Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

03 лютого 2026 року м. Рівне

Справа № 570/493/24

Провадження № 11-кп/4815/206/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

представника потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

адвоката ОСОБА_8 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

представника цивільного відповідача АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

захисника-адвоката ОСОБА_13 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000858 за апеляційними скаргами представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Група «ТАС» ОСОБА_15 , представника потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , захисника-адвоката ОСОБА_13 , цивільного позивача ОСОБА_9 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 23 травня 2025 року стосовно

ОСОБА_12 , котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Антонівка Рівненського району Рівненської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК),

у с т а н о в и л а :

Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 23 травня 2025 року ОСОБА_12 визнано винним та засуджено за ч.1 ст. 286 КК до покарання у виді штрафу у розмірі три тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Судом частково задоволено цивільні позови ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , а також вирішено питання стосовно процесуальних витрат, речових доказів, а також скасовано арешт, накладений на майно у цьому кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, 10.11.2023, близько 09 год 00 хв, ОСОБА_12 , керуючи технічно справним автомобілем марки REFORM, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Сарни проїзною частиною автомобільної дороги Н-25 «Городище Рівне Старокостянтинів», на 135 км + 940 м, що в межах с. Нова Любомирка Рівненського району Рівненської області, в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, пункту 12.3 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі Правила дорожнього руху), проявив неуважність до дорожньої обстановки, під час виникнення перешкоди для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, хоча мав таку технічну можливість, та допустив наїзд на нерухому перешкоду у вигляді автомобіля TOYOTA COROLLA, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_18 , яка зупинила свій автомобіль на смузі руху в напрямку м. Сарни, з метою надати дорогу транспортним засобам, що рухалися назустріч в напрямку м. Рівне, та здійснити поворот ліворуч.

Внаслідок наїзду автомобілю TOYOTA COROLLA, реєстраційний номер НОМЕР_2 , було надано інерційне прискорення, яке призвело до виїзду останнього на смугу зустрічного руху та подальшого зіткнення з автомобілем RENAULT KANGOO, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_5 , який рухався в напрямку м. Рівне та не мав технічної можливості уникнути зіткнення.

У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП):

водій автомобіля RENAULT KANGOO, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку; закритий перелом нижньої третини правої ліктевої кістки з незначним зміщенням, які в сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по критерію тривалого розладу здоров`я;

пасажир автомобіля RENAULT KANGOO, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку поєднана із зовнішніми ушкодженнями осадненням м`яких тканин обличчя та лобної ділянки; закрита травма грудної клітки з наявністю лінійного перелому 7-го ребра зліва без зміщення; закритий уламковий внутрішньо-суглобовий перелом задньої стінки лівої вертлюгової западини; забій та гематома ділянки правої кисті та правого променево-зап`ястного суглобу, які в сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по критерію тривалого розладу здоров`я;

пасажир автомобіля RENAULT KANGOO, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження: багатоуламковий перелом середньої третини правої великогомілкової кістки зі зміщенням фрагментів, забої та осаднення із гематомою м`яких тканин лівої гомілки та лівого гомілково-ступневого суглобу, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по критерію тривалого розладу здоров`я;

пасажир автомобіля TOYOTA COROLLA, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_17 отримала тілесні ушкодження у вигляді уламкових переломів латеральних мас 1-го, 2-го (S1-S2) хребців крижової кістки з обох сторін зі зміщенням, перелому верхньої гілки та тіла лобкової кістки справа з поширенням лінії перелому на ацетабулярну западину справа з помірним зміщенням, забійної рани потиличної ділянки голови праворуч, які в сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по критерію тривалого розладу здоров`я;

транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Порушення ОСОБА_12 вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху, згідно якого, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників дорожнього руху об`їзду перешкоди, знаходиться у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків.

В апеляційній скарзі представник ПрАТ «Страхова Група «ТАС» ОСОБА_15 просить цей вирок скасувати в частині стягнення з АТ «СГ «ТАС» (приватне) на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 матеріальної та моральної шкоди у повному обсязі та відмовити ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 у частині задоволення позовних вимог до АТ «СГ «ТАС» (приватне) у повному обсязі.

