Дата документу 01.10.2025 Справа № 322/2068/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 322/2068/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/642/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.5 ст.407 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою підозрюваного на ухвалу Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 01.04.2025 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Вказаною ухвалою суду першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності та повернуто клопотання прокурору для здійснення кримінального провадження в загальному порядку.

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні клопотання, оскільки на момент розгляду зникла ключова передумова для звільнення за ч. 5 ст. 401 КК України - реальна й підтверджена готовність підозрюваного поновитися на військовій службі та прибути до військової частини у 72-годинний строк.

Механізм цієї норми працює лише за одночасної наявності двох елементів: добровільного звернення з наміром повернутися та письмової згоди командира прийняти на подальшу службу.

Більше того, суд застосовуючи цю підставу, зобов`язаний своєю ухвалою поновити особу на службі й покласти на неї обов`язок прибути до частини не пізніше ніж за 72 години (ч. 3 ст. 288 КПК).

З матеріалів провадження вбачається, що підозрюваний заявив намір повернутися, а командир ВЧ НОМЕР_1 письмово погодився. Однак уже в підготовчому засіданні підозрюваний прямо повідомив, що не може продовжувати службу (звільнений і здійснює догляд за дитиною), у відповідь на що прокурор не підтримав власне клопотання.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для звільнення відпали, а отже застосувати ч. 5 ст. 401 КК неможливо, оскільки немає фактичної можливості виконати обов`язковий 72-годинний припис.

В апеляційній скарзі підозрюваний ОСОБА_7 не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх незаконними.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги він зазначає, що ухвала від 01.04.2025 є передчасною та такою, що постановлена з неправильним застосуванням ч. 5 ст. 401 КК України та норм КПК, які регулюють порядок звільнення від кримінальної відповідальності.

Суд першої інстанції зосередився виключно на усній заяві підозрюваного під час підготовчого засідання про неможливість і надалі продовжувати військову службу у зв`язку з об`єктивними сімейними обставинами, ігноруючи сукупність юридично значущих фактів, які підтверджують виконання всіх умов звільнення, а також мету законодавчої норми ч. 5 ст. 401 КК - стимулювати добровільне повернення до військової служби та реальне її продовження.

Сукупність умов, передбачених ч. 5 ст. 401 КК України у даному випадку була не лише формально заявлена, а й фактично реалізована. По-перше, кримінальне правопорушення, інкриміноване за ст. 407 КК, є першим для апелянта. По-друге, ще на досудовій стадії апелянт добровільно звернувся з клопотанням про намір повернутися до військової служби, а командир військової частини письмово погодив можливість подальшого проходження служби. По-третє, і це визначально, за часом, максимально наближеним до подання прокурором клопотання до суду, намір був втілений у дію.

01.12.2024 апелянта зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на посаду солдата резерву (наказ №347, відмітка у військовому квитку), після чого 14.12.2024 його переведено до десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_2 на штатну бойову посаду.

Отже, на момент судового розгляду апелянт уже не був особою, яка лише декларує готовність, він фактично приступив і реально проходив службу у лавах Збройних Сил України протягом трьох місяців, поки 07.02.2025 не був звільнений у запас на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 та п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю неповнолітньої дитини, другий із батьків якої позбавлений батьківських прав.

Помилка суду першої інстанції полягає у змішуванні двох відмінних правових механізмів. Частина третя ст. 288 КПК справді передбачає, що у разі звільнення особи за ч. 5 ст. 401 КК суд зобов`язує поновити її на службі та прибути до частини не пізніше 72 годин.

Однак у справі потреби у такому процесуальному приписі не було, оскільки вимога «повернутися та продовжити» на момент розгляду була вже виконана та підтверджена належними письмовими доказами.

Отже, суд мав не відмовляти у звільненні на тій підставі, що апелянт на дату засідання вже звільнений за сімейними обставинами, а перевірити, чи існували та були реалізовані всі умови, визначені ч. 5 ст. 401 КК, на момент звернення й у період, що передував розгляду.

Прокурор звернувся до суду із клопотанням 29.11.2024, однак ухвалу постановлено лише 01.04.2025. Увесь цей час правовий статус апелянта залишався невизначеним, тоді як саме за період судової паузи він добровільно повернувся і фактично ніс службу.

Принцип «ніхто не повинен зазнавати негативних наслідків через зволікання державних органів» у кримінальному провадженні набуває особливої ваги, оскільки йдеться про застосування підстави звільнення від кримінальної відповідальності, спрямованої на заохочення повернення до строю.

Просить апеляційний суд ухвалу суду першої інстанції від 01.04.2025 року скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України та звільнити його від кримінальної відповідальності за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача про те, що після перевірки матеріалів провадження та апеляційної скарги було встановлено, що ОСОБА_7 апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти доводів апелянта та прохав закрити апеляційне провадження, підозрюваного та його захисника, які наполягали на розгляді апеляційної скарги, колегія суддів, не вдаючись до перевірки апеляційної скарги по суті, доходить наступних висновків.

Право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним.

Воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання (пункт 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Абрамова проти України» від 18 грудня 2018 року, заява № 41988/08; пункт 78 рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року, заява №40160/12 та інші).

За змістом ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені вироки, ухвали про застосування чи відмову в застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру, а також інші ухвали - лише у випадках, прямо передбачених цим Кодексом.

Окремий апеляційний перегляд інших ухвал допускається виключно за наявності процесуальної норми, що прямо це дозволяє.

Питання закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності врегульовані ст. 284 КПК України. При цьому закон передбачає можливість апеляційного оскарження лише ухвали про закриття кримінального провадження, тоді як ухвала про відмову в закритті провадження не підлягає окремому апеляційному оскарженню.

Відповідно до правового висновку, викладеного у рішенні об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у кримінальному провадженні № 569/17036/118, та позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 23 січня 2019 року у кримінальному провадженні № 738/1482/16-к, якщо після відкриття апеляційного провадження буде встановлено, що воно відкрите за апеляційною скаргою на рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд має постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження.

З огляду на наведене колегія суддів доходить висновку, що ухвала Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 1 квітня 2025 року, якою відмовлено прокурору у звільненні ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 5 ст. 401 КК України та повернуто клопотання прокуророві, не є судовим рішенням у розумінні ст. 392 КПК України, яке може бути оскаржене в апеляційному порядку окремо від остаточного рішення у справі.

Отже, апеляційне провадження підлягає закриттю як таке, що відкрито помилково.

Доводи апелянта можуть бути перевірені судом апеляційної інстанції під час перегляду остаточного рішення суду першої інстанції в цьому провадженні.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 399 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою підозрюваного ОСОБА_7 на хвалу Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 01.04.2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності та повернуто клопотання прокурора для здійснення кримінального провадження в загальному порядку, яка не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Копію ухвали та апеляційну скаргу із доданими до неї матеріалами надіслати ОСОБА_7 .

Ухвала про закриття апеляційного провадження може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4