Справа № 308/2537/25
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.01.2026 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_6 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали контрольного провадження 11-кп/4806/663/25, за апеляційними скаргами захисників-адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2025.

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави 100 (сто) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 302800 (триста дві тисячі вісімсот) грн на строк до 15.02.2026 включно, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, українки, уродженки м. Ровеньки Луганської області, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , непрацюючої, раніше судимої, обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 306, ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України.

Цією ж ухвалою продовжено строк тримання під вартою із визначенням застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок ) грн на строк до 15.02.2026 включно, щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, українки, уродженки м. Краматорськ Донецької області, мешканки АДРЕСА_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянки України, українки, уродженки м. Хмельницький Хмельницької області, мешканки АДРЕСА_2 , несудимої, непрацюючої, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянки України, українки, уродженки та мешканки АДРЕСА_3 , непрацюючої, раніше судимої, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

У разі внесення застави, на обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покладено обов`язки: - прибувати до прокурора, суду на їх першу вимогу; не відлучатися із населеного пункту в якому вони фактично проживають, а саме: Закарпатська область м.Ужгород, без дозволу прокурора або суду; не спілкуватися із свідками, у цьому кримінальному провадженні; здати на зберігання в органим ДМС України свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.

-2-

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , обвинуваченому за ч. 3 ст. 307 КК України, дію обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, на строк два місяці, а саме до 15.02.2026 включно.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області знаходиться кримінальне провадження № 0000058 від 13.03.2024 про обвинувачення ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 306, ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України, ОСОБА_17 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307 КК України.

Прокурор 17.12.2025 подав клопотання про продовження ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 строку тримання під вартою, посилаючись на те, що останні обґрунтовано обвинувачуються у вчиненні в тому числі кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років, а ризики, зазначені в п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які стали підставою для обрання ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 запобіжного заходу не відпали та продовжують існувати.

Задовольняючи клопотання прокурора і продовжуючи обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції вказав на те, що з огляду на тяжкість ймовірного покарання, конкретні обставини кримінального правопорушення у сукупності із даними про особу обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , є доведеними ризики, передбачені п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. При цьому, взявши до уваги те, що судовий розгляд у кримінальному провадженні ще не завершено, суд дійшов висновку про необхідність продовження обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 запобіжного заходу у виді тримання під вартою із раніше визначеними розмірами застави, оскільки саме такий запобіжний захід є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду від 17.12.2025 скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо підозрюваної запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою домашній арешт. В обґрунтування апеляційної скарги захисник вказує на те, що доводи сторони обвинувачення про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України ґрунтуються на припущеннях, оскільки такі ризики не доведені, а зібрані органом досудового розслідування докази не є належними та допустимими, а відтак і не доводять вину ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого їй злочину. При цьому, звертає увагу на те, що ОСОБА_13 виконує всі передбачені кримінальним процесуальним законом обов`язки, не перешкоджає кримінальному провадженню, тому запобіжний захід у виді тримання ОСОБА_13 під вартою є занадто суворим і щодо останньої можливо застосувати запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема домашній арешт. При цьому просить врахувати те, що стан здоров`я обвинуваченої ОСОБА_13 за час перебування в умовах ізоляції від суспільства значно погіршився. Крім того, у заяві Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 12.12.2025, відмічається, окрім іншого, відсутність в Закарпатській УВП № 9 належної медичної допомоги. Зазначене свідчить про те, що перебування обвинуваченої ОСОБА_13 в Закарпатській УВП № 9 загрожує її життю і здоров`ю, що зумовлює підстави для зміни їй запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_6 , який дії в інтересах обвинуваченої ОСОБА_15 , просить скасувати узвалу суду від 17.12.2025 та застосувати

