КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 15 січня 2026 року апеляційну скаргу з доповненнями власника майна ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2025 року,

за участі:

прокурора ОСОБА_6

власника майна ОСОБА_5

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання заступника начальника першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 та накладено арешт на майно, вилучене 24 вересня 2025 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 із забороною відчуження, розпорядження та користування даним майном, а саме на мобільний телефон «Samsung Galaxy A71», модель: SM-A715F/DS, серійний номер НОМЕР_1 , IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_5 .

Не погоджуючись з таким рішенням, власник майна ОСОБА_5 , подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та зобов`язати слідчого ДБР негайно припинити обмеження його прав та повернути тимчасово вилучений мобільний телефон.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вилучений мобільний телефон не відповідає ознакам речового доказу, передбачених вимогами ст. 98 КПК України, та не містить відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Звертає увагу, що мобільний телефон був придбаний після подій, які розслідуються у даному кримінальному провадженні, а отже на ньому не може міститися інформація, яка має значення для досудового розслідування.

Наголошує, що обшук проведено без постановлення ухвали слідчим суддею, на підставі рішення слідчого у зв`язку з невідкладністю випадку - «наявністю інформації про необхідність врятування майна, а саме речових доказів у кримінальному провадженні», згідно з ч. 3 ст. 233 КПК України. При цьому, «невідкладність випадку» мотивовано через майже 5 років після досліджуваних подій, а таким майном було визначено «документи чи грошові кошти», а не мобільний телефон.

Також зазначає, що слідчим суддею проігноровано, що вилучення мобільного телефону суттєво обмежує права та законні інтереси власника майна, а також інтереси близьких йому осіб.

Заслухавши доповідь судді, доводи власника майна, який просив задовольнити апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів судового провадження, слідчими Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань під процесуальним керівництвом прокурорів Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 30 липня 2025 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000786, за ч. 4 ст. 426-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що що Рахунковою палатою в Службі зовнішньої розвідки України (далі - СЗРУ) в першій половині 2025 року проводився аудит за результатами якого ухвалено відповідний Звіт аудиту, згідно якого, під час аудиту виявлені недоліки та невідповідності у процесах укладання та супроводження виконання державних контрактів у вказаній службі, в тому числі щодо державного контракту від 03.12.2020 № 870/20 з поставки (закупівлі) Спеціального апаратно-програмного комплексу для виявлення та прогнозування загроз в інформаційній сфері (далі - САПК).

Як зазначено у клопотанні прокурора, військові службові особи СЗРУ, посадові особи ТОВ «С-Монітор», а також ФОП та посадові особи ТОВ, на розрахунків рахунки яких ТОВ «С-Монітор» перерахувало грошові кошти, діючи за попередньою змовою, групою осіб, здійснили заволодіння бюджетними коштами СЗРУ, які в подальшому з порушенням вимог податкового законодавства через низку су?єктів господарювання з ознаками «фіктивності», бухгалтерських та банківських операцій були легалізовані, шляхом проведення фінансових операцій із ними, конвертовані в готівкові кошти та розподілені між учасниками злочинної схеми.

На даний час встановлено, що до протиправних дій у вказаному кримінальному

провадженні мають відношення низка осіб, серед яких, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (на момент вчинення злочину обіймав

посаду начальника юридичного управління) - візував державний контракт, не дивлячись на виявлені в проекті державного контракту зауваження його підлеглими.

Так, під час досудового розслідування та виконання доручення слідчого в порядку ст. 40 КПК України, оперативними працівниками ГОУ Державного бюро розслідувань та ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, 23.09.2025 здобуто інформацію про те, що особи, які можуть бути причетними до вчинення вказаного кримінального правопорушення, на даний час обізнані у проведенні досудового розслідування в зазначеному кримінальному провадженні, вживають заходи щодо знищення речових доказів (чорнові записи, документи, мобільні телефони, носії інформації та інше майно), що мають суттєве значення для доказування факту вчинення ними та іншими причетними особами протиправних дій у вказаному кримінальному провадженні.

