УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 619/8182/24

провадження № 51-3548ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року у кримінальному провадженні № 0006376 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правовопрушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 10 березня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 402 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Також місцевий суд вирішив питання щодо запобіжного заходу у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_4 визнано винуватим за ч. 2 ст. 402 КК, оскільки він в умовах воєнного стану вчинив непокору, тобто відкрито відмовся виконувати наказ начальника.

Так, ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини та в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - НГУ). Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГУ (по стройовій частині) від 09 серпня 2024 року № 205 солдата ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця (помічника кулеметника) 1 відділення 2 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення 2 батальйону оперативного призначення (на бронетранспортерах) 4 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ. Згідно з бойовим розпорядженням командира НОМЕР_2 бригади оперативного призначення НГУ від 11 серпня 2024 року № 08/4352/дск солдата ОСОБА_4 передано під оперативний контроль командира БТГр 3 броп.

Надалі 13 серпня 2024 року командиром батальйонно-тактичної групи 3 бригади оперативного призначення НГУ видано бойове розпорядження № 08/91 щодо прийняття т.в.о. командира 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 1 батальйону оперативного призначення в оперативне підпорядкування військовослужбовців у складі: старшого водія 3 кулеметного взводу роти вогневої підтримки 1 батальйону оперативного призначення солдата ОСОБА_6 , старшого розвідника 1 розвідувального відділення взводу розвідки спеціального призначення 2 батальйону оперативного призначення солдата ОСОБА_7 , стрільця (помічника кулеметника) 2 відділення 2 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення 2 батальйону оперативного призначення (на бронетранспортерах) 4 батальйону оперативного призначення солдата ОСОБА_4 , та визначення їм бойового завдання: провести рекогносцирування позицій, які є більш вигіднішими за властивостями рельєфу та панівними висотами в районі АДРЕСА_2 в смузі оборони 92 ошбр, що дасть змогу більш ефективно вести бойові дії. На виконання вказаного бойового розпорядження 14 серпня 2024 року приблизно об 11:49 заступником командира 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) по роботі з особовим складом 1 батальйону оперативного призначення старшим лейтенантом ОСОБА_8 у місці тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 НГУ ( АДРЕСА_3 ) стрільцю (помічнику кулеметника) 2 відділення 2 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення 2 батальйону оперативного призначення (на бронетранспортерах) 4 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ солдату ОСОБА_4 віддано бойовий наказ в усній формі, а саме: провести рекогносцирування позицій, які є більш вигіднішими за властивостями рельєфу та панівними висотами в районі АДРЕСА_2 в смузі оборони 92 ошбр, що дасть змогу більш ефективно вести бойові дії. Однак ОСОБА_4 , будучи невдоволеним цим наказом, цього ж дня приблизно об 11:49 умисно, в умовах воєнного стану відкрито відмовився виконувати вказаний наказ.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 14 серпня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор вказує, що апеляційний суд відмовив у повторному досліджені доказів, допиті свідків та призначенні експертизи, чим погіршив становище ОСОБА_4 ; діяння засудженого були спрямовані на реалізацію соціальних прав військовослужбовця, а саме на отримання медичної допомоги, тому відсутня суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; хворобливий стан засудженого не був перевірений ні командуванням військової частини, ні правоохоронними органами; безпідставними є посилання на довідку військово-лікарської комісії (далі - ВЛК) № 1012 від 05 серпня 2024 року, адже за наявності сукупності захворювань ця довідка не може бути єдиним джерелом доказу; показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 щодо визначення стану здоров`я не можуть бути використані для доведення винуватості, оскільки вони повідомили про відомості, які міг підтвердити виключно бойовий медик, явку якого під час судового розгляду не було забезпечено; бойові розпорядження не стосуються обставин, що входять до предмета доказування в цьому провадженні, тому є неналежними доказами; матеріали службового розслідування не можуть враховуватися судом як доказ, оскільки вони констатують вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК, до того ж засуджений під час його проведення перебував під вартою.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З огляду на наведені положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК. Такий висновок суду зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду та оцінено відповідно до ст. 94 КПК.