-3-

відносно ОСОБА_15 запобіжний захід у виді домашнього арешту. В обґрунтування апеляційної скарги захисник вказує на необгрунтвоаність пред`явленого ОСОБА_15 обвинувачення, а також те, що доводи сторони обвинувачення про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України ґрунтуються на припущеннях, оскільки такі ризики не доведені. Просить врахувати, що обвинувачена ОСОБА_15 не перешкоджає судовому розгляду та не має наміру вчиняти тиск на свідків. Крім того зазначає, що необхідність звільнення ОСОБА_15 з-під варти та обрання більш м`якого запобіжного заходу, обумовлено, необхідністю оформлення для її дитини статусу члена сім`ї загиблого захисника України, через загибель на війні батька дитини ОСОБА_15 ОСОБА_18 , а оформити такий статус може лише законний представник дитини особисто. Крім того, станом на 25.04.2025 ним, як адвокатом, зібрано всі необхідні документи для отримання дитиною статусу члена сім`ї загиблого Захисника України, однак перебування ОСОБА_15 під вартою унеможливлює реалізацію дитиною своїх прав на отримання соціальних гарантій від держави.

Апеляційна скарга розглядається у відсутності обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , а також захисника-адвоката ОСОБА_7 , неявка яких, з огляду на положення ч. 4 ст. 422-1 КПК України, не перешкоджає її розгляду. З матеріалів контрольного провадження вбачається, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги і від них не надходили заяви про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший день.

Заслухавши доповідь судді про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, доводи апеляційних скарг, пояснення захисника-адвоката ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, подану в інтересах обвинуваченої ОСОБА_15 , думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали контрольного провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги захисників-адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Висновок суду з приводу наявності підстав для задоволення клопотання прокурора в частині продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , ніким з учасників судового провадження не оскаржується, а тому законність ухвали в цій частині, в силу положень ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряється.

При оцінці доводів апеляційних скарг, поданих захисниками-адвокатами ОСОБА_7 і ОСОБА_6 та прийнятті судового рішення, апеляційний суд бере до уваги приписи таких нормативно-правових актів.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти, передбаченим статтею 177 цього Кодексу ризикам, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статі 184 цього Кодексу повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів

-4-

досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду уважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 - 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження щодо обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_15 запобіжного заходу у виді тримання під вартою вказаних вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Згідно ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, продовжити або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу .

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. Ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Зі змісту ст. 199 КПК України вбачається, що слідчий суддя продовжує строк тримання під вартою за умови, що прокурор, слідчий доведуть існування заявлених ними ризиків, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; та наявність обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Висновок суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , колегія

-5-

суддів уважає належним чином вмотивованим, викладені в судовому рішенні судження такими, що ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з наявними в матеріалах контрольного провадження доказами та обставинами кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд апеляційної інстанції під час перегляду апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 422-1 КПК України не здійснює перевірку правильності пред`явленої підозри та не перевіряє докази, що підтверджують або спростовують винуватість особи.

Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , обґрунтовано взяв до уваги тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим, у разі визнання їх винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень (від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна); фактичні обставини, за яких ОСОБА_13 та ОСОБА_15 обвинувачються у вчиненні особливо тяжкого злочину; дані про особу обвинувачених; відсутність обставин, які б перешкоджали триманню обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_13 під вартою та необхідність проведення судового розгляду кримінального провадження, у тому числі допит свідків, дослідження доказів тощо.

Тому, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про доведення прокурором наявності передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків: переховування обвинувачених від суду, незаконний вплив на свідків у даному кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення інших кримінальних правопорушень, які на даний час не відпали та не зменшилися.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому, наявність в обвинувачених визначеного місця проживання, міцних соціальних зв`язків, утриманців, на що посилається сторона захисту, жодним чином не зменшує встановлені судом ризики та не є беззаперечною обставиною для висновку щодо можливості застосувати до обвинувачених запобіжний захід, не пов`язаний з

-6-

ізоляцією від суспільства домашнього арешту. Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що вказані обставини не стали перешкодою для настання подій, у яких обвинувачуються ОСОБА_15 та ОСОБА_13 .

