності існування ризиків, можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, апеляційний суд зазначає наступне.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється (ч.1 ст.177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що обвинувачений може здійснити вищевказані дії (ч.2 ст.177 КПК України).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки існування ризиків за ч. 1 ст. 177 КПК України у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого.

Зокрема, враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, яке відповідно до класифікації кримінальних правопорушень, визначеної ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжких злочинів, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризику того, що обвинувачений, з огляду на суворість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим, може вдатися до спроб переховування від суду.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема наявність у нього постійного місця проживання та соціальних зв`язків. Водночас, зазначені обставини самі по собі не є безумовною підставою для висновку про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, з огляду на характер та ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, а також можливу суворість покарання у разі визнання обвинуваченого винуватим.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів виходить з того, що при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою суд зобов`язаний оцінювати не формальну наявність кожного з ризиків, а сукупність обставин кримінального провадження, характер інкримінованого діяння та особу обвинуваченого.

Посилання сторони захисту на відсутність ризику незаконного впливу на свідків не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності подальшого тримання обвинуваченого під вартою, оскільки визначальним у даному випадку є ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризик переховування від суду, який з огляду на характер обвинувачення та можливу суворість покарання не втратив своєї актуальності.

За таких обставин твердження захисника про недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою.

З урахуванням характеру та ступеня суспільної небезпеки інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, стадії судового розгляду та сукупності встановлених ризиків, колегія суддів доходить висновку, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, не здатне забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та не гарантує запобігання ризикам ухилення від суду й перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо можливості заміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт колегія суддів визнає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст. 331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

З огляду на вищевказане, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає необхідним продовження на даній стадії судового розгляду обвинуваченому ОСОБА_8 строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

В цьому контексті апеляційний суд зауважує на тому, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема, у рішенні від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції», що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар.

Відтак, запобіжний захід має бути обрано (продовжено) із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

Таким чином, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Відповідно до п. 1) ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисник обвинуваченого ОСОБА_9 , діючої в інтересах ОСОБА_8 , підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Південного районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 26 січня 2026 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0000293 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, до 25 березня 2026 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді