Номер провадження: 11-сс/813/97/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційними скаргами прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 25.11.2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3 ст.149, ч.1 ст.14 ч.3 ст.149, ч.ч.2, 3 ст.332, ч.ч.3, 4 ст.358, ч.1 ст.366 КК України,

встановив:

Прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023 року, в якому просив накласти арешт на автомобіль марки «Audi Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебував у фактичному користуванні підозрюваної ОСОБА_9 , ключі від вказаного автомобіля, вилучені під час проведення обшуку 23.04.2025 року, шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження і користування вказаним майном його фактичного користувача ОСОБА_9 та власника ОСОБА_8 .

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 25.11.2025 року клопотання прокурора ОСОБА_6 задоволено частково, накладений арешт на автомобіль марки «Audi Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , із забороною права відчуження та розпорядження. В задоволені клопотання в іншій частині - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

Прокурор просить скасувати ухвалу та постанови нову, якою задовольнити клопотання в повному обсязі та накласти арешт на автомобіль марки «Audi Q7» та ключі від нього, із забороною відчуження, користування та розпорядження указаним майном.

Прокурор вказує, що автомобіль використовувався ОСОБА_9 як засіб вчинення злочину для досягнення злочинної мети - незаконного переправлення через державний кордон України чоловіка мобілізаційного віку ОСОБА_10 та дітей Фатєєвих для їх подальшого переміщення на територію США для передачі стороннім особам за отриману грошову винагороду. Завданням арешту майна в даному випадку є запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження автомобілю. Метою накладення арешту автомобіля марки «Audi Q7» є забезпечення збереження речових доказів, можлива конфіскація майна, як виду покарання, та спеціальна конфіскація засобу вчинення злочину, оскільки це майно має суттєве значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, його арешт потрібен для позбавлення власника можливості псувати, втратити, знищити, перетворити, сховати, продати, подарувати, вивезти за кордон вказане майно, що в свою чергу в подальшому унеможливить прийняття законного та об`єктивного рішення.

Прокурор вважає, що слідчий суддя не врахував, що у сторони обвинувачення існують достатні законні підстави та необхідність в арешті автомобілю, у тому числі шляхом заборони користування ним, оскільки цей автомобіль має суттєве значення для встановлення істини у кримінальному провадженні, обґрунтовано визнано слідчим речовим доказом для доведення винуватості в суді під час змагального судового процесу, а також указане майно може підлягати конфіскації, як виду покарання, та спеціальній конфіскації, як засобу вчинення злочину.

Представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Вимоги апеляційної скарги захисник мотивує тим, що ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 09.09.2025 року було задоволено клопотання захисника про скасування арешту майна, а саме: автомобілю марки «Audi Q7», д.р.н. НОМЕР_1 та ключі від вказаного автомобіля, які належать ОСОБА_8 .

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08.10.2025 року задоволено скаргу адвоката ОСОБА_7 та зобов`язано слідчу ОСОБА_11 повернути власнику майна ОСОБА_8 легковий автомобіль марки «Audi Q7», д.р.н. НОМЕР_1 та ключі від вказаного автомобіля.

Після цього, 17.11.2025 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинене слідчим СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_12 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.2 ст.382 КК України щодо невиконання рішень суду.

Адвокат вважає, що не бажаючи виконувати рішення суду та повертати автомобіль власнику, прокурор повторно звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт автомобіля без наявних на то підстав. Однак, положення КПК України не передбачають можливості повторного вирішення питання про накладення арешту на те ж саме майно та з тих самих підстав, щодо якого слідчим суддею скасовано арешт такого майна.

Адвокат наголошує, що накладення арешту на майно, щодо якого прийнято рішення про скасування арешту, за відсутності належних підстав, суперечить загальним засадам та завданням кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення представника власниці майна адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала свою апеляційну скаргу та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора; прокурора ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення скарги представника власниці майна; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 зазначеної норми процесуального закону встановлено, що метою накладення арешту на майно є:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Так, положеннями ст.98 КПК встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційним судом встановлено, що слідчим управлінням ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.149, ч.3 ст.149, ч.1 ст.14 ч.3 ст.149, ч.2 ст.332, ч.3 ст.332, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.1 ст.366 КК України.

Підставою для внесення відомостей до ЄРДР стали матеріали УМП ГУНП в Одеській області щодо групи із невстановленої кількості осіб, які займаються оформленням документів щодо опікунства над неповнолітніми особами з метою безперешкодного перетину державного кордону України в період воєнного стану.