Апеляційний суд бере до уваги аргументи, які наведені захисниками в апеляційних скаргах, проте в даному конкретному випадку приходить до переконання, що ці аргументи не переважують вимог суспільного інтересу, який полягає у встановленні істини у кримінальному провадженні, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинувачених і виконання процесуальних рішень у кримінальному провадженні.

Тому, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Між тим, колегія суддів, з огляду на положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України й ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає за необхідне звернути увагу місцевого суду на дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжиття заходів щодо дотримання наведених вище вимог міжнародного й національного законодавства.

З огляду на вищевказане, доводи апеляційних скарг про те, що ризики є недоведеними і не підтвердженими жодними обставинами та доказами, апеляційний суд відхиляє, оскільки такі не знаходять свого підтвердження та спростовуються наведеними вище судженнями.

Жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність вищезгаданих ризиків та необхідність продовження щодо ОСОБА_13 строку тримання під вартою, і доводи апеляційної скарги захисника-адвоката ОСОБА_7 про необґрунтованість обвинувачення ОСОБА_13 з огляду на неналежність й недопустимість зібраних органом досудового розслідування доказів, які не доводять вину останньої у вчиненні інкримінованих їй діянь. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд звертає увагу на те, що на цій стадії судового розгляду (вирішення питання щодо запобіжного заходу обвинуваченим на час судового провадження), як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції, не вправі давати доказам оцінку з точки зору достовірності та взаємозв`язку, в інший спосіб перевіряти доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, розглядати та вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження щодо обвинуваченого по суті.

Колегія суддів також вважає, що продовження строку дії запобіжного заходу виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , з урахуванням тяжкості, характеру та конкретних обставин, за яких останні обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, даних про особу обвинувачених, є необхідним з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та належної процесуальної поведінки обвинувачених, у тому числі й запобігання настанню встановлених ризиків.

Стороною захисту не надано жодних доказів, які б спростовували встановлені ризики та відповідно, давали можливість для застосування щодо обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_13 більш м`яких запобіжних заходів.

Разом з тим, колегія суддів бере до уваги і те, що стороною захисту не надано доказів, у тому числі й відповідних висновків компетентних посадових осіб, які б унеможливлювати тримання обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_15 під вартою.

-7-

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про незадовільний стан здоров`я обвинуваченої ОСОБА_13 , то вказана обставина не є визначальною для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до пункту 2 глави 2 розділу X наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 за № 1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», ст. 8, 107, 116 КВК України, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10.02.2012 за № 239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 за № 1348/5/572.

Відповідно до пункту 3 глави 2 розділу X зазначеного наказу, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 за № 239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Таким чином, лікування обвинуваченого у разі наявності у нього захворювань можливе в умовах слідчого ізолятора та не може слугувати підставою неможливості застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Разом з тим, колегія суддів бере до уваги і те, що доказів, які б підтверджували факт наявності в обвинуваченої таких захворювань, що виключають тримання її під вартою, у тому числі й відповідних висновків лікарів чи посадових осіб УВП № 9, у ході апеляційного розгляду не встановлено і таких стороною захисту не надано.

Тому, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_13 має суттєві проблеми зі здоров`ям та побребує кваліфікованого лікування, що не є неможливим в умовах ізоляції, апеляційний суд визнає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченій ОСОБА_13 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а отже і не дають підстав для застосування щодо неї більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою.

-8-

Відхиляючи доводи апеляційної скарги у цій частині, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у будь-якому разі держава відповідно до усталеної практики ЄСПЛ має позитивні зобов`язання щодо особи, яка утримується під вартою, в частині надання особі необхідної медичної допомоги, але, разом із тим, сам по собі стан здоров`я обвинуваченої не є безумовною підставою для неможливості продовження щодо особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Так, у справі «Харченко проти України» ЄСПЛ зазначає, що статтю 3 Конвенції не можна тлумачити як таку, що гарантує кожній особі, взятій під варту, медичну допомогу на такому самому рівні, як у найкращих цивільних медичних закладах. Тим не менш держава має забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених, зокрема шляхом надання необхідної медичної допомоги.