У зв`язку з цим, 24 вересня 2025 року проведено невідкладний обшук квартири, за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18.02.2008 № НОМЕР_4 належить на праві спільної-часткової власності ОСОБА_5 та членам його сім`ї ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_9 у рівних долях, за результатами якого виявлено та вилучено мобільний телефон «Samsung Galaxy A71», модель: SM-A715F/DS, серійний номер НОМЕР_1 , IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_5 .

Постановою слідчого Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_10 від 24 вересня 2025 року, вилучений у ході невідкладного обшуку мобільний телефон визнано речовим доказом у кримінальному проваджені.

У подальшому, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року вказаний обшук легалізовано.

26 вересня 2025 року, заступник начальника першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 направив до Печерського районного суду м. Києва засобами поштового зв`язку клопотання про накладення арешту на мобільний телефон, який вилучено 24 версеня 2025 року під час проведення обшуку квартири, з метою збереження речового доказу.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2025 року клопотання прокурора задоволено.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

З огляду на положення п. 1 ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Задовольняючи клопотання, внесене в межах кримінального провадження № № 0000786, про накладення арешту на зазначене майно, слідчий суддя дослідив матеріали, додані до клопотання, прийшов до правильного висновку, що з метою збереження речових доказів, необхідно накласти арешт.

Слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, перевірив співрозмірність втручання у права ОСОБА_5 з потребами кримінального провадження та його зв`язок із кримінальним правопорушенням.

Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, при розгляді клопотання про арешт майна слідчий суддя дотримався вимог статей 132,170,172 КПК України, взявши до уваги усі обставини, які у відповідності до ст. 173 КПК України повинні враховуватися при вирішенні питання про арешт майна.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий процесуальний примус як накладення арешту на майно та надасть змогу виконати завдання, для виконання якого прокурор звернувся із клопотанням, а відтак доводи апелянта про відсутність правових підстав для арешту майна, є не переконливими.

Посилання апелянта на те, що прокурором не доведено відповідність вилученого майна ст. 98 КПК України, не заслуговують на увагу. Прокурором у клопотанні зазначено, що вилучене майно зберегло на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Окрім того, вказане майно постановою слідчого Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_10 від 24 вересня 2025 року, обґрунтовано визнано речовим доказом у кримінальному провадженні,що слугує підставою для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

Доводи апелянта щодо обмеження його законних інтересів накладеним арештом на мобільний телефон не заслуговують на увагу, оскільки застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, є втручанням у права і свободи власника майна, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, що у цьому випадку і мало місце. Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту.

Щодо доводів апелянта про проведення обшуку у зв`язку з невідкладністю випадку, хоча подія кримінального правопорушення відбулась 5 років назад, варто зазначити наступне.

Відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи № 466/525/22 у контексті ч. 3 ст. 233 КПК України про невідкладність такого випадку свідчать дані про реальну загрозу знищення, втрати майна. У клопотанні про надання дозволу на обшук у порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, наданих на його обґрунтування матеріалах, в ухвалі слідчого судді, постановленій ех post factum, має бути вказано, які саме обставини на момент проникнення свідчили, що зволікання може спричинити знищення речових доказів, що відомості про загрозу їх знищення, втрати, давали підстави сприймати її як реальну.

У клопотанні прокурора про накладення арешту зазначено, що оперативними працівниками ГОУ Державного бюро розслідувань та ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, 23.09.2025 здобуто інформацію про те, що особи, які можуть бути причетними до вчинення вказаного кримінального правопорушення, на даний час обізнані у проведенні досудового розслідування в зазначеному кримінальному провадженні, вживають заходи щодо знищення речових доказів (чорнові записи, документи, мобільні телефони, носії інформації та інше майно), що мають суттєве значення для доказування факту вчинення ними та іншими причетними особами протиправних дій у вказаному кримінальному провадженні.

Таким чином, на переконання колегії суддів, прокурором доведено необхідність проведення невідкладного обшуку з посиланням на відомості, які свідчили про наявність загрози знищення речових доказів.

Інші доводи на які посилається апелянт також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки були відомі слідчому судді та враховано ним при прийнятті рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

При цьому колегія суддів також звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга власника майна ОСОБА_5 , - задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2025 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу з доповненнямивласника майна ОСОБА_5 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13

Єдиний унікальний № 757/48171/25-к Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_14

Справа № 11сс/824/1060/2026 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК