ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1666/25 Номер провадження 11-кп/814/875/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження №0000193 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 04 вересня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Зугрес Донецької області, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, непрацюючий, маючий двох неповнолітніх дітей, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ст.336 КК України на 3 роки позбавлення волі.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

05 червня 2025 року о 16 год. ОСОБА_8 , який визнаний придатним до військової служби під час загальної мобілізації в Збройних Силах України згідно з висновком ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_2 від 03.06.2025, відмовився отримати повістку, але за участі свідків йому оголошено її зміст про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправлення 06 червня 2025 року о 08 годині до військової частини НОМЕР_1 . Крім того, ОСОБА_8 був попереджений про відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією.

Проте ОСОБА_8 , будучи військовозобов`язаним, діючи з прямим умислом, знаючи про висновок військово-лікарської комісії про придатність до військової служби під час загальної мобілізації та про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправки до військової частини НОМЕР_1 , 06 червня 2025 року не прибув до центру та ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

В апеляційній скарзі захисник просить призначити ОСОБА_8 покарання із застосування положень ст.75 КК України.

При цьому зазначає, що ОСОБА_8 визнав вину, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Звертає увагу на особу обвинуваченого, який має на утриманні трьох неповнолітніх дітей та батька похилого віку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість судового рішення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ст.336 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

З мотивувальної частини вироку видно, що місцевий суд належним чином врахував обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, що його обтяжують, тяжкість вчиненого злочину, конкретні обставини справи, особу обвинуваченого та призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ст.336 КК України, яке ніким із учасників провадження не оспорюється.

Водночас, доводи апеляційної скарги про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є непереконливими.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

І в умовах збройної агресії з боку іншої держави, захист Вітчизни набуває особливого значення. Тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, про що зазначено в ч.1 ст.1 та ч.2 ст.50 КК України.

Відмова від захисту Батьківщини свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, що може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави,що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Відповідно, звільнення від відбування покарання з випробуванням за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від захисту Батьківщини та може призвести до збільшення рівня злочинності та неспроможності належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності й територіальної цілісності України, що призводить до порушення прав та інтересів суспільства і держави в цілому.

З наведеними у вироку суду висновками щодо неможливості застосування приписів ст.75 КК України погоджується колегія суддів та вважає, що рішення місцевого суду є законним, обґрунтованим, вмотивованим і відповідає вимогам закону.

Та обставина, що ОСОБА_8 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має двох неповнолітніх дітей та батька похилого віку і проживає з жінкою, яка має свою неповнолітню дитину, не спростовує висновків суду.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407 та 418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 04 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_7 без задоволення.

У зв`язку з набранням вироком суду законної сили взяти ОСОБА_8 під варту в залі суду.

Початок строку покарання рахувати з 20 січня 2026 року.

Судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4