Провадження по справі № 1-кс/522/6364/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

17 листопада 2025 року м. Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , розглянувши клопотання старшого слідчого СВ ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , по матеріалам кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000552 від 08.08.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, про арешт майна,-

ВСТАНОВИВ:

Слідчим відділенням ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000552 від 08.08.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України.

08.08.2025 до ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області надійшла заява ОСОБА_7 , у якій він просив вжити заходів реагування щодо невстановлених осіб, які з корисливих мотивів реалізують підроблені зливки, що імітують вироби із золота 999 проби, виготовлені з металів, подібних за щільністю до золота, вводячи покупців в оману щодо їх справжності та вартості.

Допитаний в якості свідка, ОСОБА_7 пояснив, що, займаючись купівлею-продажем дорогоцінних металів, у червні 2025 року він натрапив у Telegram на оголошення про продаж зливків золота 999 проби за заниженою ціною близько 114 доларів США за 1 грам, а при закупівлі понад 2000 грамів ще нижчою. Невідомий продавець, який назвався « ОСОБА_8 », зустрівся зі свідком поблизу будинку №20 по вул. Французький бульвар у м. Одесі та надав один зливок «на пробу». У ході перевірки було встановлено, що зливок є фальсифікованим, після чого свідок припинив контакти з продавцем та звернувся до правоохоронних органів.

У ході досудового розслідування відповідно до ст. 40 КПК України оперативному підрозділу УСР в Одеській області ДСР НПУ було надано доручення щодо проведення оперативно-розшукових заходів, спрямованих на документування діяльності осіб, причетних до виготовлення та збуту фальсифікованих зливків.

У результаті проведених оперативно-розшукових заходів встановлено, що до вчинення кримінального правопорушення причетний ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , проживає: АДРЕСА_1 ; користується автомобілем «TOYOTA RAV4», д.н.з. НОМЕР_3 .

Отримано оперативну інформацію, що за місцем проживання ОСОБА_9 , у приміщеннях, які він використовує, а також у транспортному засобі, можуть зберігатися: підроблені зливки, інструменти, обладнання, хімічні матеріали, зразки маркування, чорнові записи, електронні носії інформації, мобільні телефони, банківські картки, а також грошові кошти, отримані злочинним шляхом.

З огляду на викладене, виникла необхідність у проведенні обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

11.11.2025 на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 05.11.2025 (справа №522/24224/25, провадження №1-кс/522/6210/25) проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_9 . В ході обшуку, що зафіксовано у протоколі обшуку від 11.11.2025, було виявлено та вилучено:

- зливок Feinsilber 999, 250 g, №029048;

- зливок Feinsilber 999, 250 g, №028942;

- зливок Feinsilber 999, 250 g, №029033;

- зливок Feinsilber 999, 250 g, №029027 (поміщено і опечатано в сейф-пакет № NPU 5294196);

- зливок «Fine Gold» 999,9, 50 g №352697;

- зливок «Fine Gold» 999,9, 50 g №352695;

- зливок «Fine Gold» 999,9, 100 g №1048246;

- зливок «Fine Gold» 999,9, 100 g №863495;

- зливок «Fine Gold» 999,9, 50 g №352714;

- зливок «Fine Gold» 999,9, 50 g №352702;

- зливок «Umicore», 20 g №536756;

- зливок «Umicore» №552307;

- зливок «Umicore» №552298;

- зливок «Umicore» №248524;

- зливок «Umicore» №245938 (поміщено і опечатано в сейф-пакет № PSP 1224649).

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, завданнями кримінального провадження, згідно зі ст. 2 КПК України, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа. не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положеннями ст. 131 КПК України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу, тобто визнане речовим доказом (ч. 3 ст. 170 КПК України).

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Враховуючи викладене, є обґрунтована необхідність застосування на цій стадії досудового розслідування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт.

Підставою для накладення арешту на майно, є сукупність підстав вважати, що вони є доказами вчинення злочину із наведених у клопотанні обставин.

Метою накладення арешту відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України є забезпечення збереження речових доказів, арешт на які, відповідно до ч. 3 ст.170 КПК України накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна, слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном в цьому випадку є виправданим, оскільки, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, здійснюється на підставі закону, з метою задоволення суспільного інтересу, з дотриманням принципів пропорційності та справедливої рівноваги.

Згідно з ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

З метою забезпечення збереження вилученого майна, яке визнано речовими доказами у кримінальному провадженні та запобігання можливості приховування майна, його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, виникла необхідність в арешті майна.

У зв`язку з викладеним, слідчий звернувся до суду з клопотаннями про накладення арешту на зазначене майно.

Позиція учасників судового розгляду.

У судовому засіданні прокурор підтримав вимоги клопотання та просив задовольнити його у повному обсязі. У своїх поясненнях він зазначив, що накладення арешту на зливки, вилучені під час проведення обшуку, є необхідним з огляду на забезпечення їх збереження як речових доказів, а також для можливості проведення відповідних експертних досліджень.

Прокурор наголосив, що всі вилучені зливки разом із сертифікатами містяться у герметичних пластикових упаковках. Проведення судової експертизи потребує порушення цілісності зазначених упаковок та, ймовірно, спричинить часткове пошкодження золотих зливків. У зв`язку з цим застосування арешту є необхідним заходом для забезпечення належного зберігання речових доказів та недопущення їх зміни, втрати чи пошкодження до завершення експертного дослідження та подальшого процесуального використання.

У судовому засіданні захисники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 висловили заперечення щодо задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно. У своїх доводах вони зазначили, що органом досудового розслідування не отримано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували причетність ОСОБА_9 або належних йому зливків до вчинення будь-якого кримінального правопорушення. На момент розгляду клопотання ОСОБА_9 не повідомлено про підозру.

Захисники наголосили, що вилучені золоті та срібні зливки не містять жодних ознак чи слідів, які б свідчили про їх зв`язок із протиправною діяльністю, а також не відповідають за жодним критерієм ознакам речових доказів навіть опосередковано не відповідають обставинам інкримінованого кримінального правопорушення. На їх переконання, застосування арешту у даному випадку є необґрунтованим та призводить до істотного порушення права власника на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Захисники також звернули увагу суду на те, що ОСОБА_9 не знайомий із ОСОБА_7 , ніколи з ним не контактував і не мав із ним будь-яких стосунків. За їхніми поясненнями, ОСОБА_9 протягом останніх п`яти років поступово придбав золото за власні заощадження, зокрема за кошти, отримані від продажу належних йому квартир, які він інвестував у придбання дорогоцінних металів.

Крім того, захисники зазначили, що вилучені зливки перебувають у заводській банківській упаковці та мають відповідні сертифікати, що підтверджують їх походження та автентичність. За таких обставин, на їх думку, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_9 міг здійснити будь-яке підроблення цих зливків, а отже, вони не потребують додаткових експертних досліджень.

Захисники підкреслили, що розкриття банківської упаковки з метою проведення експертизи призведе до істотної втрати вартості зазначених зливків орієнтовно на суму близько 3 млн. грн., оскільки після порушення цілісності пакування банківські установи не приймають такі зливки назад, і вони можуть бути реалізовані лише як лом дорогоцінних металів. У зв`язку з цим вони вважають проведення експертизи у запропонований слідством спосіб невиправданим, а накладення арешту необґрунтованим.

Крім того, захисники зазначили, що відсутні підстави вважати золоті та срібні зливки речовими доказами, майном, яке може підлягати спеціальній конфіскації у підозрюваного чи третіх осіб, або таким, що необхідне для забезпечення цивільного позову чи можливої конфіскації майна. У зв`язку із викладеним, вони просили суд відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Вивчивши матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думки учасників кримінального провадження, приходжу до висновку, що клопотання слідчого не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Мотиви суду.

Слідчим суддею встановлено, що СВ ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000552 від 08.08.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою збереження речових доказів.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом.

Відповідно до ст.ст. 214, 223 КПК України після внесення повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування, виконують слідчі (розшукові) дії спрямовані на отримання (збирання) доказів. Повідомлення про підозру, відповідно до ст. 276 КПК України, здійснюється тільки за наявності достатніх доказів для підозри особи у вчинені кримінального правопорушення.

На думку слідчого судді, у клопотанні недостатньо обґрунтовано відповідно до положень статті 170 КПК України підстави і мету арешту майна.

Як вбачається з матеріалів клопотання, у зазначеному кримінальному провадженні власнику майна не повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні слідчого, прокурора.

У судовому засіданні захисниками були надані слідчому судді договори купівлі-продажу квартир на підтвердження того, що ОСОБА_9 мав законні джерела походження коштів для придбання золотих зливків. Крім того, стороною захисту надано фотографії зливків у непошкодженій банківській упаковці та банківські сертифікати, видані банківською установою під час їх купівлі.

Судом встановлено, що достатніх доказів, які б підтверджували причетність ОСОБА_9 до вчинення розслідуємого в рамках даного кримінального провадження кримінального правопорушення, стороною обвинувачення не надано. Так само, не відшукано під час проведення обшуку місця проживання жодних інструментів чи засобів, за допомогою яких могли бути підроблені зливки. Із пояснень адвокатів та прокурора вбачається, що всі вилучені зливки мають заводську банківську упаковку та банківські сертифікати, що свідчить про відсутність підстав для сумнівів у їх автентичності.

Захисники обґрунтовано звернули увагу на те, що порушення цілісності банківської упаковки під час проведення експертизи неминуче призведе до істотної втрати вартості зливків, що фактично порушує право володільця майна на збереження майна у належному стані.

На момент накладення арешту єдиними відомостями, що вказували на можливу причетність ОСОБА_9 до злочину, були показання свідка та рапорт оперативного працівника. Цих даних достатньо для проведення слідчої дії у вигляді обшуку, однак вони є явно недостатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

За таких непереконливих та суперечливих обставин накладення арешту на майно та проведення експертизи, наслідком якої стане істотне знецінення зливків, є недопустимим та таким, що не відповідає вимогам обґрунтованості і співмірності процесуального примусу.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З огляду на те, що прокурором не було доведено необхідність арешту вищевказаного майна, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 статті 170 цього Кодексу, слідчий суддя у відповідності до вимог ч. 1 ст. 173 КПК України відмовляє у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Керуючись 170, 173, 309, 372, ч. 2 ст. 376 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання старшого слідчого СВ ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 про арешт майна відмовити з підстав, вказаних в мотивувальній частині ухвали слідчого судді.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали слідчого судді складено та проголошено 18.11.2025 о 16:00 годині в залі суду №131.

Слідчий суддя ОСОБА_10

17.11.2025