ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 686/18522/25

Провадження № 11-кп/820/145/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

розглянувши у відкритомусудовому засіданні апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - ОСОБА_6 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 листопада 2025 року у кримінальному провадженні №0001520, внесеному в ЄРДР 18 травня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницького, громадянина України, фізичної особи - підприємця, інваліда ІІІ групи, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого

визнано винуватим за ст. 286-1 ч. 2 КК України та засудженого до покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі десяти тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 170 000 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років,-

в с т а н о в и л а:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком суду, ОСОБА_7 , 17.05.2025 близько 23 год. 00 хв., в порушення вимог п. 2.9. (а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - Правила дорожнього руху), а саме перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «Suzuki Grand Vitara» д.н.з. НОМЕР_1 , на передньому пасажирському сидінні якого перебував пасажир ОСОБА_8 , на задньому пасажирському місці праворуч перебував пасажир ОСОБА_9 , рухаючись по автодорозі 0-231702, від автодороги М-30 сполученням «Стрий-Ізварине», в напрямку с. Розсоша Хмельницького району (координати НОМЕР_2), рухаючись по заокругленню проїзної частини ліворуч, відносно його напрямку руху, в порушення п. 12.1 Правил дорожнього руху, діючи недбало та необережно, не передбачив можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був та міг їх передбачити, проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки, маючи об`єктивну можливість в умовах необмеженої видимості спостерігати за дорожньою обстановкою, не обрав безпечну швидкість руху керованого автомобіля, втратив контроль в управлінні автомобілем та здійснив виїзд на праве ґрунтове узбіччя, в результаті чого продовжив неконтрольований рух по полю та допустив перекидання автомобіля на дах.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди та порушення вимог Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_10 , спричинено тілесні ушкодження у вигляді:

- політравми, поєднаної травми, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, параорбітальної гематоми, саден шкіри обличчя і голови, закритої травми грудної клітини, забою органів грудної клітини, відкритого перелому обох кісток лівої гомілки в середній третині зі зміщенням уламків, забійно-рваної рани м`яких тканин лівої гомілки, які по своєму характеру, в сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння;

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди та порушення вимог Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_9 , спричинено тілесні ушкодження у вигляді:

- закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, садна шкіри правої скроневої ділянки голови, підшкірної гематоми волосистої ділянки голови справа, закритого травматичного вивиху акроміального кінця правої ключиці, садна шкіри правого плечового суглобу, які по своєму характеру, в сукупності відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що зазвичай призводять до тривалого розладу здоров`я (більше 21 доби).

Своїми діями ОСОБА_7 порушив вимоги п. 2.9 (а), п. 12.1 Правил дорожнього руху, зміст яких полягає у наступному:

- п. 2.9 (а) водієві забороняється, керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

- п. 12.1 під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Такі порушення вимог безпеки дорожнього руху ОСОБА_7 , знаходяться у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, а саме спричиненням середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 та заподіянням тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_8 .

За порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, ОСОБА_7 судом визнананий винним та засуджений за ч. 2 ст. 286-1 КК України з застосуванням положень ст. 69 КК України до покарання у виді штрафу з позбавленням права керування транспортним засобом.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, а також ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286-1 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на особливості застосування норми матеріального права, передбаченої ст.69 КК України, і належним чином не вмотивував того, яким чином обставини, які враховано під час призначення покарання, істотно знизили тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а також не обґрунтував співмірності призначеного покарання у виді штрафу вчиненому кримінальному правопорушенню, враховуючи, що таке покарання в силу ст.51 КК України є найбільш м`яким.

Сторона обвинувачення також вважає, що суд не надав оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину з огляду на особливості конкретних обставин кримінального правопорушення, не проаналізував зміст та обсяг небезпечних винних дій ОСОБА_7 , котрий керуючи автомобілем у стані алкогольного сп`яніння порушив Правила Дорожнього руху, внаслідок чого сталася дорожньо-транспортна пригода, а потерпілому було спричинено тяжкі тілесні ушкодження, що є небезпечними для життя.