На обґрунтування цих вимог зазначив, що станом на момент звернення до суду, в порушення вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 не подавали до АТ «СГ «ТАС» (приватне) жодних документів та заяв про виплату страхового відшкодування встановленого зразка по дорожньо-транспортній пригоді, яка сталась 10.11.2023, не надано необхідних документів для визначення розміру шкоди.

Також вказав, що ст. 36.2 Закону визначено, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається у цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили, а тому, оскільки ця ДТП розглядається у кримінальній справі, то строк для прийняття рішення по цій страховій справі не настав.

Апелянт покликався на те, що оскільки ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 не звертались до АТ «СГ «ТАС» (приватне) для отримання страхового відшкодування у зв`язку з чим питання про виплату страхового відшкодування не розглядалось, а отже їх звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів є безпідставним, адже не було факту не визнання чи порушення їх прав страховою.

Також, на думку представника цивільного відповідача, місцевий суд безпідставно стягнув зі страхової витрати на лікування потерпілих, адже такі витрати повинні бути документально обґрунтованими, підтвердженими медичним закладом, а саме кожна витрата повинна підтверджуватись чеками, витягами з історії хвороби. Вказав, що місцевий суд не взяв до уваги, що в наданих документах за період лікування у медичному закладі були необґрунтовані витрати, які відсутні у призначеннях лікаря та не відшкодовуються страховою компанією.

Окрім того, апелянт покликався на те, що місцевий суд безпідставно стягнув зі страхової компанії на користь ОСОБА_17 шкоду внаслідок тимчасової втрати непрацездатності, адже нею не надано жодних документів про заробітну плату або про доходи, які вона отримувала як самозайнята особа, для визначення шкоди за період тимчасової непрацездатності.

Також апелянт не погоджується з рішенням суду щодо стягнення зі страхової компанії на користь ОСОБА_9 160 000 грн за пошкоджений автомобіль марки TOYOTA COROLLA, реєстраційний номер НОМЕР_2 , оскільки зазначений транспортний засіб є фізично знищеним, адже вартість відновлювального ремонту перевищує його ринкову вартість на момент ДТП. За цих обставин, страховик відшкодовує вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням зносу, а якщо автомобіль фізично знищений, то відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, визначену Звітом суб`єкта оціночної діяльності.

В апеляційній скарзі представник потерпілих адвокат ОСОБА_8 просить вказаний вирок змінити в частині відмови у задоволенні окремих позовних вимог цивільного позову, та: цивільний позов в частині позовних вимог ОСОБА_6 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 67 915,40 грн; цивільний позов в частині позовних вимог ОСОБА_7 до ПАТ «Страхова Група «ТАС» про стягнення 81 810 грн витрат на догляд за малолітніми дітьми; цивільний позов в частині позовних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення з цивільного відповідача АТ КБ «ПриватБанк» моральної шкоди у розмірі 300 000 грн, 450 000 грн, 400 000 грн.

На обґрунтування заявлених вимог зазначив, що місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_6 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 67 915, 40 грн, вказав на те, що її потрібно було заявляти до ПАТ «Страхова група «ТАС», адже транспортний засіб, яким керував обвинувачений, був там застрахований. На думку апелянта, місцевий суд встановив наявність підстав для задоволення позову в цій частині, однак вирішив, що відповідач є неналежним, а тому повинен був з власної ініціативи прийняти рішення про стягнення майнової шкоди з належного відповідача, тобто з ПАТ «Страхова група «ТАС», що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду.

Також адвокат не погоджується з рішенням місцевого суду щодо відмови у стягненні з ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_7 81 810 грн витрат на догляд за малолітніми дітьми, оскільки неможливість піклування про дитину зумовлена саме отриманням ОСОБА_7 тілесного ушкодження внаслідок ДТП, тобто потерпіла понесла витрати, пов`язані із втратою працездатності.

