УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 183/10161/23

провадження № 51-3600 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000973 по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 58 КК України замінено основне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі строком на 2 роки на 2 роки службового обмеження з відрахуванням в дохід держави 20 відсотків грошового забезпечення. Цивільний позов задоволено частково. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду ОСОБА_7 23 липня 2023 року приблизно о 18:15 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (концентрація алкоголю в крові 1,52 ‰), керуючи автомобілем «DAEWOO LANOS TF69Y», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині автодороги по вул. Дачній в с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, де поблизу буд. № 79-Б, грубо порушуючи вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 2.9 (а), 10.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), допустив зіткнення з велосипедом, що рухався у зустрічному напрямку під керуванням ОСОБА_4 , на якому в якості пасажира перебував малолітній ОСОБА_8 .

Порушення вимог п. 10.1 ПДР ОСОБА_7 знаходиться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події, внаслідок якої потерпілим ОСОБА_4 та ОСОБА_8 спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 21 липня 2025 року апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 залишив без задоволення, а вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2024 року - без змін.

У касаційній скарзі представник потерпілих, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, порушує питання про перегляд у касаційному порядку вказаних судових рішень.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає, що:

? суди належним чином не обґрунтували призначене покарання у виді 2 років позбавлення волі та, застосовуючи ст. 58 КК України, не врахували місце проходження військової служби ОСОБА_7 , оскільки останній не перебував на лінії бойового зіткнення та не виконував бойові завдання;

? місцевий суд дійшов хибного висновку про наявність у ОСОБА_7 щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину;

? поза увагою судів залишилося те, що шкода завдана двом потерпілим, у тому числі малолітній дитині, а також не враховано поведінку обвинуваченого, який не відшкодував матеріальні та моральні збитки потерпілим, допомогу на місці події не надав;

? суди не в повній мірі надали оцінку цивільним позовам потерпілих, а також не врахували експертні висновки щодо завдання останнім моральної шкоди;

? суди не звернули увагу на практику Верховного Суду.

Ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам статей 370 та 419 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги представника потерпілих у частині призначеного ОСОБА_7 покарання, які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції при призначенні покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є не тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проходження служби характеризується задовільно, є учасником бойових дій, має багато поранень та захворювання, які напряму пов`язані з пораненнями, є діючим військовослужбовцем на посаді стрільця, приніс свої вибачення потерпілим.

Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд визнав у якості обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також врахував відсутність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, враховуючи обставини вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого та його поведінку після вчинення злочину, вірно призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Частиною 1 ст. 58 КК України передбачено, що покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк.

Суд першої інстанції, врахувавши обставини справи, особу засудженого ОСОБА_7 , а також те, що за умов збройної агресії російської федерації проти України, ОСОБА_7 , який є діючим військовослужбовцем та може реально приймати участь в бойових діях, замінив останньому, на підставі ч. 1 ст. 58 КК України, основне покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки на 2 роки службового обмеження з відрахуванням у дохід держави 20 відсотків грошового забезпечення.

Суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку, що місцевий суд вірно замінив ОСОБА_7 основне покарання на службове обмеження, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, а також буде сприяти якнайшвидшому виконанню судового рішення в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілим.

Щодо доводів касаційної скарги представника потерпілих про те, що місцевий суд дійшов хибного висновку про наявність у ОСОБА_7 щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину

Колегія суддів звертає увагу, що системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам.

Як вбачається із оскаржуваних судових рішень, обвинувачений ОСОБА_7 у суді першої інстанції вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав у повному обсязі та підтвердив обставини вчинення кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті та погодився з правовою кваліфікацією своїх дій. Крім того, відповідно до судових рішень, ОСОБА_7 під час здійснення досудового розслідування сприяв розкриттю злочину, зокрема проходив тест на алкоголь за допомогою приладу «Драгер», брав участь у проведенні слідчого експерименту.

Отже, доводи представника потерпілих в цій частині є необґрунтованими.

Щодо доводів касаційної скарги представника потерпілих з приводу вирішення цивільних позовів потерпілих

За змістом ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Так, згідно приписів ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Водночас розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Разом з цим, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Отже, указана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Як убачається із судових рішень, представником потерпілого ОСОБА_5 , який діє в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_5 , а також потерпілою ОСОБА_4 заявлено цивільні позови про стягнення з ОСОБА_7 матеріальної та моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що місцевий суд правильно частково задовольнив позовні вимоги потерпілих в частині стягнення матеріальної шкоди.

Крім того,апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, зазначив, що цей суд, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_5 , обґрунтовано врахував те, що потерпілій ОСОБА_4 дійсно було завдано моральну шкоду у зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень, внаслідок чого їй було завдано моральних, душевних та психологічних страждань. Також її дитині, малолітньому ОСОБА_5 , завдано тілесних ушкоджень і через це потерпіла дуже хвилюється за здоров`я дитини, яка страждає як фізично так і психологічно.

Тож, зважаючи на вимоги розумності та справедливості суд дійшов висновку про відшкодування потерпілій ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 150000 грн., а потерпілому ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 250000 грн.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду який не взяв до уваги висновок експерта № 2023/09/22 від 22 вересня 2023 року, оскільки фахівець у галузі психології, юриспруденції та математики ОСОБА_9 не додав до вказаного висновку сертифікат експерта за експертною спеціальністю затвердженого Міністерством юстиції України, при наданні такого висновку не був попереджений про кримінальну відповідальність.

Крім того, суди дійшли висновку про те, що сума моральної шкоди, зазначена у вказаному висновку експерта, значно завищена.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками судів першої та апеляційної інстанції та вважає, що розмір моральної шкоди вказаними судами було визначено виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілих і конкретних обставин справи, а тому вважати його необґрунтовано заниженим підстав немає.

З огляду на викладене, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги представника потерпілих та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу представника залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

Крім того, апеляційний суд, всупереч доводам адвоката, дотримався принципів змагальності, безпосередності сприйняття всіх доказів та врахував практику Верховного Суду.

Решта доводів касаційної скарги представника потерпілих висновків судів першої та апеляційної інстанцій також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Ухвала апеляційного суду належним чином мотивована, вона відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.

У той же час, касаційна скарга адвоката ОСОБА_6 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412 - 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміні судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги представника потерпілих та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3