Справа № 677/1022/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.01.2026м. Красилів

Красилівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючого-судді ОСОБА_1 ,

за участі секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3

сторін кримінального провадження:

обвинувачення - прокурора ОСОБА_4 ,

захисту - обвинуваченого ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Красилові кримінальне провадження № 0002157 від 19.06.2023 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хмельово Чорноморського району, АР Крим та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України з середньою освітою, не одруженого, непрацюючого, невійськовозобов`язаного, раніше не судимого, РНОКПП: НОМЕР_1 ,

- про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що він, перебуваючи з 06.12.2022 в ВПД №2 Хмельницького РУН ГУНП в Хмельницькій області на профілактичному обліку осіб, що вчинили домашнє насильство, в період часу з 06.12.2022 по 18.06.2023, у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , маючи прямий умисел на вчинення домашнього насильства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, систематично вчиняв психологічне насильство стосовно своєї матері ОСОБА_8 , що призвело до її психологічних страждань та погіршило якість життя потерпілої.

Так, ОСОБА_8 06.12.2022 о 09:00 год., по АДРЕСА_1 вчиняв домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_8 , а саме: виражався нецензурною лайкою, внаслідок чого могла бути завдана психічному здоров`ю потерпілої. За вказаним фактом, постановою Красилівського районного суду Хмельницької області від 12.12.2022 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 гривень.

Крім того, продовжуючи свої умисні злочинні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства, 05.03.2023 близько 12:00 год. ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_8 , а саме: перебуваючи з ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з ротової порожнини, почервоніння обличчя, тремтіння пальців рук) ображав її нецензурною лайкою та образливими словами, внаслідок чого своїми діями міг завдати шкоду психічному здоров`ю потерпілої, вчинене повторно протягом року. За вказаним фактом, постановою Красилівського районного суду Хмельницької області від 23.03.2023 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді 40 (сорока) годин громадських робіт.

Крім того, продовжуючи свої умисні злочинні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства, 09.04.2023 о 20:00 год., ОСОБА_5 , за місцем проживання в АДРЕСА_1 , повторно протягом року вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_8 , яке виражалось в образах нецензурною лайкою, чим міг завдати шкоди психічному здоров`ю ОСОБА_8 .

Крім того, ОСОБА_5 19.04.2023 о 18:00 год., за місцем проживання в АДРЕСА_1 , повторно протягом року вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_8 , яке виражалось в образах нецензурною лайкою та погрозами фізичної розправи, чим міг завдати шкоди психічному здоров`ю ОСОБА_8 .

За фактами вчинення 09.04.2023 та 19.04.2023 домашнього насильства, постановою Красилівського районного суду Хмельницької області від 25.04.2023 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді 50 (п`ятдесяти) годин громадських робіт.

Крім того, 18.06.2023 близько 14:00 год., ОСОБА_5 , не зважаючи на заходи впливу від працівників поліції та суду, продовжуючи реалізувати свій злочинний умисел, направлений на вчинення домашнього насильства, знаходячись в АДРЕСА_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, повторно, умисно вчинив домашнє насильство відносно своєї матері ОСОБА_8 , яке виражалось в образах нецензурною лайкою, чим міг завдати шкоди психічному здоров`ю ОСОБА_8 .

Вищезазначені дії ОСОБА_5 , а саме систематичне вчинення психологічного насильства стосовно своєї матері ОСОБА_8 призвело до психологічних страждань і погіршення якості життя останньої.

Вищезазначені дії ОСОБА_5 , кваліфіковані органом досудового розслідування за ст. 126-1 КК України.

ПОЗИЦІЯ ОБВИНУВАЧЕНОГО

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні ним кримінального правопорушення не визнав. Вказав, що у матері був поганий характер. Вона постійного його провокувала, безпідставно лаялась на нього. У зв`язку з цим, він сварився з нею та тікав з хати щоб перечекати поки мати заспокоїться, після чого, за пару днів повертався додому. Вказує на можливу наявність проблем з психікою у матері. По суті притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства пояснив, що 06.12.2022 мала місце обопільна сварка з матір`ю.

Не пам`ятає, за що його 05.03.2023 притягнули до адміністративної відповідальності, на судове засідання він не ходив.

Вважає, що в квітні 2023 року він був морально не правий, оскільки вчинив наперекір волі матері, через що вони посварилися.