Посилання сторони захисту на висновок Уповноваженого з прав людини про неналежні умови утримання ув`язнених у Закарпатській УВП № 9, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки стороною захисту не надано доказів, що в установі, де обвинувачена ОСОБА_13 тримається під вартою, останній неможливо забезпечити належний медичний нагляд та доступ до відповідного лікування обвинуваченої, і така утримується саме у неналежних умовах.

Доводи захисника-адвоката ОСОБА_6 про необхідність безпосереднього оформлення для дитини обвинуваченої ОСОБА_15 ОСОБА_18 , статусу члена сім`ї загиблого захисника України, через загибель на війні її батька, колегія суддів також відхиляє, оскільки у даному випадку для забезпечення дитині соціальних гарантій ОСОБА_18 може бути призначено представника.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги і те, що навіть якщо обвинувачені і не мають на меті ухилятися від суду, незаконно впливати на свідків, вчиняти інші кримінальні правопорушення, або порушувати процесуальні обов`язки, однак, обставини, за яких ОСОБА_13 та ОСОБА_15 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, їх тяжкість та інші наведені вище обставини, у тому числі й дані про особу обвинувачених, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у виді тримання під вартою.

При цьому, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційних скарг не впливають та не спростовують наявність ризиків, про які зазначено в оскаржуваній ухвалі, а також не свідчать про те, що такі ризики перестали існувати чи зменшились, що в свою чергу унеможливлює зміну обвинуваченим ОСОБА_13 та ОСОБА_15 запобіжного заходу на інший, більш м`який, запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , виходячи з вимог ст. 177, 178, 183, 199 КПК України, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останнім кримінальних правопорушень, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченим на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого переховування від суду, незаконного впливу на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК України.

Окрім того, визначений судом обвинуваченим ОСОБА_15 та ОСОБА_19 розмір застави є таким, що співвідноситься з даними про особу обвинувачених, обставинами кримінального правопорушення, а тому відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зазначеним у ч. 4, 5 ст. 182 КПК України.

-9-

Враховуючи характер кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , а також їх високий ступінь суспільної небезпеки, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що визначена обвинуваченим ОСОБА_15 та ОСОБА_13 застава у розмірі саме 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, як альтернативи застосованому їм запобіжному заходу у виді тримання під вартою є такою, що зможе у разі її внесення, забезпечити виконання обвинуваченими визначених процесуальних обов`язків.

Такий розмір застави, на думку колегії суддів, є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів в даному кримінальному провадженні, не порушує права обвинувачених та підстав вважати його завідомо непомірним для ОСОБА_15 й ОСОБА_13 , навіть з урахуванням даних про їх особу, колегія суддів не вбачає.

При цьому колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мангурас проти Іспанії» від 20.11.2010, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Будь-яких інших переконливих доводів щодо незаконності рішення суду в апеляційних скаргах не наведено і апеляційним судом не встановлено таких обставин під час апеляційного розгляду.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при вирішенні судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання ОСОБА_13 та ОСОБА_15 під вартою колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ухвала суду про задоволення клопотання прокурора про продовження строків тримання обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_15 під вартою є обґрунтованою, законною і такою, що постановлена з дотриманням вимог ст. 177, 178, 183 КПК України, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженим та оціненими судом, а тому апеляційні скарги захисників-адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

При прийнятті рішення колегія суддів також, враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що стороною захисту не наведено обставин та не надано доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченим ОСОБА_15 та ОСОБА_13 строку тримання під вартою, і будь-яких обґрунтованих клопотань із цього приводу не заявлено.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги захисників-адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2025 щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , - без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді