Справа № 712/900/26
Провадження № 1-кс/712/524/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Черкаси

Слідчий суддя Соснівського районного суду м. Черкаси ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

підозрюваного ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м. Черкаси клопотання старшого слідчого слідчого відділу Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0003839 від 20.11.2025 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Магадан російської федерації, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 1, 2 ст. 307 КК України,

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст поданого клопотання

До слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси надійшло клопотання старшого слідчого СВ Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Черкаської окружної прокуратури ОСОБА_7 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0003839 від 20.11.2025 стосовно підозрюваного ОСОБА_4 .

У клопотанні слідчий зазначає, що досудовим розслідуванням установлено два епізоди незаконного збуту психотропної речовини (амфетаміну): 08.01.2026 близько 11 год 10 хв у коридорному приміщенні на 5-му поверсі будинку № 208 по вул. Самійла Кішки в м. Черкаси підозрюваний збув два фольгові згортки речовини (амфетамін, загальна маса 0,495 г) за 400 грн. Також 19.01.2026 близько 16 год 43 хв за аналогічних обставин у тому ж будинку підозрюваний збув один фольговий згорток (амфетамін, загальна маса 0,438 г) за 400 грн.

Слідчий указує, що 19.01.2026 ОСОБА_4 затримано в порядку ст. 208 КПК України та цього ж дня повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 307 КК України (незаконне придбання, зберігання з метою збуту та незаконний збут психотропної речовини, вчинені повторно).

Обґрунтовуючи необхідність тримання під вартою, слідчий посилається на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема ризик переховування від органів досудового розслідування та суду з огляду на тяжкість можливого покарання, а також ризик продовження злочинної діяльності у сфері незаконного обігу психотропних речовин.

Додатково зазначено, що в іншому кримінальному провадженні № 0000801 від 05.03.2025 щодо ОСОБА_4 раніше вже застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з можливістю внесення застави, однак після внесення застави підозрюваний, на думку сторони обвинувачення, належних висновків не зробив та вчинив нове кримінальне правопорушення.

У зв`язку з наведеним слідчий просить застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення застави.

2. Позиція учасників у судовому засіданні

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 вимоги клопотання підтримав, просив задовольнити клопотання, посилаючись на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Підозрюваний ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 заперечували проти тримання під вартою, просили застосувати більш м`який запобіжний захід (цілодобовий домашній арешт), посилаючись на наявність місця проживання, необхідність забезпечення утримання трьох неповнолітніх дітей, готовність підозрюваним виконувати процесуальні обов`язки.

3. Мотиви та оцінка слідчого судді.

3.1. Законодавчі підстави для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Розділ ІІ КПК України визначає, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи його забезпечення. До них, згідно з п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України, віднесені також запобіжні заходи.

Порядок застосування до особи запобіжних заходів визначений главою 18 КПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжними заходами є: особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, тримання під вартою.

Частина 3 ст. 176 КПК України встановлює, що слідчий суддя відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: (1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; (2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; (3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; (4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; (5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно із ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності інші обставини, перелік яких визначено ч. 1 ст. 178 КПК України.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При цьому, ч. 3 ст. 183 КПК України визначає, що слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави, у розмірі достатньому для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України, крім випадків, передбачених ч. 4 вказаної статті. В ухвалі слідчого судді зазначаються, які обов`язки з передбачених ст. 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому ч. 4 вказаної статті.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 та 7 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать (1) про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, (2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор, (3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

3.2. Набуття статусу підозрюваного

Запобіжні заходи на стадії досудового розслідування можуть застосовуватися лише до підозрюваного.

За змістом ч. 1 ст. 42 КПК України, статус підозрюваного має, зокрема, особа, якій у порядку, передбаченому ст. 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру.

Частиною 1 ст. 276 КПК України визначено, що повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому ст. 278 цього Кодексу, у випадках: (1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; (2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; (3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень (ч. 1 ст. 278 КПК України).

Як встановлено слідчим суддею, письмове повідомлення про підозру ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1, 2 ст. 307 КК України, складено і підписано 20.01.2026 та в цей же день вручено останньому.

Отже, у відповідності до вимог ст. 42 КПК України, ОСОБА_4 набув статусу підозрюваного у цьому кримінальному провадженні, і щодо нього може вирішуватися питання про застосування запобіжного заходу.