За версією органу досудового розслідування ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та інші невстановлені особи вступили в попередню змову з метою особистого збагачення шляхом вчинення злочинів у вигляді організації незаконного переправлення осіб чоловічої статті, які підлягають мобілізації на території України, через державний кордон, усвідомлюючи при цьому протиправний характер своїх дій.

У зв`язку з цим, ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та інші невстановлені особи розробили план протиправної діяльності, який полягав в наступному. ОСОБА_9 та ОСОБА_13 підшукували осіб чоловічої статі, які підлягають мобілізації на території України, виявили бажання уникнути мобілізації та безперешкодно виїхати за межі країни. Після підбору відповідного кандидата ОСОБА_9 та ОСОБА_13 пропонували йому стати опікуном малолітньої чи неповнолітньої дитини, позбавленої батьківського піклування, що забезпечить відстрочку від мобілізації та право безперешкодно виїхати за межі територію України (відповідно до ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року).

Отримавши згоду від таких осіб, ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та інші невстановлені особи, діючи за попередньою змовою на виконання відомого співучасникам спільного злочинного плану, надавали інструкції щодо подальших дій останніх, забезпечували їх завідомо підробленими офіційними та іншими документами, що містять недостовірні відомості, які підлягають наданню до органів і служб у справах дітей, контролювали процес збирання та подання таких документів до органів опіки та піклування з метою встановлення такими особами опіки (піклування) над дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також, використовуючи знайомства із посадовими особами служб у справах дітей, лобіювали та прискорювали прийняття рішення щодо призначення підібраних ними осіб опікунами чи піклувальниками дітей, позбавлених батьківського піклування.

Разом з тим, під час дії на території України надзвичайного або воєнного стану особа, яка перебуває у сімейних, родинних відносинах (у тому числі хрещені батьки) з дитиною-сиротою або дитиною, позбавленою батьківського піклування, виявила бажання взяти її під опіку, піклування, подає службі у справах дітей за місцем свого проживання або за місцем виявлення дитини такі документи: 1) заяву; 2) копію паспорта громадянина України; 3) документи, що підтверджують сімейні, родинні зв`язки особи з дитиною; 4) довідку від нарколога та психіатра про відсутність перебування на обліку; 5) довідку про наявність чи відсутність судимості, видану територіальним центром з надання сервісних послуг МВС за місцем проживання заявника або через Портал «Дія» (п. 79 Постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини»).

Крім того, під час дії на території України надзвичайного стану проходження особами, які перебувають у сімейних, родинних відносинах (у тому числі хрещеними батьками), в сім`ї яких влаштовуються діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, під опіку, піклування, курсу навчання з виховання таких дітей у центрі соціальних служб не вимагається (п. 80 Постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини»).

Використовуючи норми чинного законодавства України, які дозволяють призначення особи, яка перебуває у родинних відносинах з дитиною, позбавленою батьківського піклування, опікуном чи піклувальником у спрощеному порядку, ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та інші невстановлені особи, з метою забезпечення швидкого та спрощеного порядку призначення підібраної особи чоловічої статі опікуном чи піклувальником, в невстановлений наразі спосіб, місці та час забезпечували виготовлення несправжнього свідоцтва про хрещення, в якому зазначали чоловіка, який виявив бажання уникнути мобілізації, хрещеним батьком дитини, позбавленої батьківського піклування, що свідчить, за задумом співучасників, про наявність родинних відносин між майбутнім опікуном (піклувальником) та дітьми, над якими планується встановити опіку (піклування).

На теперішній час ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч.3 ст.149 КК України за кваліфікуючими ознаками: переміщення людини, вчинене з метою експлуатації, вчинене щодо неповнолітнього, щодо кількох осіб, вчинене повторно, вчинене за попередньою змовою групою осіб, вчинене щодо неповнолітнього його піклувальником; ч.1 ст.14 ч.3 ст.149 КК України за кваліфікуючими ознаками: готування до переміщення людини, вчинене з метою експлуатації, вчинене щодо неповнолітнього, щодо кількох осіб, вчинене за попередньою змовою групою осіб, вчинене щодо неповнолітнього його піклувальником; ч.3 ст.332 КК України за кваліфікуючими ознаками: організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів, усуненням перешкод, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів; ч.3 ст.358 КК України за кваліфікуючими ознаками: підроблення іншого офіційного документа, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права, з метою використання його іншою особою, а також виготовлення підроблених печаток, штампів чи бланків підприємств, установ чи організацій незалежно від форми власності, інших офіційних печаток, штампів чи бланків з метою використання його підроблювачем, вчинені повторно, вчинені за попередньою змовою групою осіб.