Щодо подій, які мали місце 18.06.2023, вказав, що в червні між ним і матір`ю відбулась сварка через дрібниці. Вона почала кричати на нього, і вони почали лаятися нецензурними словами один до одного, після чого він пішов з дому. Заперечив, що цього числа мало місце домашнє насильство.

Наголосив, що не бажав настання ніяких негативних наслідків, як спричинення психічних страждань чи прогрішення якості життя матері. Вважає, що таких негативних наслідків не настало.

У протоколах про адміністративні правопорушення він зазначав, що свою вину у вчиненні цих правопорушень визнає, оскільки не бажав дратувати матір своїми запереченнями до протоколів, та щоб провокувати нові претензії з боку матері. Вказав, що він мав можливість, вказавши у цих протоколах, що вину визнає, одразу покинути дім і не перетинатися із матір`ю, допоки вона не заспокоїться.

ДОКАЗИ СТОРОНИ ОБВИНУВАЧЕННЯ

Прокурор у судовому засіданні, на підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, посилалися на такі докази:

-показання свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ;

-витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0002157 від 19.06.2023;

-протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 19.06.2023;

-висновок індивідуальної консультації з жертвою домашнього психологічного насильства від 21.06.2023;

-консультації спеціаліста ОСОБА_12 ;

-постанову судді Красилівського районного суду Хмельницької області від 23.03.2023 у справі №677/1546/22;

-постанову судді Красилівського районного суду Хмельницької області від 23.03.2023 у справі №677/472/23;

-постанову судді Красилівського районного суду Хмельницької області від 25.04.2023 у справі №677/659/23.

Також прокурором в судовому засіданні заявлялись клопотання про допит потерпілої ОСОБА_8 , на підтвердження вини обвинуваченого.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду стороною обвинувачення, яка була вільна у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений КПК України, суду надано не було.

Досліджуючи надані стороною обвинувачення докази, суд з`ясував наступне.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні вказав, що відносини між обвинуваченим та потерпілою нормальні. Потерпіла сварилась на обвинуваченого за вживання ним алкоголю, безпосереднім свідком насильства він не був, випадків насильства з боку обвинуваченого він не помічав.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні вказала, що ОСОБА_8 постійно свариться з обвинуваченим, у них є конфлікти. Причиною конфліктів є скандальний характер потерпілої, яка постійно провокує свого сина ОСОБА_5 . Вказала, що не може підтвердити вчинення потерпілим домашнього насильства, оскільки не була безпосереднім свідком таких випадків.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні вказав, що обвинувачений є сином потерпілої та вони мають подібний характер. Вказав, що ніколи не бачив та не чув, щоб обвинувачений сварився з матір`ю, безпосереднім свідком насильства він не був.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002157 від 19.06.2023 відкрито кримінальне провадження по факту систематичного вчинення ОСОБА_5 протягом 2023 року у приміщенні квартири АДРЕСА_2 психологічного насильства відносно своєї матері ОСОБА_8 , що призвело до її психологічних страждань та погіршило якість життя потерпілої. Попередня правова кваліфікація - ст. 126-1 КК України.

Згідно з протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 19.06.2023 ОСОБА_8 звернулася із заявою про вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, у якій зазначила, що просить притягнути до кримінальної відповідальності її сина ОСОБА_5 , який 18.06.2023 вчиняв відносно неї домашнє насильство.

Відповідно до висновку індивідуальної консультації з жертвою домашнього психологічного насильства від 21.06.2023 встановлено серйозну проблему, що впливає на психологічний стан ОСОБА_13 і якість її життя. Кривдником є її син, який не тільки зловживає алкоголем, але й використовує це, як засіб маніпуляції над матір`ю. В ході консультації жінка підкреслила, що ця ситуація негативно впливає на її самопочуття, здоров`я та загальний стан. Образи, чіпляння приниження, залякування зі сторони кривдника руйнують особистість постраждалої, викликають пригнічення, неможливість відчувати радість, зменшення життєвої енергії, тривогу, безсоння, втрату апетиту, низьку самооцінку та відчуття відчаю і безсилля, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя ОСОБА_8 .

В судовому засіданні, за клопотанням прокурора, були отримані відповідно до ст. 360 КПК України консультації спеціаліста ОСОБА_12 , яка підтвердила, що на виконання постанови працівників поліції склала висновок індивідуальної консультації з жертвою домашнього психологічного насильства - ОСОБА_8 від 21.06.2023 та вказала, що даний висновок не є офіційним документом.