Вважає, що судом не враховано, що встановлені у цьому кримінальному провадженні обставини, які пом`якшують покарання, істотно не знижують реального ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення з огляду на рівень загрози відповідного діяння для безпеки руху, а також життя і здоров`я осіб, тому положення ст.69 КК України було застосовано неправильно, а призначене основне покарання у виді штрафу є неспівмірним вчиненому злочину.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - ОСОБА_6 просять змінитивирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 листопада 2025 року, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі85 000 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік.

Зазначає сторона захисту про те, що призначаючи ОСОБА_7 покарання, із застосуванням ст.69 КК України, та визначаючи розмір штрафу, суд в достатній мірі не врахував, що ОСОБА_7 є інвалідом ІІІ групи, отримує пенсію в розмірі 3 323 грн. Працюючи в приватному підприємстві «Кредо» складальником взуття отримує заробітну плату близько 7 000грн. Водночас, за станом здоров`я (по рекомендаціям експертної команди з оцінювання повсякденного функціювання особи) має легкий ступінь обмеження здатності до самообслуговування, помірний ступінь обмеження здатності до пересування, помірний ступінь обмеження здатності до трудової діяльності а також має потребу у санітарно-курортному лікуванні. Відповідно, за рівнем свого щомісячного доходу сплатити одноразово штраф в розмірі 170 000 грн. для ОСОБА_7 буде складно.

Окрім того, під час ДТП ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, а саме перелом четвертого ребра з лівого боку, лівобічний пневмоторакс, перелом поперечного відростку шийного відділу хребта, у зв`язку із чим йому було здійснено оперативне втручання, що коштувало біля 30 000 грн. Наразі обвинувачений продовжує реабілітаційне лікування, що також потребує оплати.

Наголошує сторона захисту і на тому, що за лікування потерпілих на стаціонарному лікування в медичних установах ОСОБА_7 витрачено близько 6 800 грн. та 8 022 грн. сплачено на відшкодування процесуальних витрат по даному кримінальному провадженню.

Вважає, що, визначаючи міру покарання з урахуванням положень ст. 69 КК України ОСОБА_7 суд мав би орієнтуватися на максимальний розмір штрафу, передбаченого санкцією ст. 286 КК України п`ять тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 85000 грн, який би був логічним та доцільним основним покаранням обвинуваченому.

Не погоджуються сторона захисту і зі строком додаткового покарання призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 , вважали достатнім покаранням 1 рік позбавлення права керування транспортним засобом.

Зауважують, що за станом здоров`я ОСОБА_7 потребує довготривалого лікування, доглядає за батьком та здійснює підприємницьку діяльність. Окрім того, ОСОБА_7 має потребу в користуванні транспортним засобом за станом здоров`я, оскільки виходячи з встановленого йому діагнозу, він має легкий ступінь обмеження здатності до самообслуговування, помірний ступінь обмеження здатності до пересування, помірний ступінь обмеження здатності до трудової діяльності, а також потребує санаторно-курортного лікування.

У своїх запереченнях на апеляційні скарги потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ОСОБА_12. вважають, що апеляційні вимоги сторони обвинувачення є необґрунтованими, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - ОСОБА_6 підлягає задоволенню.

Узагальнені доводи учасників апеляційного перегляду провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали апеляційні вимоги, що викладені у апеляційній скарзі сторони захисту. Просили змінитиоскаржуваний вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, а саме призначити покарання у виді штрафу в розмірі85 000 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік. В апеляційних вимогах прокурору просили відмовити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення апеляційних вимог захисту та наполягала на задоволенні апеляційної скарги обвинувачення з підстав, викладених у ній.

Потерпілий ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просив не позбавляти обвинуваченого волі, призначити штраф у меншому розмірі.

Вислухавши доповідача, учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягають за наступними підставами.

Мотиви, з яких виходив суд при винесенні ухвали з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється у відповідності до вимог ст. 404 ч.1 КПК України, в межах вимог апеляційної скарги захисту.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ст. 286-1 ч. 2 КК України ніким з учасників провадження не оспорюються, а тому апеляційний суд переглядає судове рішення виключно з підстав відповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.

Вирішуючи питання, порушені в апеляційних скаргах як прокурора так і обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 щодо призначеного обвинуваченому покарання, то колегія суддів виходить з положень, визначених в ст. 50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частиницього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

2.) Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з рекомендацій, викладених в п.2,3 Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.03 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненного злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено группою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. п. 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальній стан тощо.

