ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/9999/25 Номер провадження 11-кп/814/1749/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ

Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора потерпілого захисника обвинуваченої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 червня 2025 року за №0001073, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_10 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук від 07 серпня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Костянтинівка Донецької обл., проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , не судиму,

визнано винуватою та засуджено за ч.1 ст.121 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.

Відповідно до ст.76 КК України покладено на ОСОБА_9 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі п.5 ч.1 ст. 91-1 КК України застосовано до ОСОБА_9 обмежувальний захід у вигляді направлення для проходження програми для кривдників строком на 1 місяць і покладено на неї обов`язок пройти цю програму.

Зараховано ОСОБА_9 в строк покарання строк її перебування під вартою з 12 червня до 07 серпня 2025 року з розрахунку день за день.

До набрання вироком законної сили змінено ОСОБА_9 запобіжний захід із тримання під вартою на особисте зобов`язання, звільнивши її з-під варти в залі суду.

Вирішено питання щодо арештів майна та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 12 червня 2025 року приблизно о 00 годин 20 хвилин, перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , у ході словесного конфлікту зі своїм співмешканцем ОСОБА_7 , виниклого під час час вживання алкогольних напоїв на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно нанесла один удар ножем ОСОБА_7 в ліву половину грудної клітини, заподіявши йому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент спричинення.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, просить скасувати вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук від 07 серпня 2025 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.121 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі, в іншій частині оскаржуваний вирок залишити без зміни. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд, звільняючи обвинувачену від відбування покарання з випробуванням, належним чином не врахував: характер і ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, про який свідчать локалізація тілесного ушкодження, знаряддя злочину, суспільно небезпечні наслідки, що настали для потерпілого; особу ОСОБА_9 , яка характеризується посередньо, не працює, вчинила кримінальне правопорушення в стані алкогольного сп`яніння; те, що відсутність претензій у ОСОБА_7 не зменшує суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченою злочину та її особи, не є вирішальною під час призначення покарання, а щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, хоча й пом`якшують покарання, проте за наявності двох обставин, що обтяжують покарання (вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та щодо особи, з якою ОСОБА_9 перебуває у сімейних відносинах), істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та не є безумовними підставами для застосування положень ст.75 КК України.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги, заперечення проти задоволення апеляційної скарги, висловлені захисником та обвинуваченою, яка водночас зазначила, що перебуває з ОСОБА_7 в цивільному шлюбі, проживає з ним більше 4 років, раніше працювала поваром у магазині «Маркетопт» у м. Кременчук, але звільнилась у зв`язку зі складним графіком і наразі перебуває в пошуку роботи, позицію потерпілого, який підтримав думку сторони захисту й водночас підтвердив те, що наразі він та ОСОБА_9 разом проживають у злагоді, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації її дій за ч.1 ст.121 КК України як заподіяння потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне застосування місцевим судом до ОСОБА_9 положень ст.75 КК України є неспроможними.

Згідно зі ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за кримінальне правопорушення є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч.3 ст.127 КК України, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У ст.65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому, суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, але й особу винного та інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання та визначенні способу його виконання врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, що є умисним тяжким злочином, пов`язаним із домашнім насильством, ступінь його суспільної небезпеки, особу обвинуваченої, яка раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності, характеризується задовільно, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, є працездатною, її ставлення до вчиненого діяння та його наслідків, обставини, що обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння (згідно з показниками приладу «Драгер» - із результатом 0, 6 проміле алкоголю в крові, а.п.21) та щодо особи, з якою вона перебуває у сімейних відносинах, наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відсутність претензій з боку потерпілого.

Зазначені вище дані та обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню в їх сукупності, й додержання принципів співмірності, індивідуалізації покарання стали підставою для вмотивованого висновку суду першої інстанції про призначення обвинуваченій покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років із можливістю досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_9 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою впродовж максимального іспитового строку, встановленого у ст.75 КК України, який є необхідним і достатнім для того, щоб вона довела своє виправлення. При цьому, покладаючи на обвинувачену ряд обов`язків, передбачених ст.76 КК України, місцевий суд застосував до неї, зокрема, обмежувальний захід у вигляді направлення для проходження програми для кривдників.