Так, установлені судом першої інстанції обставини підтверджуються сукупністю доказів, зокрема: витягом із наказу від 12 лютого 2024 року № 40; матеріалами службового розслідування військової частини НОМЕР_1 НГУ за фактом відмови від виконання наказу, зокрема солдатом ОСОБА_4 ; витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГУ від 04 березня 2024 року № 56; витягами з бойових розпоряджень командира батальйону тактичної групи з бригади оперативного призначення НГУ від 13 серпня 2024 року № 08/91 та командира 3 бригади оперативного призначення НГУ від 23 липня 2024 року № 07/3916дск і від 11 серпня 2024 року № 08/4352дск; протоколами огляду предметів від 03 вересня 2024 року (оглянуто зазначені витяги з бойових розпоряджень), від 05 жовтня 2024 року (оглянуто висновок службового розслідування за фактом відмови від виконання наказу солдатом ОСОБА_10 ), від 14 серпня 2024 року (оглянуто відеозапис щодо доведення цього ж дня об 11:49 заступником командира усного наказу військовослужбовцям, зокрема солдату ОСОБА_4 ); довідкою ВЛК № 1012 від 05 серпня 2024 року; медичною характеристикою на військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 НГУ солдата ОСОБА_4 ; відеозаписом щодо доведення 14 серпня 2024 року об 11:49 заступником командира бойового наказу військовослужбовцям, зокрема солдату ОСОБА_4 , який відмовився виконувати наказ, а також показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Стосовно доводів про відмову апеляційним судом у повторному досліджені доказів, допиті свідків та призначенні експертизи

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції. У разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, він не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Як убачається з наданої копії вироку суду першої інстанції, суд установив фактичні обставини справи, висновок про винуватість ОСОБА_4 обґрунтував об`єктивно з`ясованими обставинами, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК. Незгода з висновком про достатність доказів для ухвалення обвинувального вироку, не є підставою для їх повторного дослідження судом апеляційної інстанції.

Ураховуючи викладене вище, відмова апеляційного суду в повторному досліджені доказів, допиті свідків та призначенні експертизи не є погіршенням становища засудженого, оскільки внаслідок цього рішення не йдеться про необхідність застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, застосування більш суворого покарання, скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції, неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Стосовно аргументів, що діяння засудженого були спрямовані на реалізацію соціальних прав військовослужбовця, а саме на отримання медичної допомоги

Суб`єктивна сторона непокори характеризується виною у формі прямого умислу. Умисел на невиконання наказу може виникнути у винної особи як у момент отримання наказу, так і пізніше. Мотиви можуть бути різними і для кваліфікації цього кримінального правопорушення значення не мають.

Верховний Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій встановили, що солдат ОСОБА_4 , згідно з медичною характеристикою, тричі проходив стаціонарне лікування у зв`язку з наслідками перенесеної ВТ (01 березня 2024 року), АТБ у вигляді післятравматичного цефалгічного с-му. Він придатний до військової служби. Крім того, відповідно до довідки ВЛК № 1012 від 05 серпня 2024 року ОСОБА_4 придатний до військової служби.

Отже, ці документи, на переконання Суду, однозначно свідчать про те, що засуджений отримав необхідне лікування та комісія у складі медичних фахівців дійшла висновку, що останній за станом здоров`я може виконувати обов`язки військової служби, і підстав для проходження ним додаткових обстежень немає.

Також Верховний Суд не залишає поза увагою показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , за змістом яких під час оголошення ОСОБА_4 наказу був присутній медик, який обстежував засудженого, однак захворювань, що перешкоджали б виконанню завдання, не виявив.

З огляду на викладене є обґрунтованими висновки апеляційного суду про те, що твердження засудженого щодо неможливості виконання наказу через стан здоров`я є лише особистим сприйняттям цього стану та незгодою з висновком ВЛК, що не виключає його винуватості, а також про те, що докази в цьому кримінальному провадженні беззаперечно свідчать про свідоме та відкрите невиконання ОСОБА_4 наказу, тобто про дії з прямим умислом.

