КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/7037/2025 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_3» - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2025 року, -

за участю:

прокурора - ОСОБА_7 ,

представника ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_3» - адвоката ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20.06.2025 року задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, вилучене в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1, а саме: контракт№НОМЕР_1 від 28.11.2023 між компанією ІНФОРМАЦІЯ_1 та TOB «ІНФОРМАЦІЯ_2» на 10 арк.; додаток № 2 до контракту № НОМЕР_1 від 28.11.2023 на 1 арк.; контракт № НОМЕР_2 від 04.12.2023 на 26 арк.; лист вих. № 290622 від 29.06.2022 на арк.; міжнародна товарно-транспортна накладна на 1 арк.; висновок 223 військового представництва Міністерства оборони рф за погодженням фіксованої ціни на виріб категорії якості «ВП», «ОС», «ОСМ» від 05.11.2019 на 20 арк.; блокнот чорного кольору з відтиском «2022» в середині якого рукописні записи; блокнот чорного кольору з відтиском «1999» в середині якого рукописні записи; аналоговий ключ 590КН5; операційний підсилювач УД2А; операційний підсилювач УД1701А; мікросхема 564ИЕ10; мікропроцесор М1810ВМ86; мікросхема ПС2А; операційний підсилювач 544УД2А з метою забезпечення його зберігання як речового доказу у кримінальному провадженні №0001141 від 10.12.2024, заборонивши вчиняти дії щодо користування, володіння та розпорядження вказаним майном.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_3» - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20.06.2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Щодо пропуску строку на апеляційне оскарження апелянт зазначає, що клопотання про арешт майна було розглянуто без повідомлення власника майна, а також без представника, копія оскаржуваного рішення на адресу товариства не направлялася, а представнику не надано можливості для ознайомлення з оскаржуваним рішенням.

Автор апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала винесена без належних на те правових підстав, суперечить вимогам кримінально процесуального закону.

Стороною обвинувачення пропущено строк для подачі клопотання про арешт тимчасово вилученого майна та слідчим суддею порушено строк розгляду клопотання про арешт тимчасово вилученого майна.

Накладення арешту на тимчасово вилучене майно ОСОБА_9 без його повідомлення і виклику, слідчий суддя істотно порушив вимоги кримінально процесуального закону в частині не дослідження доказів, які подавалися підозрюваним власником майна під час обшуку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження, та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, що Головним слідчим управління Служби безпеки України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001141 від 10.12.2024 року за підозрою ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 333, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 333 КК України, за підозрою ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 333, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 333 КК України, та за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.111-2 КК України.

13.06.2025 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 21.05.2025 року за місцем здійснення господарської діяльності ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_3» () за адресою: АДРЕСА_1.

13.06.2025 року вилучені речі визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0001141 від 10.12.2024 року.

13.06.2025 року прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернулася з клопотанням до Шевченківського районного суду міста Києва про накладення арешту на майно, вилучене в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1, а саме: НОМЕР_3 від 28.11.2023 між компанією ІНФОРМАЦІЯ_1 та TOB «ІНФОРМАЦІЯ_2» на 10 арк.; додаток № 2 до контракту № НОМЕР_1 від 28.11.2023 на 1 арк.; контракт № НОМЕР_2 від 04.12.2023 на 26 арк.; лист вих. № 290622 від 29.06.2022 на арк.; міжнародна товарно-транспортна накладна на 1 арк.; висновок 223 військового представництва Міністерства оборони рф за погодженням фіксованої ціни на виріб категорії якості «ВП», «ОС», «ОСМ» від 05.11.2019 на 20 арк.; блокнот чорного кольору з відтиском «2022» в середині якого рукописні записи; блокнот чорного кольору з відтиском «1999» в середині якого рукописні записи; аналоговий ключ 590КН5; операційний підсилювач УД2А; операційний підсилювач УД1701А; мікросхема 564ИЕ10; мікропроцесор М1810ВМ86; мікросхема ПС2А; операційний підсилювач 544УД2А з метою забезпечення його зберігання як речового доказу у кримінальному провадженні №0001141 від 10.12.2024, заборонивши вчиняти дії щодо користування, володіння та розпорядження вказаним майном.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20.06.2025 року задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, вилучене в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1, а саме: НОМЕР_3 від 28.11.2023 між компанією ІНФОРМАЦІЯ_1 та TOB «ІНФОРМАЦІЯ_2» на 10 арк.; додаток № 2 до контракту № НОМЕР_1 від 28.11.2023 на 1 арк.; контракт № НОМЕР_2 від 04.12.2023 на 26 арк.; лист вих. № 290622 від 29.06.2022 на арк.; міжнародна товарно-транспортна накладна на 1 арк.; висновок 223 військового представництва Міністерства оборони рф за погодженням фіксованої ціни на виріб категорії якості «ВП», «ОС», «ОСМ» від 05.11.2019 на 20 арк.; блокнот чорного кольору з відтиском «2022» в середині якого рукописні записи; блокнот чорного кольору з відтиском «1999» в середині якого рукописні записи; аналоговий ключ 590КН5; операційний підсилювач УД2А; операційний підсилювач УД1701А; мікросхема 564ИЕ10; мікропроцесор М1810ВМ86; мікросхема ПС2А; операційний підсилювач 544УД2А з метою забезпечення його зберігання як речового доказу у кримінальному провадженні №0001141 від 10.12.2024, заборонивши вчиняти дії щодо користування, володіння та розпорядження вказаним майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1)збереження речових доказів;