При цьому, обговорюючи правильність застосування до ОСОБА_9 положень ст.75 КК України, колегія суддів також ураховує те, що: щире каяття обвинуваченої та активне сприяння нею розкриттю кримінального правопорушення мали місце із найпершої стадії кримінального провадження, а саме протягом досудового розслідування та під час судового провадження в двох судових інстанціях; ОСОБА_9 примирилась із потерпілим, із яким вона протягом більше 4 років проживає в цивільному шлюбі та який у суді першої інстанції просив суворо не карати обвинувачену, в апеляційному суді вважав правильним звільнення її від відбування заходу примусу з випробуванням, підтвердив те, що наразі він та ОСОБА_9 разом проживають у злагоді; обвинувачена є внутрішньо переміщеною особою (а.п.25), скарги та заяви щодо обвинуваченої за місцем її проживання до Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області за період часу з 01 березня 2016 року до 19 червня 2025 року не надходили (а.п.36), а також забезпечення нею прибуття екстреної медичної допомоги (в момент відразу після травмування потерпілого).

Окрім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні та апелянтом не надані відомості про те, що ОСОБА_9 після звільнення її від відбування покарання з випробуванням не виконувала чи порушувала процесуальні обов`язки. При цьому, обвинувачена за першим викликом з`явилась до суду апеляційної інстанції для участі в розгляді апеляційної скарги, в якій порушувалось питання про погіршення її становища шляхом призначення їй покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям.

Наведена вище форма посткримінальної поведінки обвинуваченої впродовж тривалого періоду часу (примирення з потерпілим, належна процесуальна поведінка й поведінка в побуті, суспільстві, її щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення) свідчить про те, що в особі ОСОБА_9 відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижуть ступінь її суспільної небезпечності.

Отже, й у апеляційній скарзі не вмотивовано, чому за таких обставин неможливо досягти мети покарання в разі звільнення обвинуваченої від його відбування з іспитовим строком.

При цьому, прокурором належним чином не обґрунтовано підстави для ухвалення нового вироку, оскільки вказані в апеляційній скарзі обставини (окрім, відсутності працевлаштування обвинуваченої) були враховані місцевим судом при призначенні ОСОБА_9 покарання у вигляді позбавлення волі відповідно до санкції ч.1 ст.121 КК України та визначенні способу виконання цього заходу примусу.

Водночас та обставина, що ОСОБА_9 наразі непрацевлаштована, зважаючи на викладені вище обставини кримінального провадження в сукупності, не є належною і достатньою підставою для зміни їй способу виконання покарання.

Зокрема, апеляційна скарга не містить посилання на інші обставини, які б не були враховані судом першої інстанції при застосуванні щодо обвинуваченої положень ст.ст.50, 65, 75, 76 ККУкраїни та свідчили би про неможливість її виправлення без відбуття призначеного покарання у виді позбавлення волі.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, проте у разі порушення покладених на неї обов`язків, вона буде відбувати реальне покарання у виді позбавлення волі.

На виконання вимог кримінального закону, які застосуються в ході обрання особі заходу примусу та визначення способу його виконання, суд апеляційної інстанції, враховуючи ступінь тяжкості й конкретні обставини вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення (в тому числі характер завданого одиничного травмуючого впливу, суспільну небезпеку, спосіб, наслідки) саме в сукупності з даними щодо її особи та посткримінальної поведінки безпосередньо після злочину й затим під час досудового розслідування, судового провадження, позицією потерпілого, обставинами, які пом`якшують та обтяжують покарання, виходячи з комплексної оцінки наведених вище даних і обставин, не вбачає підстав для визнання обґрунтованими доводів апеляційної скарги про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність та явну несправедливість обраного ОСОБА_9 заходу примусу. Окрім того, в судовому засіданні суду першої інстанції сторона обвинувачення (прокурор) порушувала питання про призначення обвинуваченій за ч.1 ст.121 КК України покарання у вигляді 5 років позбавлення волі зі звільненням ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладенням на неї певних обов`язків, що підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксовано перебіг судового провадження в місцевому суді.

Отже, в даному конкретному випадку призначене місцевим судом обвинуваченій покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням на ОСОБА_9 ряду обов`язків, відповідає вимогам ст.ст.50, 65, 75 та 76 КК України, за своїм видом, розміром і способом виконання законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук від 07 серпня 2025 року щодо ОСОБА_9 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4