Крім того зазначив, що місцевий суд, відмовляючи у стягненні цих витрат зі страхової компанії з підстав, що такі витрати не передбачені Законом, залишив поза увагою загальні норми Цивільного кодексу України, які надають можливість її стягнення з винуватця ДТП або з власника транспортного засобу, роботодавця. Тому доводить, що місцевий суд був зобов`язаний самостійно визначати належного відповідача для стягнення зазначених витрат.

На переконання представника потерпілих, місцевий суд необґрунтовано зменшив розмір моральної шкоди, не надавши належної оцінки наслідкам отриманих в результаті ДТП ушкоджень кожним із потерпілих, потерпіла ОСОБА_6 набула статусу особи з інвалідністю, потерпілий ОСОБА_19 до цього часу лікується і потребує постійної реабілітації. Вказав, що внаслідок цієї ДТП тілесні ушкодження отримала і малолітня ОСОБА_7 , а додаткові переживання спричинила госпіталізація всіх потерпілих, за якими не було кому доглядати, все це призвело до вимушених змін звичного способу життя, необхідність постійного вживання знеболюючих медичних препаратів у зв`язку із гострим болем внаслідок отриманих переломів.

Апелянт зазначив, що обвинувачений жодного разу не попросив вибачення у потерпілих, жодних збитків не відшкодував, а потерпілій ОСОБА_6 відшкодував лише маленьку суму матеріальної та моральної шкоди з метою полегшення своєї відповідальності за вчинене.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_13 просить цей вирок в частині призначення покарання скасувати, ухваливши новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК, та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 3 тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 51 000 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. Також просить відмовити у задоволенні вимоги про стягнення із ОСОБА_12 на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 20 000 грн кожному. У решті вирок залишити без змін.

На обґрунтування цих вимог зазначив, що місцевий суд при призначенні обвинуваченому покарання не повною мірою врахував відомості про його особу, який вчинив кримінальне правопорушення з необережності, щиро розкаявся у вчиненому, визнав повністю свою вину, відсутність обставин, які обтяжують покарання, відсутність попередніх судимостей, часткове добровільне відшкодування потерпілим завданої шкоди, наявність соціальних зв`язків, а також його стан здоров`я, адже в результаті цієї ДТП йому встановлено ІІІ групу інвалідності.

Також захисник зазначив, що позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами на строк 2 роки є несправедливим, адже ОСОБА_12 важко пересуватись, а використання транспортного засобу ним здійснюється в інтересах сім`ї та є єдиним засобом для пересування.

Крім того, апелянт покликався на те, що місцевий суд задовольнив вимогу про стягнення на користь потерпілих витрат на правничу допомогу, однак не вказав конкретно з якого саме із відповідачів підлягає стягненню така сума. Вказав, що суд не врахував, що вимога про стягнення солідарно на користь позивачів витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді, заявлялась до цивільного відповідача АТ КБ «ПриватБанк», а не до цивільного відповідача ОСОБА_12 .

Захисник вважає, що розмір витрат по 20 000 грн. для кожного цивільного позивача є завищеним та не спів мірним зі складність цієї справи та виконаної роботи адвокатом, її обсягом та часом, а також зазначає про наявність розбіжностей між цивільним позовом та клопотанні про долучення до матеріалів справи документів, що підтверджують витрати на професійну (правничу) допомогу, з яких не можна дійти однозначного висновку до кого саме з відповідачів було заявлено цю вимогу.

Також зазначив, що у матеріалах провадження відсутні будь-які ухвали щодо прийняття цивільного позову до спільного розгляду із обвинувальним актом.

В апеляційній скарзі цивільний позивач ОСОБА_9 просить вказаний вирок змінити в частині відмови у задоволенні цивільного позову про стягнення витрат на правничу допомогу та задовольнити відповідну позовну вимогу й стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на його користь 15 000 грн витрат на правничу допомогу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що суд були надані усі підтверджуючі документи щодо отримання ним правової допомоги.