Згідно зі ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визначено дві групи обставин, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, що мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, принаймні одна з встановлених обставин має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. В поєднанні з обставинами (обставиною), яка пом`якшує покарання, та з урахуванням даних про особу, які відповідним чином характеризують винуватого, зазначені чинники у своїй сукупності утворюють підставу для застосування ст.69 КК України. Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені у справі обставини в своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 11 листопада 2020 року в справі №370/2596/18 (провадження № 51-3884 км 20).

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що зазначені вимоги судом були дотримані.Суд першої інстанції мав підстави для застосування положень ст. 69 КК України при призначенні основного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, пом`якшуючі його покарання, відомості характеризуючі особу обвинуваченого, а також думку потерпілих.

Приймаючи рішення за апеляційними доводами прокурора де він оспорює застосування положень ст. 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Апеляційний суд виходить з того, що відповідно до положень ст. 12 КК України обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, яке є тяжким злочином, вчиненим з необережності.

Колегія суддів вважає, що відповідно до ст.66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого є визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, усунення заподіяної шкоди, надання допомоги потерпілим безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення а також примирення з ними. Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , у відповідності до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання, яку слід призначити обвинуваченому, колегія суддів виходячи з вимог ст. 65 КК України аналізує відомості, що характеризують особу обвинуваченого. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений раніше не судимий, з 2023 року хворіє хронічним психічним захворюванням - біполярний афективний розлад, змішаний тип, стан медикаментозної ремісії (а.с.1-5 т.2) та перебуває на обліку у КНП «Хмельницький обласний медичний центр психіатричного здоров`я», є осудною особою (а.с.19 т.2), являється інвалідом ІІІ групи, має постійне місце проживання ( АДРЕСА_2 ), за яким характеризується посередньо (а.с.123 т.1), та міцні соціальні зв`язки, допомагає батькові, який є ветераном війни. Також обвинувачений ОСОБА_7 працює, зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с.6-7 т.2), працює у ПП «Кредо» на посаді складальника взуття (а.с.8 т.2), виключно позитивно характеризується за місцем роботи та проживання ( а/с - 6-8 т.2) являється членом ГО «Мистецька сотня «Гайдамаки» та «донатором» її проектів надав допомогу ЗСУ на суму 93 000 грн (а.с.29 т.2), судом також встановлено, що під час війни ОСОБА_7 стабільно донатить значні суми на потреби ЗСУ, що повністю підтверджується матеріалами кримінального провадження. (а/с -30-8 т.2). Всі наведені відомості характеризуючі особу обвинуваченого в сукупності безумовно характеризують обвинуваченого ОСОБА_7 як особу, яка в соціумі характеризується позитивно, має спрямованість приносити користь суспільству, у житті має стабільні чинники, які є надійними запобіжниками, що будуть утримувати його від протиправної діяльності.

Колегія суддів враховує зміст досудової доповіді, складеної Хмельницьким районним відділом №1 філії ДУ «Центр пробації» в Хмельницькій області, згідно даних якої виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства можливе, оскільки не буде становити високий рівень небезпеки для суспільства. Рівень вчинення повторного кримінального правопорушення визначається як середній. Ризик небезпеки для суспільства - середній (а.с.26-35 т.1).

Апеляційний суд вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_7 судом обґрунтовано врахував і те, що він раніше до кримінальної відповідальності та адміністративної відповідальності за порушення ПДР не притягувався, відшкодував витрати, які понесла держава на лікування потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також а процесуальні витрати у справі на залучення експертів для проведення судових експертиз (а/с-99-102). Після ДТП обвинувачений ОСОБА_7 відшкодував їм витрати на лікування ОСОБА_8 7000 доларів США, ОСОБА_9 4000 доларів США. При вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченому, колегія суддів також враховує позицію потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які в судовому засіданні підтвердили, що примирилися з ОСОБА_7 , отримали від нього грошові кошти на лікування, претензій до нього не мають, просили не позбавляти його волі. Ці обставини були підтверджені у судовому засіданні апеляційного суду потерпілим ОСОБА_8 , який наголосив на відсутності будь-яких матеріальних чи моральних претензій до обвинуваченого, просив не позбавляти його волі.