3.3. Наявність обґрунтованої підозри

Відповідно до положень ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є, зокрема, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення.

Разом із тим, кримінальне процесуальне законодавство України не містить визначення поняття «обґрунтована підозра», а тому, керуючись приписами ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя при встановленні змісту вказаного поняття враховує практику Європейського суду з прав людини.

Зокрема, у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 зазначено, що «обґрунтована підозра» означає існування фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, крім того, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994 суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Так, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок.

За такого, слідчий суддя на стадії досудового розслідування для вирішення питання, зокрема, щодо обґрунтованості підозри не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини особи/осіб у вчиненні кримінального правопорушення чи її відсутності, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи/осіб до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Отже, при вирішенні питання щодо обґрунтованості підозри ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність останнього до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень вірогідною та достатньою для застосування стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з доводами, викладеними у клопотанні, та документами, наданими на підтвердження цих доводів, обґрунтованість підозри щодо вчинення ОСОБА_4 інкримінованих йому кримінальних правопорушень підтверджується сукупністю зібраних доказів, які додані до матеріалів клопотання, та які досліджені слідчим суддею в ході судового розгляду, а саме: протоколами огляду та помітки грошей, огляду покупця та вручення грошей, видачі предметів; показаннями свідків; висновками експертів; протоколом обшуку та іншими матеріалами.

Ураховуючи вищезазначені загальні підходи до обґрунтованості підозри, а також встановлені згідно з матеріалами судового провадження факти, слідчий суддя вважає, що наявна інформація, яка може переконати об`єктивного спостерігача у тому, що ОСОБА_4 своїми діями, про які йдеться у повідомленні про підозру, вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Разом із тим, вищенаведеним висновком про обґрунтованість підозри не констатується наявності в діях ОСОБА_4 вини у вчиненні злочину. Так, на цій стадії слідчий суддя не вправі наперед вирішувати питання про фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікацію дій підозрюваного, доведеність чи недоведеність винуватості підозрюваного, давати оцінку доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, оскільки ці питання вирішуються судом при ухваленні судового рішення по суті обвинувачення на підставі обвинувального акта, а не під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу щодо особи, якій повідомлено про підозру у вчиненні злочину, що свідчать про вірогідність причетності особи до вчинення інкримінованого злочину та необхідність застосування щодо такої особи обмежувального заходу.

Обставини здійснення підозрюваним ОСОБА_4 конкретних дій та доведеність його вини потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

3.4. Наявність ризиків

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (ч. 1 ст. 177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України (ч. 2 ст. 177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Так, у клопотанні слідчий посилається на наявність ризиків, які свідчать про можливе вчинення підозрюваним дій, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Щодо ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК)

Ризик переховування від органу досудового розслідування/суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений серед іншого можливістю притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Тяжкість ймовірного покарання особливо сильно підвищують ризик переховування від органу досудового розслідування та/або суду на перших етапах притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Співставлення можливих негативних наслідків для підозрюваного у вигляді його можливого ув`язнення у невизначеному майбутньому з можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим безвідносно стадії кримінального провадження та характеру слідчих та процесуальних дій, які належить провести органу досудового розслідування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Оцінюючи доводи сторін у світлі ч. 1 ст. 177 КПК України та практики ЄСПЛ щодо критеріїв необхідності тримання під вартою, слідчий суддя виходить із того, що реальність ризику переховування корелює із суворістю можливого покарання, даними про особу та її соціально-побутовими обставинами.

По-перше, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні тяжких злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, за які за законом передбачено покарання у виді позбавлення волі до 10 років з конфіскацією майна. Суворість можливої санкції об`єктивно підвищує вірогідність ухилення від кримінальної відповідальності, особливо на початкових етапах провадження, коли особа усвідомлює невідворотність значних обмежень у разі засудження.

По-друге, за матеріалами клопотання інкриміновані ОСОБА_4 діяння вчинено в період, коли в іншому кримінальному провадженні, що перебуває на розгляді суду, щодо нього вже було застосовано запобіжний захід у вигляді застави. Вчинення нового кримінального правопорушення під час дії запобіжного заходу свідчить про недотримання ним належної процесуальної поведінки та зневажливе ставлення до покладених обов`язків, що, у свою чергу, посилює ймовірність ухилення від участі у процесуальних діях та судового розгляду з метою уникнення відповідальності.