Постановою судді Красилівського районного суду Хмельницької області від 23.03.2023 у справі №677/1546/22 ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 06.12.2022 о 09 год. 00 хв. по АДРЕСА_1 , гр. вчиняв домашнє насильство психічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_8 , а саме: виражався нецензурною лайкою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої, тобто вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Постановою судді Красилівського районного суду Хмельницької області від 23.03.2023 у справі №677/472/23 ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 05.03.2023 близько 12 год. 00 хв. гр. ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_8 , а саме повторно протягом року ображав її нецензурною лайкою та образливими словами, внаслідок чого своїми діями міг завдати шкоду психічному здоров`ю потерпілої, тобто вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Постановою судді Красилівського районного суду Хмельницької області від 25.04.2023 у справі №677/659/23 ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 09.04.2023 о 20 год. 00 хв., за місцем проживання в АДРЕСА_1 , повторно протягом року, вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_8 , яке виражалось в образах нецензурною лайкою, чим міг завдати шкоду психічному здоров`ю ОСОБА_8 , а також що ОСОБА_5 19.04.2023 о 18 год. 00 хв., за місцем проживання в АДРЕСА_1 , повторно протягом року, вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_8 , яке виражалось в образах нецензурною лайкою та погрозами фізичної розправи, чим міг завдати шкоду психічному здоров`ю ОСОБА_8 , чим чинив адміністративні правопорушення, передбаченні за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Допитати потерпілу ОСОБА_8 в ході судового розгляду не представилося можливим. Потерпіла з жовтня 2023 викликалась у судові засідання за клопотанням прокурора для допиту. Потерпіла на виклики суду в судові засідання не з`являлась. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла про що 07.08.2024 зроблено актовий запис № 110. Таким чином, з жовтня 2023 до 07.08.2024 прокурором не було забезпечено явку потерпілої в судове засідання, на допиті якої він наполягав.

ВИСНОВКИ СУДУ

Допитавши обвинуваченого, свідків, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, надаючи оцінку наявності підстав для притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за пред`явленим обвинуваченням за ст. 126-1 КК України, суд керується наступним.

Статтею 7 КПК України закріплені найважливіші засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципів верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Стаття 10 КПК України встановлює рівність всіх перед законом і судом.

Згідно з ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

При цьому, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний зі кримінальним правопорушенням, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

Із роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п.п. 18 та 19 Постанови № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», вбачається, що суди при розгляді кримінальних справ мають суворо додержуватись закріпленого у ч. 1 ст. 62 Конституції принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Визнати особу винною у вчиненні злочину можливо тільки за умови доведеності її вини. При цьому, необхідно мати на увазі, що в силу ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Конституційний Суд України у рішенні № 1-р/2019 від 26.02.2019 щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зазначив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

За правовою позицією, сформованою у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 13.04.2021 (справа № 699/144/19), обираючи стандарт доказування, який має використовуватися в кримінальних провадженнях, слід віддати перевагу стандарту «поза розумним сумнівом» перед стандартом «баланс ймовірностей». Він означає, що в достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів. Це не вказує на те, що в його достовірності взагалі немає сумнівів, але означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними. Підґрунтям стандарту «поза розумним сумнівом» є фундаментальна цінність суспільства - гірше осудити невинного, ніж дозволити винному уникнути покарання; відповідно суспільство, яке цінує добре ім`я і свободу кожного, не повинно засуджувати людину, коли є розумні сумніви в її винуватості.

Такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Так, у параграфі 55 рішення ЄСПЛ від 15.02.2012 у справі «Гриненко проти України» (CASE OF GRYNENKO v. UKRAINE), скарга № 65890/13, зазначається, що «при оцінці доказів ЄСПЛ зазвичай застосовує стандарт доведення «поза всяким розумним сумнівом». Однак доведення повинно будуватися на сукупності досить надійних, чітких і послідовних припущень або аналогічних неспростовних презумпцій фактів». ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом (справа «Авшар проти Туреччини» (CASE OF AVSAR v. TURKEY), скарга № 25657/94). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Завданнями кримінального провадження згідно зі ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному проваджені підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; та інші обставини.

Відповідно до ст. 121 Конституції України та ст. 36 КПК України, підтримання державного обвинувачення покладається на прокурора.

Згідно зі ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 84 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на прокурора.