Заслухавши суддю-доповідача, представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг представника цивільного відповідача та захисника, представника цивільного позивача ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на підтримання своєї апеляційної скарги та думку стосовно апеляційних вимог представника потерпілих, представника цивільного відповідача та обвинуваченого, доводи обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника-адвоката ОСОБА_13 , які просил задовольнити свою апеляційну скаргу, відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника потерпілих, представника цивільного відповідача АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_11 , який просив відмовити у задоволенні апеляційних вимог представника потерпілих, цивільного позивача ОСОБА_9 , представника цивільного відповідача та висловив думку стосовно апеляційної скарги захисника-адвоката ОСОБА_13 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, за викладених у вироку обставин, є правильним, відповідає фактичним обставинам цього провадження і підтверджений наявними у справі доказами, що в апеляційних скаргах не оспорюється.

Також апелянтами не оскаржується вирок в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_18 до ПАТ «Страхова група «ТАС», АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної злочином, а тому апеляційний суд не перевіряє судове рішення в цій частині.

Доводи захисника про те, що розмір призначеного ОСОБА_12 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є явно несправедливим, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, санкція ч. 1 ст. 286 КК передбачає обов`язкове призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

На переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, відповідає обставинами кримінального провадження, встановленим місцевим судом.

Зокрема, з вироку вбачається, що в ході судового розгляду місцевим судом було встановлено обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, - щире каяття, сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове відшкодування завданого збитку, за відсутності обставин, які обтяжують покарання. Також судом першої інстанції враховано дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується посередньо.

Водночас, попри те, що вказаний злочин вчинено з необережності, слід врахувати його наслідки, а саме спричинення чотирьом потерпілим середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а також значні пошкодження транспортних засобів.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до положень ч. 1 ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Будь-який вид покарання, передбачений Кримінальним кодексом, призводить до звуження прав засудженої особи. Однак таке звуження прав зумовлене правовою природою покарання, яке, окрім іншого, є заходом кримінального примусу, що застосовується від імені держави до особи, яка вчинила кримінально каране діяння.

Тому, доводи сторони захисту про те, що таке обмеження прав обвинуваченого значно ускладнюють його життя, не може бути визначальною підставою для зменшення строку додаткового покарання.

Як передбачено частиною 3 статті 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Разом з тим, апелянти, не погоджуючись з вироком місцевого суду в частині вирішення цивільних позовів та просячи апеляційний суд надати іншу оцінку встановленим судом першої інстанції обставинам, не заявляли клопотання про повторне дослідження доказів, з покликанням на підстави, передбачені ч.3 ст. 404 КПК, для такого дослідження.

Відповідно до змісту кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити й оцінити правильність їхнього встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального й процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Отже, відсутність клопотання про дослідження доказів не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та передумов для здійснення судом свого права дослідити нові докази за наявності умов, передбачених ч.3 ст. 404 КПК.

Таким чином, колегія суддів, будучи позбавленою підстав, передбачених законом, для повторного дослідження доказів у цьому кримінальному провадженні, не може надати іншу оцінку доказам, встановленим місцевим судом, без їх безпосереднього дослідження.

За визначенням статті 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У свою чергу ст. 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, за змістом ч. 1 ст. 129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Частиною 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Загальними вимогами цивільного процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Однак вказаних вимог закону при розгляді цивільних позовів у цьому кримінальному провадженні місцевий суд належним чином не дотримався.

Як встановлено місцевим судом, при вчиненні інкримінованого злочину, обвинувачений ОСОБА_12 керував автомобілем марки REFORM, номерний знак НОМЕР_4 , який був застрахований в ПАТ «Страхова група «ТАС», що стверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-215051879.

Статтею 6 Закону визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Як правильно встановив місцевий суд, зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася в період дії договору страхування і є страховим випадком, внаслідок якого настає цивільно-правова відповідальність.

Поряд з цим, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 , цивільного позивача ОСОБА_9 до ПАТ «Страхова група «ТАС», залишив поза увагою вимоги ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі Закон), якою передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, встановленого зразка із докмуентами на підтвердження своїх вимог.

Попри те, що представник цивільного відповідача надсилав суду першої інстанції заперечення на заявлені цивільні позови, місцевий суд не перевірив чи було дотримано потерпілими процедури звернення до страхової компанії для отримання страхової виплати, чи звертались вони із відповідною заявою та чи надавали документи, необхідні для визначення розміру шкоди.