2)спеціальної конфіскації;

3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4)відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на вищевказане майно, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав накладення арешту на майно.

Прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження висновку про відповідність майна ознакам речових доказів.

Як вбачається зі змісту клопотання, прокурор зазначив обставини вчинення кримінальних правопорушень та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, всупереч доводам апелянта.

Вищевказане майно в рамках досудового розслідування може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінального провадження та попередньою кваліфікацією вчинених кримінально-протиправних діянь.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Що стосується доводів апелянта стосовно пропуску стороною обвинувачення 48-годинного строку для звернення з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до протоколу про проведення обшуку (том 1 ст. 191), обшук було проведено 13.06.2025 року, сторона обвинувачення звернулася з клопотанням про арешт майна 14.06.2025 року відповідно до відмітки яка міститься (том 1 ст. 204).

Тому стороною обвинувачення дотримано вимоги КПК України для звернення з клопотанням про арешт такого майна, а отже не заслуговують на увагу доводи апелянта в цій частині, які в свою чергу не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено його відповідність ознакам ст. 98 КПК України. Вказане в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного посилання апелянта на те, що стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки прокурором надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що майно на яке накладено арешт в даному кримінальному проваджені відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України. Вказане свідчить про правомірність висновку слідчого судді про необхідність накладення такого виду обтяження як арешт майна.

Слід зазначити, що у даному провадженні арешт майна накладено з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, що по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий захід забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

А тому доводи автора апеляційної скарги про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно, не є переконливими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, колегія суддів звертає увагу представника, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, вилучене в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1, а саме: НОМЕР_3 від 28.11.2023 між компанією ІНФОРМАЦІЯ_4 та TOB «ІНФОРМАЦІЯ_2» на 10 арк.; додаток № 2 до контракту № НОМЕР_1 від 28.11.2023 на 1 арк.; контракт № НОМЕР_2 від 04.12.2023 на 26 арк.; лист вих. № 290622 від 29.06.2022 на арк.; міжнародна товарно-транспортна накладна на 1 арк.; висновок 223 військового представництва Міністерства оборони рф за погодженням фіксованої ціни на виріб категорії якості «ВП», «ОС», «ОСМ» від 05.11.2019 на 20 арк.; блокнот чорного кольору з відтиском «2022» в середині якого рукописні записи; блокнот чорного кольору з відтиском «1999» в середині якого рукописні записи; аналоговий ключ 590КН5; операційний підсилювач УД2А; операційний підсилювач УД1701А; мікросхема 564ИЕ10; мікропроцесор М1810ВМ86; мікросхема ПС2А; операційний підсилювач 544УД2А з метою забезпечення його зберігання як речового доказу у кримінальному провадженні №0001141 від 10.12.2024, заборонивши вчиняти дії щодо користування, володіння та розпорядження вказаним майном, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_3» - адвоката ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3