УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 610/15/20

провадження № 51-41 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 25 липня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року щодо нього,

встановив:

Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 25 липня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року, ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 137 КК України, та відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено від покарання у зв`язку з закінченням строків давності.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілого 3 289, 35 грн матеріальної та 50 000 грн моральної шкоди.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, працюючи на посаді вчителя предмету "Захист Вітчизни" Шевелівського навчально-виховного комплексу "Загальноосвітній заклад І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад" Балаклійської районної ради Харківської області, 05 березня 2019 року, близько

10 год 40 хв., діючи всупереч вимогам ст. 14 Закону України "Про охорону праці", відповідно до якої працівник зобов`язаний, зокрема, знати та виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, не дотримуючись вимог п. 6 розділу IV Положення про організацію роботи з охорони праці та безпеки життєдіяльності учасників освітнього процесу в установах і закладах освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 26.12.2017 № 1669, яким передбачено, що учитель є відповідальним за збереження життя і здоров`я здобувачів освіти під час освітнього процесу, учитель проводить інструктажі із здобувачами освіти, внаслідок неналежного виконання своїх професійних обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх здобувачів освіти під час освітнього процесу, діючи з необережністю у формі кримінальної протиправної недбалості, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, в коридорному приміщенні зазначеного навчального закладу, що розташований за адресою: Харківська область, Балаклійський район, с. Шевелівка, вул. Центральна, 1, під час відпрацювання прийомів самозахисту від нападу зі зброєю (ножем) з учнями 11-го класу на уроці "Захист Вітчизни", не забезпечив безпечне проведення прийомів самозахисту з неповнолітнім учнем ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 . Так, ОСОБА_4 не провів інструктаж з учнями щодо дотримання вимог під час проведення занять з відпрацювання прийомів самооборони, перед проведенням прийому не довів до учнів, в тому числі до неповнолітнього ОСОБА_5 , яким чином він повинен був діяти в даній ситуації, та виконав такі дії під час проведення прийому самозахисту (викручування руки) з учнем ОСОБА_5 , які призвели до втрати рівноваги останнім, коли він намагався уникнути больових відчуттів, та отримання ним тілесних ушкоджень.

Зазначеними діями ОСОБА_4 вчинив неналежне виконання професійних обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх внаслідок чого потерпілому ОСОБА_5 було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження за ознакою стійкої втрати загальної працездатності менш як на одну третину, що є іншими тяжкими наслідками.

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати оскаржувані судові рішення і закрити кримінальне провадження.

В обґрунтування зазначає, що вирок місцевого суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки ґрунтується на сфальсифікованих доказах та припущеннях, який постановлено з порушенням положень Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, КК України та КПК України. Стверджує, що не зміг узгодити правову позицію зі своїм захисником ОСОБА_6 , якому двічі заявляв відвід у зв`язку з наявністю, на його переконання, конфлікту інтересів. Вважає, що суддя ОСОБА_7 , який здійснював розгляд справи, є упередженим, оскільки є членом асоціації суддів Харківської області. Зазначає, що результати трьох судово-медичних експертиз не підтверджують його винуватості та водночас свідчать про наявність у потерпілого ОСОБА_5 хронічного захворювання. У зв`язку з цим вказує на формальний характер проведення медичного огляду перед початком навчального року та вважає, що адміністрація навчального закладу не мала права допускати потерпілого до фізичних навантажень. Стверджує про наявність провокації злочину з боку правоохоронних органів. На його переконання, апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційних скарг сторони захисту та послався у своєму рішенні на показання свідків, які не допитувалися під час судового розгляду. Також вказує на порушення вимог ст. 405 КПК України, оскільки суд апеляційної інстанції лише з`ясував, чи підтримує сторона захисту подані апеляційні скарги, після чого перейшов до судових дебатів без належного розгляду доводів апеляційної скарги по суті. Крім цього, стверджує, що розгляд його апеляційної скарги було відкладено на півтора місяця, що, на його думку, свідчить про порушення розумних строків розгляду справи, а судові засідання мали виключно формальний характер.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно з ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При розгляді скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Статею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 137 КК України, зокрема, на підставі:

- показань ОСОБА_4 , який хоча й заперечив обвинувачення, проте повідомив суду відомості, якими підтверджується дата, час і місце події. Вказав, що саме під час демонстрації прийому самозахисту, в момент коли

він фізично контактував з учнем ОСОБА_5 , останній втратив рівновагу та впав, повідомивши, що можливо зламав ногу. Механізм травмування потерпілого під час відпрацювання з ним прийому самозахисту на уроці обвинувачений показав під час слідчого експерименту, який проводився за участі захисника ОСОБА_8 ;

- показань потерпілого ОСОБА_5 , який вказав, що на уроці "Захист Вітчизни", під час відпрацювання прийму захисту, вчитель ОСОБА_4 викрутив йому руку, що спричинило біль. Він почав викручуватися та впав на правий бік і відчув біль в коліні, від якого знепритомнів, після чого був доставлений до лікарні. До початку уроку скарг з приводу здоров`я не мав. Під час слідчого експерименту 19.03.2019 він показав на механізм заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_4 . Зокрема, показав, як здійснив правою рукою замах макетом ножа, у той час обвинувачений поставив блок лівою рукою, після чого почав вивертати його руку за годинниковою стрілкою, що відбувалось не дуже швидко, але з силою, коментуючи, що можна застосовувати удар ногою в пах. Його рука була вивернута назад, тулуб нахилився назад, внаслідок чого він не втримав рівновагу і впав на зігнуту в коліні праву ногу. Обвинувачений постійно тримав його за передпліччя правої руки, він всією вагою сів на зігнуту праву ногу, при цьому стопа лягла прямо, і тоді відчув різку біль в коліні, коли почав випрямляти ногу почув хрускіт кісток;

- показань свідка ОСОБА_9 про те, що був очевидцем події, коли ОСОБА_4 під час відпрацювання прийому самозахисту викрутив руку ОСОБА_5 , після чого останній впав та вони почули хруст, викликали лікаря. Під час слідчого експерименту 12.03.2019 він показав на механізм заподіяння тілесного ушкодження ОСОБА_4 потерпілому;

- показань свідка ОСОБА_10 , який повідомив суду, що на уроці "Захист Вітчизни" вони відпрацьовували прийом самозахисту. Для цього вчитель ОСОБА_4 обрав учня ОСОБА_5 , який у процесі відпрацювання прийому впав через біль. Тоді ж одразу покликали медичну сестру. Під час слідчого експерименту 12.03.2019 він показав на механізм травмування учня ОСОБА_5 під час відпрацювання з ним прийому самозахисту вчителем ОСОБА_4 ;

- наказу директора Шевелівського НВК "Загальноосвітній заклад І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад" Балаклійської районної ради Харківської області № 06-К від 28.02.2018, згідно з яким ОСОБА_4 було прийнято вчителем предмету "Захист Вітчизни" з 01.03.2018 з тижневим навантаженням 4 години;

- протоколів слідчих експериментів проведених за участю: ОСОБА_4 26.11.2019, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 12.03.2019 та потерпілого ОСОБА_5 19.03.2019;

- висновків судово-медичної експертизи № 12-14/95-БЛ/19 від 26.04.2019, додаткових судово-медичних експертиз № 12-14/99-БЛ/19 від 26.04.2019 та

№ 12-14/466-БЛ/19 від 28.11.2019, з яких слідує, що у ОСОБА_5 встановлено закриту травму правого колінного суглоба у вигляді пошкодження колатеральних зв`язок, субхондрального пошкодження латерального виростка правої стегнової кістки, латерального підвивиху правого надколінника, реактивного синовіту та пошкодження сухожилка медіального широкого м`яза правого стегна, що ускладнилася посттравматичною контрактурою з порушенням функції суглоба. Зазначена травма відповідає 10 % стійкої втрати загальної працездатності та за ступенем тяжкості належить до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Вона могла бути спричинена дією тупого предмета або розтягненням і утворитися за обставин, викладених у протоколах слідчих експериментів від 12.03.2019 за участю ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , 19.03.2019 за участю

ОСОБА_5 та 26.11.2019 за участю ОСОБА_4 ;

- висновку експерта за результатами судової інженерно-технічної експертизи з охорони праці та безпеки життєдіяльності № 13065 від 26.09.2019, з якого вбачається, що причиною нещасного випадку, що стався 05.03.2019 з учнем ОСОБА_5 , є незабезпечення його безпеки вчителем ОСОБА_4 під час проведення занять з відпрацювання прийомів самозахисту. Під час проведення занять з предмету "Захист Вітчизни" ОСОБА_4 не були дотримані вимоги п. 6 розділу IV Положення про організацію роботи з охорони праці та безпеки життєдіяльності учасників освітнього процесу в установах і закладах освіти. Невиконання вчителем вказаних вимог знаходиться в причинному зв`язку з настанням нещасного випадку з неповнолітнім

ОСОБА_5 .

Доводи засудженого про те, що досліджені докази не підтверджують його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 137 КК України, а в основу обвинувального вироку покладені сфальсифіковані докази є неспроможними та обґрунтовано розцінені місцевим судом як обраний спосіб захисту.

Так, суд першої інстанції не встановив підстав вважати фальсифікованими протоколи слідчих експериментів за участю потерпілого та свідків, оскільки показання самого обвинуваченого, потерпілого та свідків щодо механізму травмування узгоджуються між собою та підтверджують встановлені судом обставини.