Суд може постановити обвинувальний вирок лише у тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Практика ЄСПЛ свідчить про те, що деталі обвинувачення у кримінальному процесі мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ, як порушення права на захист (справа «Маттоціа проти Італії», рішення від 25.07.2000).

Ухвалюючи вирок, суд, згідно з вимогами ч. 1 ст. 368 КПК України, повинен вирішити, зокрема, питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Юридична оцінка діяння у межах висунутого обвинувачення належить до кола питань, що вирішуються судом під час ухвалення вироку (пункт другий частини першої статті 368 КПК України). Судовий розгляд згідно зі статтею 337 КПК України проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Вирішуючи питання наявності в діях ОСОБА_5 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, суд знаходить доводи сторони обвинувачення, на підтвердження вчинення обвинуваченим домашнього насильства, неспроможними. зважаючи на таке.

Статтею 126-1 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

Ознакою об`єктивної сторони зазначеного кримінального правопорушення є систематичність фізичного, психологічного та економічного насильства, застосовуваного до подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.

Сама ж систематичність характеризується, як кількісним критерієм (багаторазовість періодично здійснюваних дій), так і якісним, яким є взаємозв`язок, внутрішня єдність, що утворює наполегливу протиправну поведінку винуватої особи стосовно певного потерпілого чи потерпілих.

За вчинення одиничних діянь, які мають ознаки домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування, винувата особа може бути притягнута до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Іншими словами, адміністративним проступком, відповідальність, за який наступає за ст. 173-2 КУпАП, може визнаватися вчинення домашнього насильства, яке не є тривалим чи систематичним.

Натомість систематичність, як ознака кримінально-караного діяння означає повторюваність тотожних чи схожих дій чи бездіяльності, кожне з яких само по собі може створювати враження незначного, але їх вчинення у своїй сукупності досягають того рівня якості, коли у цілому діяння набувають ознак кримінального правопорушення, призводячи до наслідків, визначених диспозицією ст. 126-1 КК України (фізичні або психологічні страждання, розлади здоров`я, втрата працездатності, емоційна залежність або погіршення якості життя).

Тобто, для кваліфікації дій винуватої особи важливо, що насильницькі дії вчиняються систематично, а систему може становити, як неодноразово застосована одна із трьох форм насильства, зазначена у ст. 126-1 КК України, так і різна варіативність поєднання як фізичного, так і психологічного та економічного насильства щодо однієї і тієї самої потерпілої особи чи осіб.

Відповідно, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, є також наслідки у вигляді фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

Такі ознаки кримінального правопорушення поряд з іншими, визначеними ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню в установленому законом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Разом з цим ст. 84 КПК України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту домашнього насильства якимось певним видом доказів. Діяння та наслідки, зазначені у ст. 126-1 КК України, підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК України.

Вказані висновки зроблені з урахуванням правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 28.05.2024 (справа № 522/2378/22), від 14.06.2022 (справа № 585/3184/20, провадження № 51-5266км21).

Не дивлячись на невизнання ОСОБА_5 фактів вчинення 06.12.2022, 05.03.2023, 09.04.2023, 19.04.2023 домашнього насильства психічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_8 , вказані обставини підтверджуються постановами судді Красилівського районного суду Хмельницької області: від 23.03.2023 у справі №677/1546/22; від 23.03.2023 у справі №677/472/23; від 25.04.2023 у справі №677/659/23 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, які набрали законної сили.

При цьому, саме по собі притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП безумовно не свідчить про набуття такими діями обвинуваченого кримінально-карного характеру та що, внаслідок таких дій обвинуваченого, настали наслідки, визначені диспозицією ст. 126-1 КК України - фізичні або психологічні страждання, розлади здоров`я, втрата працездатності, емоційна залежність або погіршення якості життя.

Так, Верховний Суд у постанові від 04.04.2024 (справа № 755/4894/22, провадження № 51-6608км23) звернув увагу, що домашнє насильство є системою взаємопов`язаних дій, які полягають у вчиненні систематичних дій (не менше трьох) і полягають у вчиненні фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

Доведення факту систематичності актів домашнього насильства може здійснюватися різними засобами. В тому числі, до комплексу таких систематичних дій можуть входити й один чи кілька епізодів такого насильства, за які особа була притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Водночас, поряд із такими епізодами домашнього насильства, має існувати один чи декілька епізодів насильства, за які особа не притягувалася до адміністративної відповідальності.

