Справа № 570/3611/25
номер провадження 1-кп/570/329/2025
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про призначення судового розгляду

07 жовтня 2025 року

Рівненський районний суд Рівненської області у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

з участю

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

ОСОБА_16 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_17 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції в залі суду кримінальне провадження № 0000950 по обвинуваченню:

- ОСОБА_13 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27, ч.3 ст.146, ч.3 ст.27, ч.2 ст.15, п.п. 3, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України,

- ОСОБА_14 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.146, ч.2 ст.15, п.п. 3, 11, 12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.345 КК України,

- ОСОБА_15 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.146, ч.2 ст.15, п.п. 3, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України,

- ОСОБА_16 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.146, ч.5 ст.27, ч.2 ст.15, п.п. 3, 11 ч.2 ст.115 КК України,

в с т а н о в и в:

Щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду

До Рівненського районного суду Рівненської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000950.

Під час підготовчого судового засідання у кримінальному провадженні суд заслухав доповідь прокурора, який вважає, що справа підсудна Рівненському районному суду Рівненської області, підстав для закриття або зупинення даної справи немає, обвинувальний акт складено відповідно до вимог КПК України, підстав для прийняття рішень, визначених пунктами 1- 4 ч. 3 ст. 314 КПК України не має.

З метою підготовки до судового розгляду суд:

1) визначив дату та місце проведення судового розгляду;

2) з`ясував можливість проведення судового розгляду у відкритому судовому засіданні та у режимі відеоконференцзв`язку дистанційно з приміщенням слідчого ізолятора;

3) з`ясував питання про склад осіб, які братимуть участь у судовому розгляд;

4) розглянув скарги, подані в порядку ч. 2 ст. 303 КПК України;

5) розглянув клопотання про скасування арешту на майно;

6) розглянув клопотання захисників та інших учасників судового розгляду організаційного та технічного плану.

Суд, заслухавши прокурора, потерпілих, обвинувачених та їх захисників вважає, що:

- дане кримінальне провадження підсудне Рівненському районному суду Рівненської області;

- підстав для закриття чи зупинення кримінального провадження в підготовчому судовому засіданні не встановлено;

- обвинувальний акт складено у відповідності до вимог кримінального процесуального законодавства, при його затвердженні прокурором дотримані вимоги закону.

Судове засідання слід проводити у відкритому судовому засіданні, оскільки підстав для його проведення у закритому судовому засіданні, передбачених ст. 27 КПК України, не має.

Відповідно до ч.3 ст.31 КПК України кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено довічне позбавлення волі, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів, а за клопотанням обвинуваченого - судом присяжних у складі двох суддів та трьох присяжних.

Положеннями ст.384 КПК України передбачено, що прокурор, суд зобов`язані роз`яснити обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі, можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних. Письмове роз`яснення прокурора обвинуваченому про можливість, особливості і правові наслідки розгляду кримінального провадження судом присяжних додається до обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування, які передаються до суду. Обвинувачений у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі, під час підготовчого судового засідання має право заявити клопотання про розгляд кримінального провадження стосовно нього судом присяжних.

Разом з цим, ч.10 ст. 615 КПК України передбачено, що кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено довічне позбавлення волі, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів, крім здійснення кримінального провадження у суді, в якому до моменту введення воєнного стану та набрання чинності цією частиною було визначено склад суду за участю присяжних.

Отже, фактично положення ч.10 ст.615 КПК України призупинили можливість створення суду присяжних під час воєнного стану та з набранням чинності цією частиною (тобто з 1 травня 2022 року).

На виконання вищевказаних вимог КПК України судом в ході підготовчого судового засідання було роз`яснено обвинуваченим право на розгляд даного кримінального провадження судом присяжних, а також роз`яснено, що, оскільки Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, період якого в подальшому був продовжений згідно зі змістом відповідних нормативних актів, і триває на даний час, в силу приписів ч.10 ст.615 КПК України дане кримінальне провадження розглядається колегіально судом у складі трьох суддів.

Зважаючи на норму ч. 2 ст. 316-1 КПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для складання досудових доповідей щодо обвинувачених.

Питання відповідності обвинувального акту вимогам закону та клопотання сторони захисту щодо повернення обвинувального акту прокурору вирішені ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 10 вересня 2025 року.

Таким чином, наявні достатні підстави для призначення кримінального провадження до судового розгляду.

Щодо клопотання прокурора про продовження дії запобіжних заходів

Запобіжний захід, застосований до обвинуваченого ОСОБА_15 закінчується 11 жовтня 2025 року. В цей же день закінчується строк, на який на ОСОБА_16 покладені ухвалою колегії суддів Рівненського районного суду Рівненської області від 13.08.2025 року при застосуванні запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання.

Прокурор ОСОБА_18 звернувся з клопотаннями про продовження обвинуваченому ОСОБА_15 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а ОСОБА_16 обов`язків, передбачених ч. 5 ст.194 КПК України строком на два місяці для забезпечення дії запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 підтримав подані клопотання з підстав та обґрунтувань, наведених у них. Прокурор в судовому засіданні висловив думку, що заміна чи скасування запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у даному кримінальному провадженні буде перешкоджати оперативності розгляду справи, становить небезпеку для потерпілої та свідків у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 315 КПК України суд під час підготовчого судового засідання за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Захисники в судовому засіданні заперечили проти клопотань сторони обвинувачення, вважаючи їх необґрунтованими, ризики вказані прокурором вважають недоведеними.

Захисник ОСОБА_15 просив відмовити в клопотанні прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою без права внесення застави та змінити підозрюваному ОСОБА_15 , запобіжний захід з тримання під вартою без права внесення застави на тримання під вартою із правом внесення застави або на інший більш м`який запобіжний захід. Обвинувачений ОСОБА_15 підтримав думку свого захисника.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_16 просив відмовити щодо продовження обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України. У разі застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання та продовження покладених на обвинуваченого обов`язків просив не застосовувати обов`язок - не відлучатись із населеного пункту в якому проживає без дозволу суду. Обвинувачений ОСОБА_16 підтримав думку захисника.

Потерпілий ОСОБА_6 щодо вирішення питання про продовження обвинуваченим запобіжних заходів поклався на розсуд суду.

Потерпіла ОСОБА_7 підтримала думку прокурора та вказала на необхідність продовження вказаним обвинуваченим існуючих запобіжних заходів.

Колегія суддів, вивчивши клопотання прокурора та беручи до уваги думку сторін кримінального провадження, приходить до наступних висновків.

Підставою для продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_15 є наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні особою кримінальних правопорушень, а також існування та не зменшеність до теперішнього часу ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вказані обставини вказують на наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, і дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може знову залишити своє місце проживання, буде переховуватися від суду з метою подальшого уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_15 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, або не продовження строку тримання під вартою, може призвести до спілкування обвинуваченого з іншими, не встановленими на цей час співучасниками злочинів, розробляння стратегії дій, спрямованих на уникнення від кримінальної відповідальності.

Під час досудового розслідування встановлено, що обвинувачений ОСОБА_15 підтримував близькі стосунки з іншими співучасниками злочину, зокрема ОСОБА_14 і ОСОБА_16 , а також з особами, показання яких мають значення для досудового розслідування, зокрема, з тими особами, які були свідками приховування злочинів.

Вказані обставини вказують на наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, у процесуальній поведінці обвинуваченого та дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_15 , перебуваючи на волі, матиме можливість незаконно впливати на свідків, шляхом висловлення погроз, умовлянням чи переконанням, з метою примушування їх відмовитися від дачі показань або до дачі завідомо неправдивих показань для уникнення ним та іншими співучасниками кримінального правопорушення кримінальної відповідальності.

Крім того, встановлено наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_15 може здійснити дії, передбачені п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки за матеріалами слідства обвинувачений ймовірно брав участь у викраденні потерпілої ОСОБА_7 та закінченому замаху на умисне вбивство останньої, тривалий час переховувався від органу досудового розслідування, при цьому не маючи джерела доходів та засобів для існування, що на думку сторони обвинувачення у випадку не продовження строку застосування відповідного запобіжного заходу може спонукати обвинуваченого ОСОБА_15 до вчинення кримінальних правопорушень і в подальшому.

Також відповідно до положень ст. 178 КПК України суд враховує:

- тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_15 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях;

- відсутність у ОСОБА_15 постійного місця роботи;

- ризик продовження протиправної поведінки.

Вищевказані ризики враховувалися слідчим суддею під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою й на даний час вони жодним чином не зменшилися, не зникли та продовжують існувати.

На думку колегії суддів застосування більш м`якого запобіжного заходу не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а також забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, оскільки, враховуючи тяжкість інкримінованих злочинів та усвідомлення обвинуваченим невідворотності покарання за їх вчинення, в першу чергу існує ризик того, що обвинувачений буде переховуватися від суду.

Зазначені обставини дають підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не зможе ефективно попередити спроби обвинуваченого ухилитися від досудового розслідування та суду, а також для запобігання ризикам, які зазначені у клопотанні. Продовження обвинуваченому ОСОБА_15 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання покладених на нього процесуальних обов`язків та надасть можливість досягти завдань провадження, передбачених ст. 2 КПК України.

Щодо ОСОБА_16 застосовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з одночасним покладенням ряду процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Підставою для продовження строку дії обов`язків є наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні особою кримінальних правопорушень, а також наявність ризиків, які не зменшилися до теперішнього часу та які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вищевказані ризики враховувалися слідчим суддею під час вирішення питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, при продовженні строку дії обов`язків Рівненським районним судом Рівненської області й на даний час вони жодним чином не зменшилися, не зникли та продовжують існувати.

У ході досудового розслідування встановлено, що обвинувачений ОСОБА_16 підтримував близькі стосунки з іншими співучасниками злочину - обвинуваченими ОСОБА_14 і ОСОБА_19 , а також з особами, показання яких мають значення для судового розгляду, зокрема, з тими особами, які були свідками приховування злочинів, які були предметом досудового розслідування у цьому провадженні.

Вказані обставини вказують на наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, і дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_16 має можливість незаконно впливати на свідків, шляхом висловлення погроз, умовлянням чи переконанням, з метою примушування їх відмовитися від дачі показань або до дачі завідомо неправдивих показань для уникнення ним та іншими співучасниками кримінального правопорушення кримінальної відповідальності.

Також відповідно до положень ст. 178 КПК України суд при розгляді клопотання прокурора враховує:

- тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_16 у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачується;

- ризик продовження протиправної поведінки.

Процесуальні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, покладені на обвинуваченого ОСОБА_16 , здатні запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, оскільки, враховуючи тяжкість інкримінованих злочинів та усвідомлення обвинуваченим невідворотності покарання за їх вчинення, істотно зменшують ризик того, що обвинувачений буде переховуватися від суду.

Колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_16 строку покладених обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.Вважає, що продовження обвинуваченому ОСОБА_16 строку покладених обов`язків забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Аналізуючи зміст заявлених прокурором клопотань, суд визнає обґрунтованими доводи прокурора про те, що ризики, передбачені п.5 ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для продовження запобіжного заходу щодо кожного з обвинувачених не зменшилися і на даний час.

Наведені прокурором в клопотаннях підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_15 та продовження обов`язків відповідно до ч.5 ст.194 КПК України ОСОБА_16 є належним чином обґрунтованими і вмотивованими, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, а саме того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення на даний час не змінилися.

Відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики, що є частиною національного законодавства України відповідно до Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини", тримання під вартою не передбачає покарання у вигляді позбавлення волі, але при збереженні розумної підозри відносно затриманої особи в скоєнні злочину, є умовою sine qua non (обов`язковою, неодмінною умовою) законності продовження терміну ув`язнення під варту і відповідає реальним вимогам громадського інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, має більшу вагу, ніж право на повагу свободи особи (§ § 73, 74 рішення ЕСПЛ від 08.06.2006 року у справі "Корчуганова проти Росії", § § 66, 67 рішень ЕСПЛ від 07.04.2005 у справі "Рохліна проти Росії", § § 73, 74 рішення ЕСПЛ від 01.06.2008 у справі "Мамедова проти Росії", § 79 рішень ЕСПЛ від 10.02.2011 року по справі "Харченка проти України", § § 40-42 рішення ЕСПЛ від 02.03.2006 року у справі "Долгова проти Росії").

Наведені ризики доводяться матеріалами кримінального провадження, у тому числі тими, що характеризують особу обвинуваченого, його вік та стан здоров`я.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, не допускається автоматичне продовження строків тримання під вартою (справи «Тейс проти Румунії», «Чанєв проти України»).

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси поваги до особистої свободи.

При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги поряд з іншими обставинами і загроза відносно суворого покарання, рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» від 25.04.2000.

Суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів (рішення ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії»).

У справі «Летелье проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Як свідчить практика ЄСПЛ, наявність обґрунтованої підозри та обвинувачення у зв`язку з вчиненням особою злочину не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте разом з іншими обставинами збільшує ризик втечі особи настільки, що йому неможливо запобігти, не взявши особу під варту. Зокрема, у справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

На підставі викладеного, при вирішенні питання про наявність підстав для продовження строку тримання під вартою враховується у сукупності обґрунтованість обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, тяжкість та підвищена суспільна небезпека інкримінованого злочину, тяжкість можливого покарання, яке загрожує обвинуваченому за інкримінований злочин, а також наявність ризиків визначених ст.177 КПК України.

Суд, обговоривши з учасниками кримінального провадження можливість застосування інших менш суворих запобіжних заходів, враховуючи доведені ризики, обставини кримінального провадження, його суспільний інтерес, данні про особу обвинуваченого, дійшов висновку про те, що інші менш суворі види запобіжних заходів не зможуть забезпечити мети заходів забезпечення кримінального провадження, досягнення якої вимагається Національним законодавством, що узгоджується з Рішенням ЄСПЛ «Кучерук проти України».

Відповідно до ст.183 КПК України суд має право не визначати розмір застави щодо злочину вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Так, ОСОБА_15 обвинувачуються у вчиненні умисних кримінальних правопорушень із застосуванням насильства, у зв`язку з чим визначення розміру застави у разі прийняття рішення про продовження строку тримання під вартою є недоцільним.

З приводу покликань сторони захисту про незмінність обґрунтувань ризиків у клопотаннях прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів зазначає, що в ухвалах про продовження запобіжного заходу обвинуваченим надається оцінка ризикам, а також розглядається застосування альтернативних запобіжних заходів.

Окрім того, у п. 36 справи Європейського суду з прав людини «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20 травня 2010 року, зазначено, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

Ризики вчинення обвинуваченими дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, вважаються наявними за умови встановлення судом обґрунтованої ймовірності реалізації ними таких дій. Чинне законодавство не вимагає підтвердження того, що обвинувачені обов`язково здійснюватимуть такі дії. Однак суду необхідно встановити, чи обвинувачені наразі мають об`єктивну можливість їх реалізації в майбутньому.

Судом встановлено наявність обставин, які виправдовують тримання під вартою обвинуваченого, щодо якого заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою, з огляду на особливу тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачуються, та неможливість до спливу строку обраних обвинуваченому раніше запобіжного заходу закінчити судовий розгляд кримінального провадження та прийняти остаточне рішення.

Кримінальне провадження знаходиться на стадії призначення до судового розгляду, метою якого є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, що виключає можливість оцінки судом обґрунтованості підозри у розумінні п. 175 рішення Європейського суду з прав людини «Нечипорук і Йонкало проти України» та інших рішень Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» і «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства»). Разом з тим, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених п. п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд вважає, що наразі достатніми та належними підставами застосування запобіжних заходів (продовжених судом щодо обвинувачених протягом підготовчого судового засідання) у виді тримання обвинувачених під вартою є не лише очікування завершення розгляду справи в суді, а і дотримання балансу між можливими наслідками їх звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку повністю виправдовує утримання обвинувачених під вартою.

При цьому суд вважає, що такий висновок не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах Смірнов проти Росії від 24 липня 2003 року; Вемгофф проти Німеччини від 27 червня 1968 року; Штегмюллер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Мацнеттер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Летельєр проти Франції від 26 червня 1991 року та ін.), також тривалість існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину як неодмінна умова законності її продовжуваного тримання під вартою (рішення ЄСПЛ «Геращенко проти України» від 7 листопада 2013 року) та суворість покарання, яке може бути призначено, як слушний елемент в оцінці ризику можливості переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Серйозність висунутих обвинувачень свідчить про те, що державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує (рішення ЄСПЛ «Москаленко проти України» від 20 травня 2010 року).

Суд зазначає, що необхідність у раніше обраних обвинуваченим запобіжних заходах не відпала. Існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для тримання обвинувачених від вартою. Продовження строку тримання обвинувачених під вартою є виправданим, оскільки за наявних ризиків суду не можливо розраховувати на сумлінну поведінку обвинувачених.

Колегія суддів, обговоривши з учасниками кримінального провадження можливість застосування інших менш суворих запобіжних заходів, враховуючи доведені ризики, обставини кримінального провадження, його суспільний інтерес, дані про особи обвинувачених дійшла висновку про те, що інші менш суворі види запобіжних заходів не зможуть забезпечити мети заходів забезпечення кримінального провадження, досягнення якої вимагається Національним законодавством, що узгоджується з Рішенням ЄСПЛ «Кучерук проти України».

Відповідно до п.5 розділу 1 Глави ІІІ наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України" від 14.06.2019 ув`язнених і засуджених, підозрюваних або обвинувачених в одному й тому самому кримінальному провадженні, за наявності відповідного рішення особи або органу, які здійснюють кримінальне провадження, тримають роздільно.

Обвинуваченому ОСОБА_14 у даному кримінальному провадженні також обрано, а в подальшому продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до вищезазначених положень суд вважає за необхідне ув`язнених обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_14 в даному кримінальному провадженні тримати роздільно.

Щодо скарг, поданих стороною захисту

У вказаному кримінальному провадженні подано ряд скарг в порядку ч.2 ст. 303 КПК України:

- п`ять окремо поданих скарг захисника ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_20 на дії та бездіяльність прокурорів і слідчих у кримінальному провадженні в порядку ст.303 КПК України з проханням визнати бездіяльність прокурорів і слідчих незаконними та такими, що порушують права обвинуваченого. Також в цих скаргах викладено прохання захисника зобов`язати прокурорів та слідчих усунути допущені порушення, надати стороні захисту можливість реалізувати всі процесуальні права в повному обсязі,

- скарга захисника ОСОБА_14 - адвоката ОСОБА_21 на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні, у якій він просить визнати незаконною та такою, що істотно порушила права, свободи та інтереси ОСОБА_14 бездіяльність слідчих Головного слідчого управління Національної поліції України у кримінальному провадженні № 0000950, що полягає у непроведенні за клопотаннями сторони захисту слідчих (розшукових) дій, здатних забезпечити подання суду належних і допустимих доказів,

- скарга захисника ОСОБА_14 - адвоката ОСОБА_21 на бездіяльність прокурора у кримінальному провадженні, у якій він просить визнати незаконною та такою, що істотно порушує права та свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, бездіяльність прокурора офісу Генерального прокурора, процесуального керівника у кримінальному провадженні № 0000950, що полягає у не розгляді клопотання адвоката ОСОБА_21 від 21.07.2025 про закриття кримінального провадження.

Кримінальний процесуальний закон передбачає можливість сторони захисту на підготовчому засіданні подавати скарги на рішення та дії слідчого або прокурора, які не можна було оскаржити під час слідства.

Відповідно до частини 2 статті 303 КПК України ці скарги не розглядаються в процесі досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження в суді згідно з правилами статей 314?316 КПК України.

Частини 1 та 2 статті 309 Кримінального процесуального кодексу України встановлюють вичерпний перелік ухвал слідчих суддів, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку під час досудового розслідування.

Інші ухвали слідчих суддів відповідно до частини 3 статті 309 КПК України оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Можливість апеляційного оскарження не передбачена, зокрема, для ухвал слідчих суддів:

про дозвіл на проведення огляду або обшуку житла чи іншого володіння особи, в тому числі в порядку передбаченому частиною 3 статті 233 КПК України;

про обрання запобіжного заходу у вигляді поруки або особистого зобов`язання;

про дозвіл на затримання, відсторонення від посади, тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя;

про дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування.

Водночас положення КПК України, які регламентують стадію підготовчого судового засідання, жодним чином не регулюють порядок розгляду таких скарг. У законодавстві не передбачено, які рішення суд може ухвалити за результатами їх розгляду.

У законодавстві також не врегульовано строки розгляду заперечень на ухвали слідчих суддів.

Велика Палата ВС України у Постанові від 05.12.2018 року у справі № 826/2253/18 зробила висновок, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, які не можуть бути оскаржені у порядку частини першої статті 303 КПК під час досудового розслідування, можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у порядку КПК.

Положення частини 2 статті 303 КПК України не містять імперативної вимоги щодо обов`язкового розгляду по суті будь-яких скарг у підготовчому судовому засіданні, а лише вказують на можливість такого розгляду з урахуванням завдань підготовчого провадження, повноважень суду та з дотриманням правил, передбачених статтями 314?318 КПК України (зокрема, на це вказує використане законодавцем формулювання «можуть бути предметом розгляду», а не «розглядаються» чи «підлягають розгляду», а також пряме відсилання до статей 314?316 КПК України) (Постанова Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 273/1053/17).

Щодо клопотань захисників про скасування арешту на майно

Адвокатом ОСОБА_9 подано клопотання про повернення володільцю належного майна, в якому він просить зобов`язати слідчого, прокурора у вказаному кримінальному провадженні негайно повернути ОСОБА_16 або його дружині ОСОБА_22 належні їм майно, а саме: мобільний телефон «Redmi Note 16 SGB», IMEІ1: НОМЕР_1 , IMEI2 : НОМЕР_2 ; з сім-карткою «KYIVSTAR» з абонентським номером телефону НОМЕР_3 , мобільний телефон «Sigma mobile», IMEІ1: НОМЕР_4 , IMEІ.2: НОМЕР_5 ; без сім-картки, мобільний телефон «Samsung Galaxy J3», моделі «SM-J320F» IMEI1: НОМЕР_6 , IMEІ2: НОМЕР_7 , без сім-карти, мобільний телефон в корпусі золотистого кольору «Samsung», IMEІ1: НОМЕР_8 , IMEІ2: НОМЕР_9 , 2 пластикові тримачі до сім-карток операторів мобільного зв?язку «KYIVSTAR» з позначками « НОМЕР_10 та з м.н.т. НОМЕР_11 , сім - карта з маркуванням « НОМЕР_12 с/VE» та одна флеш-карти «Місго SD 16 G», мобільний телефон марки «Sigma mobile», в корпусі чорного кольору, моделі «X-style 14 mini» з IMEI1: НОМЕР_13 , IMEI2: НОМЕР_14 та мобільний телефон «Samsung», моделі «SM-A325F/DS» серійний номер НОМЕР_15 , IMEI НОМЕР_16 .

Адвокатом ОСОБА_10 подано клопотання про повернення належного її підзахисному майна, у якому просить зобов`язати уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної поліції України, які здійснюють досудове розслідування у кримінальному проваджені №0000950 від 19.12.2023, повернути ОСОБА_23 мобільний телефон марки «Iphone 15 PRO» із сім-карткою із абонентським номером НОМЕР_17 , а також мобільний телефон марки Iphone без сім-картки, які було поміщено до сейф-пакету Національної поліції України Слідче управління PSP1246360 вилучений під час проведення 23.01.2025 обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

Також адвокат ОСОБА_10 у іншому клопотанні просить арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 23.12.2024 у справі №?757/60496/24?к, скасувати у частині заборони розпорядження такими транспортними засобами:

- вантажним автомобілем марки DAF FT XF 105.460, з номерним знаком НОМЕР_18 , VIN НОМЕР_19 ;

- вантажним автомобілем марки VOLVO FH 13.420, з номерним знаком

НОМЕР_20 , VIN НОМЕР_21 ;

- вантажним автомобілем марки VOLVO FH 460, з номерним знаком

НОМЕР_22 , VIN НОМЕР_23 ;

- напівпричіпом марки ОМТ 3SC01 з номерним знаком НОМЕР_24 , VIN

НОМЕР_25 ;

- напівпричіпом марки TRAILOR SYY ЗСХАС331S з номерним знаком

НОМЕР_26 , VIN НОМЕР_27 ;

- напівпричіпом марки MAGYAR S34SDCINE з номерним знаком НОМЕР_28 ,

VIN НОМЕР_29 ;

- напівпричіпом марки MERCERON M-343HERPO з номерним знаком

НОМЕР_30 , VIN НОМЕР_31 ;

- напівпричіпом марки ALAMEN ЗН з номерним знаком НОМЕР_32 , VIN

НОМЕР_33 ,

які належать обвинуваченому ОСОБА_14 на праві власності.

Постановою про визнання речей та документів речовими доказами від 27 грудня 2024 року телефони, що є у власності ОСОБА_16 є визнано речовими доказами.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 23.12.2024 накладено арешт із забороною відчуження та розпорядження транспортними засобами, які належні ОСОБА_14 .. Згідно з мотивувальною частиною ухвали від 23.12.2024 року арешт накладено з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), тобто на підставі п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Згідно із частиною 1 статті 131 КПК заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження, та пунктом 7 частини 2 статті 131 КПК передбачений арешт майна як один із заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з частиною 3 статті 132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до частини 1 статті 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з частиною 2 статті 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Абзацами 1-3 частини 3 статті 170 КПК визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього кодексу. Арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини 2 цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту. Арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу.

Згідно з частиною 10 статті 170 КПК арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до частини 11 статті 170 КПК заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно з частиною 2 статті 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до частини 4 статті 173 КПК у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Згідно із частиною 1 статті 174 КПК, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом . Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, учасники судового провадження, які подали клопотання про скасування арешту майна, повинні довести наявність фактів необґрунтованості накладення такого арешту та/або фактів того, що потреби в його застосуванні відпали.

Статтею 98 КПК визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тобто будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом, та має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (наприклад, рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії" від 05.01.2000, заява № 33202/96). При цьому будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (наприклад, рішення ЄСПЛ у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, заява №8793/79).

Дослідивши клопотання про скасування арештів майна разом із доданими матеріалами, суд вважає, що у окреслених випадках наявне пропорційне втручання в право власності законних власників майна внаслідок обґрунтованого накладення арештів як заходів забезпечення кримінального провадження відповідно до статті 98 КПК з метою забезпечення збереження речових доказів, а також з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Таким чином, внаслідок відсутності правових підстав для скасування чинних арештів майна на стадії підготовчого судового засідання, суд відмовляє у задоволенні відповідних клопотань.