Під час проведення досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_9 використовувала автомобіль марки «Audi Q7» під час вчинення інкримінованих їй злочинів.

Зокрема органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_9 на вказаному автомобілі «Audi Q7», однак з державним реєстраційним знаком НОМЕР_2 , перевезла 14.03.2024 року через державний кордон України в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Шегині-Медика» ОСОБА_14 разом з його підопічними дітьми ОСОБА_15 та ОСОБА_16 з метою переміщення останніх до США та передачі за отриману співучасниками грошову винагороду в сім`ю громадян США ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

Крім того, встановлено, що автомобіль «Audi Q7», державний реєстраційний знак НОМЕР_2 , в період з 16.03.2024 року до 12.06.2024 року перебував у власності ОСОБА_9 . Разом з цим в ході досудового розслідування отримано відомості про те, що ОСОБА_9 перебуває у процесі поділу спільного сумісного майна подружжя з ОСОБА_19 (хоча розірвання шлюбу наразі не зареєстровано у ДРАЦС), серед якого і зазначений автомобіль.

Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 29.10.2024 відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_19 про забезпечення позову.

ОСОБА_9 , бажаючи уникнути поділу автомобіля «Audi Q7», перереєструвала вказаний автомобіль без відома та згоди ОСОБА_19 на свою матір ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим змінено державний реєстраційний знак автомобілю з « НОМЕР_2 » на « НОМЕР_1 ».

Під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій, передбачених ст.ст.260, 267 КПК України, відносно ОСОБА_9 підтверджено той факт, що автомобіль «Audi Q7» перебував у постійному користуванні останньої.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що автомобіль «Audi Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на даній стадії досудового розслідування, відповідає критеріям майна визначеним ст. 98 КПК, на яке відповідно до положень ч.3 ст.170 КПК України може бути накладений арешт, оскільки за версією органу досудового розслідування він використовувався ОСОБА_9 для вчинення інкримінованих злочинів, що підтверджується долученими до клопотання слідчого письмовими доказами.

Крім того, постановою слідчого від 23.04.2025 року вищевказаний автомобіль був визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1, п.7 ч.2 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Апеляційний суд вважає, що у даному кримінальному провадженні потреби досудового розслідування, на даній стаді, виправдовують таке втручання у права та інтереси власниці майна ОСОБА_8 з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні та запобігання можливості подальшого відчуження автомобіля на користь третіх осіб.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, на даний час, апеляційний суд не вбачає.

Водночас розглядаючи вимоги апеляційної скарги прокурора щодо необхідності накладення арешту на майно із забороною його користування колегія суддів дійшла таких висновків.

Так, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна має бути пропорційним, а обмеження прав власника мінімально необхідним для досягнення мети кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді про те, що в даному випадку достатнім заходом забезпечення кримінального провадження є накладення арешту на транспортний засіб шляхом заборони відчуження та розпорядження, без заборони користування, оскільки користування автомобілем не створює ризиків знищення чи втрати вказаного речового доказу.

Доводи прокурора про необхідність накладення арешту на автомобіль із обов`язковою забороною користування, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, у цьому випадку заборона користування, буде невиправданим обтяжливим способом арешту майна. Крім того, з моменту вилучення автомобілю в органу досудового розслідування було достатньо часу для здійснення огляду транспортного засобу та фіксації речових доказів, які могли знаходитися у ньому.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор не довів, що арешт на автомобіль «Audi Q7» із забороною відчуження, розпорядження, без заборони користування загрожує знищенню вказаного речового доказу, та в подальшому унеможливить його спецконфіскацію за рішенням суду, або будь-яким чином перешкоджатиме кримінальному провадженню.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційних скарг прокурора та власниці майна стосовно незаконності ухвали слідчого судді є необґрунтованими і не можуть бути підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Пунктом 1 ч.3 ст.407 КПК встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст.170-173, 309, 376, 405, 407, 418, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 25.11.2025 року, якою частково задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та накладений арешт на автомобіль марки «Audi Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , із забороною права відчуження та розпорядження зазначеним транспортним засобом залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4