Верховний Суд не вважає, що врахування епізодів домашнього насильства, за які особу було притягнуто до адміністративної відповідальності поряд із іншим (іншими) епізодами домашнього насильства є порушенням принципу non bis in idem. Доведення ознаки систематичності у складі домашнього насильства полягає у констатації того, що відповідні дії становлять систему, тобто є послідовними та повторюваними. Якщо мали місце факти притягнення особи за вчинення домашнього насильства до адміністративної відповідальності, однак вона знову вчинює акт домашнього насильства і кількість окремих фактів домашнього насильства сукупно вчинено щонайменше тричі, то є підстави для кримінально правової оцінки таких дій за ст. 126-1 КК України.

Враховуючи викладене, у даній справі, водночас поряд із епізодами домашнього насильства, вчиненими ОСОБА_5 06.12.2022, 05.03.2023, 09.04.2023 та 19.04.2023, має існувати один чи декілька епізодів насильства, за які він не притягувався до адміністративної відповідальності.

Згідно з обвинуваченням ОСОБА_5 , таким епізодом є події, які мали місце 18.06.2023.

Згідно з обвинувальним актом, 18.06.2023 близько 14 год., ОСОБА_5 , продовжуючи реалізувати свій злочинний умисел, направлений на вчинення домашнього насильства, знаходячись в АДРЕСА_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, повторно, умисно вчинив домашнє насильство відносно своєї матері ОСОБА_8 , яке виражалось в образах нецензурною лайкою, чим міг завдати шкоди психічному здоров`ю ОСОБА_8 .

Обвинувачений в суді категорично заперечив свою вину у вчиненні вказаних дій.

Допитані за клопотанням прокурора свідки не підтвердили вчинення 18.06.2023 ОСОБА_5 домашнього насильства відносно своєї матері ОСОБА_8 , яке виражалось в образах нецензурною лайкою, чим міг завдати шкоди психічному здоров`ю ОСОБА_8 .

Не містить відомостей про нецензурну лайку обвинуваченого 18.06.2024 і заява ОСОБА_8 про вчинене кримінальне правопорушення від 19.06.2023. У заяві не зазначений час, місце та якими діями ОСОБА_5 вчинив домашнє насильство щодо потерпілої та наслідки його дій.

Не містять таких відомостей і інші докази, які надав суду прокурор на підтвердження вини обвинуваченого.

Таким чином, суд вважає, що вина ОСОБА_5 у вчиненні домашнього насильства 18.06.2024, після притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, не підтверджена в судовому засіданні належними, допустимими та достатніми доказами. Тобто, не доведена за стандартом «поза розумним сумнівом».

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що в судовому засіданні прокурором не доведено, що обвинувачений після притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП продовжив вчиняти акти домашнього насильства, що є обов`язковою умовою для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст. 126-1 КК України, відповідно до постанови Верховного Суду від 04.04.2024 (справа № 755/4894/22, провадження № 51-6608км23), аналіз якої наведено вище.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 14.06.2022 (справа № 585/3184/20, провадження № 51-5266км21), який, крім того, зауважив, що систематичність як ознака кримінально-караного діяння означає повторюваність тотожних чи схожих дій чи бездіяльності, кожне з яких само по собі може створювати враження незначного, але їх вчинення у своїй сукупності досягають того рівня якості, коли у цілому діяння набувають ознак кримінального правопорушення, призводячи до наслідків, визначених диспозицією ст. 126-1 КК України (фізичні або психологічні страждання, розлади здоров`я, втрата працездатності, емоційна залежність або погіршення якості життя).

При цьому, шкода фізичному або психологічному здоров`ю потерпілої особи, яка могла бути чи завдана потерпілій особі, передбачена як наслідок адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, не охоплюється поняттям «фізичні або психологічні страждання, втрата працездатності, емоційна залежність, погіршення якості життя потерпілої особи», що є наслідком кримінально караних діянь, визначених ст. 126-1 КК України, про що зазначав Верховний Суд у своїх постановах від 25.02.2021 (справа № 583/3295/19, провадження № 51-6189 км 20) та від 14.06.2022 (справа № 585/3184/20, провадження № 51-5266 км 21).

Таким чином, ще однією обов`язковою умовою притягнення до кримінальної відповідальності є наслідки, визначені диспозицією ст. 126-1 КК України.