На думку суду, наведені обставини в сукупності, активні дії обвинуваченого, пов`язані з відшкодуванням шкоди потерпілим, усунення наслідків ДТП, що сталася з вини ОСОБА_7 , сплата судових витрат, пов`язаних з кримінальним провадженням, поведінка обвинуваченого після ДТП, відомості, які позитивно характеризують його особу, як соціально корисну для суспільства, безумовно свідчать про щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 .. Суд вважає, що правильні висновки, зроблені обвинуваченим за наслідками вчиненого кримінального правопорушення, свідчать про те, що наведені обставини, встановлені судом, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дають підставі для застосування при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 основного покарання з застосуванням положень ст. 69 КК України у виді більш м`якого виду покарання, не передбаченого санкцією ст. 286-1 ч.2 КК України, в виді штрафу.

Обсяг штрафу, визначений судом обвинуваченому у виді основного покарання в розмірі десяти тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 170000 грн, на думку колегії суддів, є необхідним, доцільним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, таким, що відповідає принципу індивідуалізації покарання та його меті, визначеної в ст. 50 КК України.

Отже, з наведених підстав, колегія суддів вважає апеляційні доводи прокурора в частині незгоди з висновками суду про призначення ОСОБА_7 основного покарання з застосуванням ст. 69 КК України неспроможними.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту, колегія суддів вважає, що вони також не підлягають задоволенню та виходить з того, що всі обставини, вказані в апеляційній скарзі захистом в якості пом`якшуючих покарання були ретельно вивчені судом та піддані аналізу при вирішенні питання про вид та міру покарання, яку слід призначити ОСОБА_7 .

Твердження сторони захисту про те, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 та визначаючи розмір штрафу, не в повній мірі врахував його майновий стан і стан здоров`я, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 зареєстрований як фізична особа - підприємець (а.с.6-7 т.2), працює у ПП «Кредо» на посаді складальника взуття (а.с.8 т.2), регулярно сплачує податки від підприємницької діяльності, перераховує значні суми на потреби ЗСУ, що було встановлено судом. Отже, на думку апеляційного суду, наявність у обвинуваченого постійного легального джерела доходу у вигляді заробітної плати, пенсії та доходу від підприємницької діяльності, свідчить про реальну можливість виконання обвинуваченим покарання у виді штрафу.

Колегія суддів відкидає доводи захисту щодо надмірної суворості додаткового покарання у виді позбавлення ОСОБА_7 права керування транспортним засобом на п`ять років, оскільки таке покарання призначене судом у межах санкції ст. 286-1 ч.2 КК України з урахуванням характеру та обставин вчиненого кримінального правопорушення, його підвищеної суспільної небезпечності, а також наслідків, що настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів вважає, що посилання сторони захисту на підтвердження доводів про зменшення строку додаткового покарання виді позбавлення права керування транспортним засобом на стан здоров`я ОСОБА_7 , необхідність його тривалого лікування, обмеження здатності до пересування, догляду за батьком ОСОБА_11 та здійснення підприємницької діяльності, не можуть бути підставою для скорочення строку додаткового покарання, оскільки такі обставини не усувають небезпеку керування транспортним засобом особою, яка допустила грубе порушення правил дорожнього руху, та нівелюють превентивну мету призначеного покарання.

Отже, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, враховуючи пом`якшуючі покарання ОСОБА_7 обставини, дані які характеризують особу обвинуваченого, його поведінку до і після вчинення кримінального правопорушення, позицію потерпілих, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про можливість досягти мети виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, а призначене покарання у виді штрафу з застосуванням ст.69 ч.1 КК України справедливим, необхідним й достатнім для його виправлення, а також необхідним з метою запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Відповідно, підстав вважати призначене судом обвинуваченому ОСОБА_7 основне та додаткове покарання несправедливим, таким що не відповідає положенням ст. 50,65 КК України, за апеляційними вимогами обвинувачення та захисту колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що суд повністю дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним, таким що відповідає очікуванням суспільства (справа Скополла проти Італії від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від 16 10 2008 року).

У підсумку колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено законне, вмотивоване та обґрунтоване рішення, кримінальний закон застосований правильно, порушень вимог кримінального процесуального закону які б перешкодили ухваленню законного та обґрунтованого судового рішення не встановлено, підстав для скасування чи зміни вироку згідно положень ст. 408, 409 КПК України, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404,405,407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2