Окрім того, зі змісту вироку не вбачається, на підставі яких доказів місцевим судом було встановлено розмір майнової шкоди, який було стягнуто з ПАТ «СГ «ТАС» на користь потерпілих.

Також колегія суддів зауважує, що положеннями ст. 25 Закону передбачено, що у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю; для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною; для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. Якщо особа була в зазначеному статусі менше вказаних розрахункових термінів, то до уваги береться середньомісячний доход з розрахунку суми сукупного доходу такої особи за попередній до настання страхового випадку календарний рік та доход протягом фактичного терміну (повні місяці) перебування особи в зазначеному статусі.

Водночас, оскаржуваний вирок не містить доказів, на підставі яких місцевий суд визначив розмір шкоди за період тимчасової втрати працездатності потерпілою ОСОБА_17 .

Також місцевий суд, задовольнивши позовні вимоги цивільного позивача ОСОБА_9 про стягнення майнової шкоди, не надав правову оцінку висновку експерта № СЕ-19/118-23/12975-АВ від 13.12.2023 з ілюстративними таблицями, не допитав у разі потреби експерта для роз`яснення цього висновку, та не встановив чи підлягає автомобіль марки «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_2 , відновлювальному ремонту чи він вважається фізично знищеним.

Разом з тим, вказані обставини мають істотне значення для вирішення питання щодо стягнення страхової виплати, оскільки положення Закону (ст.ст. 29, 30) передбачають різний підхід до розрахунку такої шкоди та її виплати страховиком.

Місцевий суд також не мотивував належним чином свого рішення щодо визначення розміру на відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 , а також цивільному позивачу ОСОБА_9 , що ставить під сумнів чи було ним враховано вимоги розумності і справедливості.

Також з цивільного позову ОСОБА_9 вбачається, що він просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь 15 000 грн витрат на правничу допомогу, долучивши копію договору про надання правової допомоги з додатковою угодою до нього. Однак, місцевий суд залишив зазначену позовну вимогу без вирішення, що свідчить про неповноту судового розгляду.

Стосовно апеляційних доводів захисника про те, що розмір витрат на послуги адвоката, стягнутий з обвинуваченого на користь потерпілих, є завищеним та неспівмірним складності справи, то колегія суддів зауважує, що положеннями ч. 6 ст. 137 ЦПК України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, колегія суддів зауважує, що ч. 1, 2 ст. 22 КПК визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Вказані порушення, на переконання колегії суддів, є істотними, а тому вказаний вирок в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 , ОСОБА_9 не може вважатись законним й обґрунтованим.

Однак, зважаючи на те, що в силу вимог ч.3 ст. 404 КПК колегія суддів позбавлена підстав для повторного дослідження доказів, про що зазначено вище, то відсутня можливість для усунення вказаних недоліків на стадії апеляційного розгляду.

Водночас колегія суддів зауважує, що порушення судом першої інстанції вимог ст. 370 КПК та загальних засад судочинства не відноситься до переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбаченого ч.1 ст. 415 КПК. Проте, відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК, у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п. 1, 2 ч.1 ст. 7 КПК верховенство права, законність, та одночасно обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, що передбачено як обов`язкові вимоги у ст. 370 цього Кодексу. Разом з цим належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить висновку, що вказаний вирок в частині вирішення зазначених цивільних позовів підлягає скасуванню з призначенням у цій частині нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, під час якого місцевому суду, з урахуванням мотивів апеляційного суду, викладених в цій ухвалі, та доводів апеляційних скарг, необхідно вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин, необхідних для вирішення заявлених цивільних позовів, та, в залежності від встановленого, ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Група «ТАС» ОСОБА_15 , представника потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , захисника-адвоката ОСОБА_13 , цивільного позивача ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 23 травня 2025 року стосовно ОСОБА_12 в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_12 , ПАТ «Страхова група «ТАС», АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної злочином, ОСОБА_9 до ПАТ «Страхова група «ТАС», АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної злочином, ОСОБА_17 до ПАТ «Страхова група «ТАС», АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної злочином скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок місцевого суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3