В об`єктивній стороні злочину процес вчинення злочину характеризується з боку послідовного розвитку тих подій і явищ, які починаються злочинною дією (бездіяльністю) і закінчуються настанням злочину, злочинних наслідків.

Злочинні наслідки, тобто ті зміни, до яких призводить злочин і які є суспільно небезпечною шкодою.

Особливість наслідків, як ознака об`єктивної сторони складу злочину, полягає в тому, що вони можуть бути або підраховані, або певним чином визначені: лише з такої умови наслідки можуть виконувати функції ознаки складу злочину. Наприклад, майнова шкода може визначатися вартісними критеріями, шкода здоров`ю може встановлюватись за допомогою судово- медичних критеріїв визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, порушення нормальної роботи транспорту може виявлятися у зриві графіку руху поїздів, психологічні страждання проявляються у вигляді словесних образ, приниження, що викликало у потерпілої особи невпевненість, нездатність захистити себе та емоційні страждання, погіршення якості життя потерпілої особи може виражатись у формі втоми, фізичного дискомфорту, негативних переживань, втрати повноцінного сну, відпочинку, позитивних емоцій тощо.

Як й інші ознаки матеріального складу злочину, наслідки входять в предмет доказування по кримінальній справі, що стає можливим за умови конкретності цієї ознаки.

Обвинувачення має бути детальним і не містити загальних фраз, а чітко вказувати, що саме, коли, де, як і за яких обставин вчинив обвинувачений.

Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити відомості, зокрема про виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

У формулюванні обвинувачення повинні бути відображені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме: про подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та інші.

Відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має значення не тільки для аргументації висновків слідчого, прокурора, але й для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді, а також для реалізації права підозрюваного на захист.

Згідно з пред`явленим ОСОБА_5 обвинуваченням, такими наслідками його дій є психологічні страждання потерпілої та погіршення якості її життя, і ці наслідки є правовою кваліфікацією кримінального правопорушення.

При цьому, в обвинувачені не зазначено фактичні обставини того, в чому проявились психологічні страждання потерпілої, та в чому проявилось погіршення її життя. Слідчий та прокурор обмежилися в цій частині обвинувачення лише викладенням правової кваліфікації без її розкриття, тобто без розкриття ознаки об`єктивної сторони злочину.

Однак, такі відомості підлягають конкретному зазначенню в обвинуваченні та подальшому їх доведенню належними, достатніми та допустимими доказами в судовому засіданні.

Разом з тим, крім того, що в обвинувачені на зазначено - в чому проявились психологічні страждання потерпілої, та в чому проявилось погіршення її життя, прокурором також не надано жодного належного та допустимого доказу, на підтвердження цих обставин.

Так, допитані в судовому засіданні свідки не підтвердили вчинення домашнього насильства ОСОБА_5 відносно своєї матері, і не повідомили обставин, які вказують на те, що його дії призвели до наслідків, які можна вважати психологічними стражданнями та погіршенням якості життя ОСОБА_8 .

Відсутні відомості про психологічні страждання потерпілої та погіршення якості її життя і у заяві самої ОСОБА_8 від 19.06.2023 про вчинення кримінального правопорушення.

Оцінюючи докази, надані прокурором, на підтвердження вини обвинуваченого у вчинені ним протиправних дій та їх наслідків, суд приймає до уваги наведені вище позиції Верховного Суду викладені в постановах від 28.05.2024 (справа № 522/2378/22), від 14.06.2022 (справа № 585/3184/20, провадження № 51-5266км21), що: норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту домашнього насильства якимось певним видом доказів; діяння та наслідки, зазначені у ст. 126-1 КК України, підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК України.

Наданий прокурором висновок індивідуальної консультації з жертвою домашнього насильства, складений 21.06.2023 спеціалістом - практичним психологом інклюзивно-ресурсного центру Красилівської міської ради ОСОБА_12 , та консультації спеціаліста, надані у судовому засіданні суд визнає недопустимим доказом, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КПК України спеціалістом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками і може надавати консультації та висновки під час досудового розслідування і судового розгляду з питань, що потребують відповідних спеціальних знань і навичок.

Спеціаліст має право надавати висновки з питань, що належать до сфери його знань, під час досудового розслідування кримінальних проступків, у тому числі у випадках, передбачених ч. 3 ст. 214 КПК України (п. 7 ч. 4 ст.71 КПК України). Під час дослідження доказів суд має право скористатися усними консультаціями або письмовими роз`ясненнями спеціаліста, наданими на підставі його спеціальних знань. Спеціалісту можуть бути поставлені питання щодо суті наданих усних консультацій чи письмових роз`яснень (ст. 360 КПК України).