Зокрема, на механізм травмування учня ОСОБА_5 під час відпрацювання з ним прийому самозахисту вчителем ОСОБА_4 показали свідок

ОСОБА_12 та свідок ОСОБА_11 під час проведення з ними слідчих експериментів 12.03.2019.

Крім того, судом враховано показання експерта ОСОБА_13 щодо обставин, викладених у висновку за результатами судової інженерно-технічної експертизи з охорони праці та безпеки життєдіяльності № 13065 від 26.09.2019, яка підтвердила обґрунтованість і достовірність наданого нею висновку.

Як зазначив місцевий суд, вибір місця та способу проведення занять 05.03.2019 здійснювався безпосередньо ОСОБА_4 , при цьому матеріали провадження не містять відомостей про обов`язковість проведення занять у коридорі з твердим покриттям підлоги. Водночас обвинувачений, хоча й не передбачав можливості травмування учня під час відпрацювання прийомів самозахисту, однак повинен був і міг це передбачити.

Твердження про те, що результати судово-медичних експертиз не підтверджують винуватість ОСОБА_4 , є безпідставними, оскільки судом надано належну оцінку цим доказам у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, що відповідає вимогам ст. 94 КПК України. При цьому посилання засудженого на наявність у потерпілого хронічного захворювання є необґрунтованими, оскільки вказане не виключає його кримінальну відповідальність та не спростовує встановлених судами обставин.

Так, перед заняттям потерпілий не висловлював будь-яких скарг на стан здоров`я, а відомості про захворювання, яке перебуває у причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями, відсутні. Водночас, посилання на формальний характер медичного огляду потерпілого та недопустимість його допуску до фізичних навантажень не впливають на висновки суду щодо наявності причинного зв`язку між діями засудженого та заподіяними потерпілому тілесними ушкодженнями.

Враховуючи викладене, доводи ОСОБА_4 про незаконність та необґрунтованість вироку, який ґрунтується на сфальсифікованих доказах і припущеннях є декларативними та не підтверджені об`єктивними даними.

Не погодившись із вироком місцевого суду сторона захисту подала апеляційні скарги.

За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 137 КК України.

Що стосується доводів касаційної скарги про порушення апеляційним судом

ст. ст. 370, 419 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, та спростовуються змістом оскаржуваної ухвали.

Так, ухвала апеляційного суду відповідає приписам вказаних положень закону, оскільки усі наведені в апеляційних скаргах доводи сторони захисту, належним чином перевірені, на них надані змістовні відповіді, а також наведено докладні мотиви, з яких апеляційні скарги залишено без задоволення.

Посилання на порушення вимог ст. 405 КПК України є неспроможними, оскільки апеляційний розгляд здійснювався з дотриманням передбаченої законом процедури, сторонам було надано можливість висловити свою позицію, після чого суд перейшов до судових дебатів.

Недотримання судом апеляційної інстанції розумного строку розгляду кримінального провадження не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення відповідно до положень чинного кримінального процесуального законодавства України. Посилання засудженого на відкладенняапеляційногорозгляду на півтора місяця саме по собі не свідчить про порушення розумних строків та не призвело до обмеження процесуальних прав сторін.

Доводи про використання апеляційним судом показань свідків, які не допитувалися під час судового розгляду, є безпідставними, оскільки, як убачається з вироку місцевого суду, свідки були безпосередньо допитані в судовому засіданні. Крім того, відповідно до оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції не здійснював власної оцінки доказів, погодився із тією оцінкою, яку дав суд першої інстанції, а тому підстав для повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, у суду не було.

Посилання на порушення положень Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, КК України та КПК України є формальними, оскільки ОСОБА_4 не зазначає, які саме норми було порушено, у чому конкретно полягали такі порушення та яким чином вони вплинули на законність і обґрунтованість судових рішень.

Неможливість узгодження правової позиції із захисником не може бути підставою для скасування судових рішень, оскільки матеріали провадження не містять даних про наявність обставин, що виключали участь захисника у справі, а право на захист засудженого забезпечувалося належним чином захисником ОСОБА_6 .

Твердження засудженого про упередженість судді ОСОБА_7 з огляду на його членство в асоціації суддів Харківської області є необґрунтованими, оскільки сама по собі участь судді у професійних об`єднаннях не свідчить про його упередженість і не належить до обставин, що відповідно до КПК України виключають участь судді у розгляді справи.

Окрім того, посилання ОСОБА_4 на провокацію злочину з боку правоохоронних органів є голослівними, оскільки відсутні жодні дані, які б свідчили про вчинення правоохоронними органами дій, спрямованих на спонукання засудженого до вчинення даного кримінального правопорушення.

Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 25 липня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3