Ураховуючи зазначене вище, не є слушними твердження захисника в касаційній скарзі щодо безпідставності посилань на довідку ВЛК № 1012 від 05 серпня 2024 року, оскільки зі змісту судових рішень вбачається, що висновки судів попередніх інстанцій обґрунтовувано не лише зазначеною довідкою, а й іншими доказами, зокрема показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , медичною характеристикою на солдата ОСОБА_4 , відеозаписом щодо доведення засудженому наказу. Сукупність цих доказів, на переконання колегії суддів Верховного Суду, свідчить про те, що виконанню наказу нічого не перешкоджало.

Стосовно тверджень про неможливість використання показань свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 щодо визначення стану здоров`я та незабезпечення явки свідка ОСОБА_12 (бойовий медик) під час судового розгляду

Суд зауважує, що такі аргументи були предметом перевірки апеляційного суду та визнані неспроможними, з чим погоджується і суд касаційної інстанції. Свої висновки апеляційний суд аргументував тим, що місцевий суд послався на вказані показання для підтвердження факту відкритої відмови ОСОБА_4 від виконання бойового наказу, а не з метою підтвердження стану здоров`я засудженого.

Також апеляційний суд зауважив, що свідка ОСОБА_12 не було допитано з об`єктивних причин, зокрема у зв`язку з проходженням ним військової служби в Збройних Сил України та перебуванням на бойових позиціях за межами Харківської області. Цей факт свідчить про реальну неможливість забезпечення його явки в судове засідання під час розгляду справи, що не залежало ні від прокурора, ні від суду.

Водночас, апеляційний суд зауважив, що недопит свідка ОСОБА_12 не вплинув на повноту з`ясування обставин справи, оскільки стан здоров`я ОСОБА_4 підтверджувався іншими належними і допустимими доказами, зокрема довідкою ВЛК № 1012 від 05 серпня 2024 року, медичною характеристикою, а також показаннями свідків, які підтвердили присутність бойового медика, який не виявив перешкод (за станом здоров`я) для виконання наказу.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що показання, які містять висловлювання іншої особи та надані з метою доведення того, що ця особа дійсно висловилася саме так за певних обставин, не є показаннями «з чужих слів» у розумінні ст. 97 КПК, оскільки в такому разі вони є повідомленням про факт висловлювання, який свідок безпосередньо сприймав. За таких обставин, усупереч твердженням скаржника, показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не є показаннями «з чужих слів».

Аргументи про неналежність доказів (бойових розпоряджень)

Суд зазначає, що належними є ті докази, які прямо чи опосередковано стосуються предмета доказування та містять відомості про обставини, що підлягають встановленню у кримінальному провадженні.

Водночас, як зауважив Харківський апеляційний суд, бойові розпорядження, що долучені до кримінального провадження, містять конкретну інформацію про створення бойових підрозділів, їх склад, район виконання завдань, порядок підпорядкування особового складу та визначення окремих бойових задач, зокрема проведення рекогносцирування позицій. У зазначених розпорядженнях вказано прізвище ОСОБА_4 серед особового складу, залученого до виконання завдань.

Викладене свідчить, що бойові розпорядження мають зв`язок із предметом доказування та стосуються встановлення фактичних обставин, що мають значення для цього провадження. Отже висновки судів попередніх інстанцій про належність зазначених доказів є обґрунтованими.

Матеріали службового розслідування не є доказом

Ці доводи також були предметом перевірки апеляційного суду та визнані неспроможними. Свої висновки цей суд обґрунтував тим, що зазначені матеріали були використані виключно як додаткове джерело інформації, що відображає хронологію подій та службову реакцію командування на відмову військовослужбовця виконати наказ. Водночас сам факт проведення службового розслідування не підміняє ані досудове розслідування, ані судовий розгляд, а отже не впливає на об`єктивність зібраних у справі доказів.

З огляду на викладене, матеріали службового розслідування, які у цьому провадженні не є визначальними, суди обґрунтовано визнали належними письмовими доказами, оскільки вони містять фактичні дані, що стосуються предмета доказування з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Отже, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному рішенні суду, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою апеляційного суду доводів захисника, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості рішення суду апеляційної інстанції. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3