Із системного аналізу норм статтей 84, 298-1 КПК України випливає, що висновок спеціалістів, у розумінні абз. 2 ч. 1 ст. 298-1 КПК України, не є доказом у кримінальному провадженні щодо злочинів, а відтак не може підтверджувати чи спростовувати обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачені ч. 1 ст. 91 КПК України.

Наведене вище узгоджується з послідовною практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постановах: від 27.09.2018 (справа № 533/93/16-к, провадження № 51-4186км18); від 28.07.2021 (справа № 754/7890/19, провадження № 51-2468км21); від 24.11.2021 (справа № 711/93/17, провадження № 51-3425 км 21); від 29.05.2023 (справа № 583/877/21, провадження № 51-603км23); від 07.11.2024 (справа № 344/8350/22, провадження № 51-1808км24).

Висновок індивідуальної консультації з жертвою домашнього насильства, складений 21.06.2023 спеціалістом - практичним психологом інклюзивно-ресурсного центру Красилівської міської ради ОСОБА_12 є, фактично, висновком спеціаліста, та відповідно до вищенаведеного системного аналізу норм статтей 84, 298-1 КПК України, не є доказом, у розумінні абз. 2 ч. 1 ст. 298-1 КПК України, у даному кримінальному правопорушенні, яке є злочином.

Також, не є доказом консультації спеціаліста ОСОБА_12 , надані у судовому засіданні, відповідно до вищенаведеного системного аналізу норм статтей 84, 298-1 КПК України, оскільки такі консультації не є джерелом доказів ні у кримінальному правопорушенні, яке є проступком, ні у кримінальному правопорушенні, яке є злочином.

Посилання прокурора, що такий висновок спеціаліста та консультації спеціаліста є доказами, оскільки залучення спеціаліста передбачено ст.ст. 71, 360 КПК України, є помилковим з наведених вище обґрунтувань.

Окрім того, що стосується витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0002157 від 19.06.2023, відповідно до позиції Касаційного кримінального суду Верховного суду від 09.09.2020 (справа № 761/28347/15-к), реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 Глави 2 Розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17.07.2012, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру та, згідно з ч. 2 ст. 84 КПК України, витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів.

Всебічно, повно, детально й неупереджено дослідивши у судовому засіданні кожен з наданих прокурором суду доказів та належно їх оцінивши, суд доходить висновку, що в ході судового розгляду не здобуто належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності були б достатніми для доведення вини ОСОБА_5 в інкримінованому йому злочині.

Доводи обвинуваченого про його невинуватість стороною обвинувачення у судовому засіданні не спростовані.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

При розгляді даного кримінального провадження, суд виходить з вимог статті 62 Конституції України та передбаченого у ній принципу презумпції невинуватості, згідно з яким обвинувачення особи не може ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17.07.1997 Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (№ 475/97-ВР).

У пункті 1 статті 1 цього Закону зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції».

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

Виходячи з оцінки наданих суду доказів у їх сукупності, та роз`яснень, даних у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996, (п.п. 18, 19) про те, що Конституція має найвищу юридичну силу, а її норми мають пряму дію (ст.8), суд зобов`язаний при розгляді конкретних справ керуватись, насамперед, нормами Конституції.

Суд також виходить з рішення Конституційного Суду України від 20.10.2011 у справі щодо офіційного тлумачення положення ч. 3 ст. 62 Конституції України, де зазначено, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь».

Отже, з урахуванням викладеного вище, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження в ході судового розгляду, керуючись законом, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, витлумачивши усі сумніви на користь обвинуваченого, суд доходить висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом наявність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, а тому його слід визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдати у зв`язку недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Процесуальні витрати у справі відсутні.

Речові докази суду не надавалися, а тому, суд відповідно до ст. 100 КПК України не приймає рішення щодо них.

Цивільний позов не заявлявся.

Запобіжний захід не обирався.

Керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України суд, -

У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_5 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 126-1 КК України та виправдати, через недоведення в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Роз`яснити ОСОБА_5 , як реабілітованій особі, про його право на звернення за відшкодуванням збитку відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Вирок набирає законної сили через 30 днів після його проголошення, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду через Красилівський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати у суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1