По-третє, наведені стороною захисту обставини, які начебто стримують від переховування, не підтверджують наявності міцних соціальних зв`язків. Доводи про «неофіційне працевлаштування» документально не підтверджені, що виключає можливість оцінити сталість і тривалість зайнятості як фактору, що знижує ризик. Посилання на наявність на утриманні неповнолітніх дітей також слідчий суддя не може взяти до уваги оскільки будь-яких доводів та доказів про наявність легального заробітку стороною захисту не надано.

По-четверте, наявність у підозрюваного місця проживання сама по собі не є достатньою гарантією його належної процесуальної поведінки та не спростовує ризику переховування. З огляду на тяжкість інкримінованих діянь і суворість можливої санкції, відсутність документально підтверджених стабільних трудових відносин або іншого легального джерела доходу, а також дані про вчинення нового кримінального правопорушення у період дії запобіжного заходу в іншому провадженні, існує об`єктивна ймовірність ухилення підозрюваного від органів досудового розслідування та/або суду. Сукупність наведених обставин свідчить не про формальний, а про реальний характер зазначеного ризику.

З урахуванням наведеного слідчий суддя дійшов висновку, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, є наявним, реальним та підтверджується матеріалами клопотання.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК)

Оцінюючи наявність указаного ризику, слідчий суддя виходить із того, що такий ризик має підтверджуватися конкретними даними про ймовірність продовження протиправної поведінки, а не ґрунтуватися лише на припущеннях чи загальних міркуваннях щодо тяжкості інкримінованих діянь.

Із матеріалів клопотання вбачається, що підозра стосується протиправної діяльності, яка за своєю природою може мати триваючий характер (незаконний обіг психотропних речовин). За таких обставин перебування підозрюваного на волі без належних процесуальних обмежень створює реальну можливість відновлення або продовження аналогічної діяльності, зокрема через доступ до відповідних контактів, каналів придбання та збуту засобів учинення кримінальних правопорушень.

Доводи сторони захисту щодо наявності легальних джерел існування, які б об`єктивно зменшували зазначений ризик, не підтверджені належними доказами. У судовому засіданні підозрюваний не навів конкретних даних, які могли б свідчити про наявність у нього легального доходу. Відсутність підтверджених соціально-економічних чинників, які можуть стримати від повторного правопорушення, у поєднанні з характером інкримінованих діянь посилює вірогідність продовження протиправної поведінки у разі перебування на волі.

Додатково необхідно врахувати, що на розгляді Соснівського районного суду м. Черкаси перебуває кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 307 КК України, яке направлено до суду в липні 2025 року. Вчинення після цього нових аналогічних кримінальних правопорушень свідчить про збереження криміногенної налаштованості підозрюваного, що у сукупності з іншими наведеними обставинами підтверджує реальність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

3.5. Щодо наявності підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу

Вирішуючи питання про можливість застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, слідчий суддя виходить із вимог ст. 183 КПК України, відповідно до яких тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом і може бути застосоване лише тоді, коли прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатний запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Як установлено під час розгляду клопотання, у даному кримінальному провадженні наявні та є реальними ризики, передбачені п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Їхній характер і рівень інтенсивності у сукупності з обставинами інкримінованих діянь та даними про особу підозрюваного свідчать про недостатність процесуальних обмежень, притаманних більш м`яким заходам, для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного та недопущення продовження протиправної діяльності.

Так, застосування особистого зобов`язання чи особистої поруки не передбачає дієвих механізмів контролю за поведінкою підозрюваного і фактично ґрунтується на добровільному виконанні ним покладених обов`язків, що за наявних ризиків не забезпечує досягнення мети запобіжного заходу. Домашній арешт, навіть із покладенням обов`язків та використанням засобів контролю, також не є достатнім, оскільки не усуває можливості ухилення від органу досудового розслідування/суду та не мінімізує ризик продовження діяльності, пов`язаної з незаконним обігом заборонених предметів, з огляду на потенційну можливість підтримання контактів та організації відповідних дій дистанційно.

Крім того, стороною захисту не наведено переконливих доводів, які б істотно знижували встановлені ризики, зокрема, щодо наявності стабільних соціальних зв`язків, офіційної зайнятості, легальних джерел доходу чи інших обставин, що об`єктивно забезпечують передбачуваність процесуальної поведінки. За таких умов слідчий суддя не знаходить підстав вважати, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде достатнім та ефективним для запобігання ризикам, визначеним ст. 177 КПК України.