Судом встановлено відсутність у учасників процесу будь-яких інших клопотань, що підлягають розгляду у підготовчому судовому засіданні, відсутність необхідності вчинення інших дій, необхідних для підготовки до судового розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КПК України суд після завершення підготовки до судового розгляду постановляє ухвалу про призначення судового розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 315, 182, 183, 194, 197, 369-372, 615 КПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

1. Призначити кримінальне провадження № 0000950 за обвинуваченням:

- ОСОБА_13 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27, ч.3 ст.146, ч.3 ст.27, ч.2 ст.15, п.п. 3, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України,

- ОСОБА_14 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.146, ч.2 ст.15, п.п. 3, 11, 12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.345 КК України,

- ОСОБА_15 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.146, ч.2 ст.15, п.п. 3, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України,

- ОСОБА_16 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.146, ч.5 ст.27, ч.2 ст.15, п.п. 3, 11 ч.2 ст.115 КК України,

до судового розгляду.

2. Кримінальне провадження розглянути колегіально в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (адреса: м. Рівне вул. С. Петлюри, 10) "17" жовтня 2025 р. о 10:30 у відкритому судовому засіданні.

3. У разі оголошення повітряної тривоги або у випадку заявлення відповідного клопотання надати дозвіл учасникам судового розгляду брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення https://vkz.court.gov.ua із використанням власних технічних засобів.

4. Роз`яснити, що для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції необхідно:

- використовувати комп`ютерну техніку або смартфони з доступом в мережу Інтернет, які дозволяють передавати аудіо сигнал та відео зображення;

- попередньо зареєструватись з використанням власного електронного підпису в Системі на офіційному веб-порталі судової влади України за адресою www.court.gov.ua та перевірити наявні у нього власні технічні засоби на відповідність технічним вимогам;

- зайти та авторизуватися в системі за 10 хвилин до часу судового засідання;

- активувати технічні засоби (мікрофон, навушники та камера) та перевірити їх працездатність шляхом тестування за допомогою системи;

- очікувати запрошення секретаря до участі в судовому засіданні.

5. Клопотання прокурора задовольнити повністю. У кримінальному провадженні № 0000950:

- обвинуваченому ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжити на 60 днів, тобто до 05 грудня 2025 року без визначення розміру застави;

- обвинуваченому ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає по АДРЕСА_2 , продовжити строк дії обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України, покладених на нього ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 13 серпня 2025 року строком на 60 днів, тобто до 05 грудня 2025 року, а саме:

- прибувати до суду за кожним викликом, вимогою та визначеною періодичністю;

- не відлучатись із населеного пункту, в якому проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;

- утримуватись від спілкування з іншими підозрюваними та свідками у вказаному кримінальному провадженні;

- залишити на зберіганні відповідних органів державної влади паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

6. Уклопотанні сторони захисту щодо обрання/зміни ОСОБА_15 більш м`якого запобіжного заходу відмовити.

7. Ув`язнених обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 під час виконання запобіжного заходу у виді тримання під вартою тримати роздільно.

8. Долучити до матеріалів судової справи письмові скарги захисників, подані в порядку ч. 2 ст. 303 КПК України, з викладеними у них даними про факти і обставини процесуальних порушень, допущених прокурорами та слідчими на стадії досудового розслідування, з подальшим наданням оцінки цим фактам колегією суддів у нарадчій кімнаті.

9. В задоволенні клопотань захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо часткового скасування арешту на майно та повернення тимчасово вилученого майна відмовити.

10. В судове засідання викликати прокурора, захисників обвинувачених, обвинувачених, щодо яких обрано запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. Адміністрації Державної установи "Київський слідчий ізолятор" забезпечити проведення судового засідання за участю обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в режимі відеоконференції.

11. Ухвала може бути оскаржена в частині продовження строку тримання під вартою до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3