Отже, з огляду на встановлені ризики та їхню реальність, слідчий суддя доходить висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належного досягнення мети запобіжного заходу, у зв`язку з чим застосування тримання під вартою є необхідним.

3.6. Щодо визначення розміру застави

Відповідно до ст. 182, 183 КПК України, постановляючи ухвалу про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слідчий суддя зобов`язаний визначити розмір застави, достатній для забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, за винятком випадків, коли застава законом не застосовується.

При вирішенні зазначеного питання слідчий суддя враховує практику ЄСПЛ (справа «Вренчев проти Сербії»), відповідно до якої національний суд має досліджувати можливість застосування альтернатив триманню під вартою, а застава повинна мати реальний стримувальний ефект і бути співмірною з метою забезпечення належної процесуальної поведінки особи.

Згідно із ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 КПК України; застава має достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків і не може бути завідомо непомірною.

Водночас відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України щодо особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого злочину, розмір застави встановлюється у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оцінюючи доцільність та розмір застави у цій справі, слідчий суддя виходить із того, що інкриміновані діяння належать до категорії тяжких, вчинені у сфері незаконного обігу психотропних речовин та, за матеріалами клопотання, мають повторний характер. При цьому ключове значення для визначення саме верхньої межі застави має поведінка підозрюваного у попередньому кримінальному провадженні: з матеріалів убачається, що щодо ОСОБА_4 вже застосовувався запобіжний захід у вигляді застави, однак перебування під дією такого запобіжного заходу та сам факт внесення застави не забезпечили дотримання ним належної процесуальної поведінки, оскільки він, за версією сторони обвинувачення, знову вчинив кримінальне правопорушення.

За таких обставин застосування застави у мінімальних або середніх межах не відповідатиме її призначенню. Тому, з урахуванням встановлених ризиків, характеру та повторності інкримінованих діянь, а також даних про недієвість раніше застосованої застави, слідчий суддя дійшов висновку, що лише максимальний розмір застави, передбачений для тяжкого злочину, здатний належним чином гарантувати виконання підозрюваним процесуальних обов`язків та мінімізувати ризики, визначені ст. 177 КПК України.

З огляду на викладене, слідчий суддя визначає розмір застави у межах п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України на рівні 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на день постановлення ухвали, як необхідний і достатній для досягнення мети запобіжного заходу та забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного.

4. Висновки за результатами розгляду клопотання

З урахуванням установлених вище обставин кримінального провадження та наданих стороною обвинувачення доказів на підтвердження викладених у клопотанні доводів, що свідчать про набуття ОСОБА_4 статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, про наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення ним інкримінованих злочинів, про достатні підстави вважати, що існують ризики вчинення дій, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення клопотання та застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Керуючись ст. 177-178, 183, 193, 194, 196, 197, 199, 309, 369-372, 376 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) діб, тобто до 19.03.2026 включно.

Строк тримання під вартою рахувати з моменту затримання, тобто з 19.01.2026.

Визначити підозрюваному, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 266 240 грн (двісті шістдесят шість тисяч двісті сорок) грн, у разі внесення якої звільнити його з-під варти.

Після внесення застави підозрюваний звільняється з-під варти, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного під вартою. З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави підозрюваний вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у виді застави.

У випадку внесення підозрюваним або заставодавцем застави, покласти на ОСОБА_4 , наступні обов`язки:

-прибувати до слідчого, прокурора та суду за першим викликом;

-не відлучатись із населеного пункту, де він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

-повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання та роботи;

-заборонити без дозволу слідчого та прокурора спілкуватися із свідками у кримінальному провадженні, про яких йому стане відомо під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Роз`яснити, якщо підозрюваний не виконає покладені на нього обов`язки застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Ухвала про застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Копію ухвали негайно вручити підозрюваному, його захиснику, прокурору та направити до Державної установи «Черкаський слідчий ізолятор».

Ухвала підлягає до негайного виконання, але може бути оскаржена безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а підозрюваним, який тримається під вартою - з моменту вручення її копії.

Повний текст ухвали проголошено о 08 год 30 хв 26.01.2026.

Слідчий суддя ОСОБА_1