ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/2121/24 Провадження 1-кс/636/129/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2026 місто Чугуїв

Суддя Чугуївського міського суду Харківської області ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві заяву ОСОБА_3 про відвід головуючому судді ОСОБА_4 у кримінальній справі №636/2121/24 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.114-2 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

На розгляд судді надійшли матеріали за заявою обвинуваченого ОСОБА_3 про відвід головуючому судді ОСОБА_4 у кримінальній справі №636/2121/24 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.114-2 КК України, яка заявлена адвокатом в судовому засіданні 30.01.2026 під фіксацію технічними засобами (надано протокол судового засідання від 30.01.2026).

ОСОБА_3 через систему «Електронний суд» 01.02.2026 надав письмове обґрунтування заяви про відвід, в якому зазначено наступне. На розгляді судді Чугуївського міського суду Харківської області ОСОБА_4 перебуває судова справа № 636/2121/24, кримінальне провадження № 0000837 від 16.08.2023, у якій розглядається незаконний обвинувальний акт, за незаконним обвинуваченням журналіста друкованого ЗМІ «Багнет нації» ОСОБА_3 та командира 518-о ОБСП «Дике поле» майора ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.114-2 КК України.

У судовому засіданні яке відбулось 30.01.2026 о 10:15 год, ОСОБА_3 було заявлено усно відвід головуючому судді від розгляду справи, з інших передбачених п.4 ч.1 ст.75 КПК України підстав, якими підтверджується факт упередженого ставлення головуючого судді до ОСОБА_3 (порушення права бути почутим, змагальності та доведення перед судом переконливості своїх доводів). Так, перед судовим засіданням 30.01.2026 ОСОБА_3 до суду було подано доповнення до клопотання про залучення захисником ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_6 згідно стандартів ЄСПЛ та ЄКПЛ у справі № 636/2121/24. З початком судового засідання ОСОБА_3 повідомив що необхідно оголосити весь текст доповнень, на що головуючий суддя повідомила, що учасники справи можуть самостійно ознайомитись із доповненнями, що КПК не перебачено таке право ОСОБА_3 . Відмова головуючого судді надати можливість ОСОБА_3 усно оголосити подані ним доповнення, які безпосередньо стосувалися реалізації права на захист та обґрунтування клопотання про допуск захисника за стандартами Конвенції та практики ЄСПЛ, є прямим і свідомим обмеженням права бути почутим, що саме по собі формує обґрунтований сумнів у безсторонності суду у розумінні пункту 4 частини першої статті 75 КПК України. Зазначена позиція головуючого судді, зведена до формального твердження про те, що «КПК не передбачає такого права», є юридично хибною, маніпулятивною та такою, що суперечить принципу прямої дії Конституції України, закріпленому у статті 8 Основного Закону, та обов`язку суду застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод як складову національного законодавства відповідно до статті 9 Конституції України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 прямо зазначив, що право на захист включає можливість особи особисто брати участь у процесі, висловлювати свою позицію, наводити аргументи та заперечення, а суд зобов`язаний створити умови для реального, а не ілюзорного здійснення цього права. У Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 КСУ додатково наголосив, що формальне дотримання процесуальної форми без забезпечення змістовної реалізації прав особи є несумісним з принципом верховенства права. Відмова головуючого судді забезпечити усне викладення доповнень до клопотання про допуск захисника в умовах кримінального переслідування за особливо тяжкою статтею створила ситуацію процесуальної нерівності, поставивши сторону захисту у завідомо гірше становище порівняно зі стороною обвинувачення, що прямо заборонено статтею 129 Конституції України та статтею 22 КПК України.

Особливої ваги дані порушення набувають з огляду на статус ОСОБА_3 як журналіста друкованого засобу масової інформації. ЄСПЛ у справах «Dink v. Turkey» (заяви № 2668/07 та ін.) та «Pentikainen v. Finland» (заява № 11882/10) підкреслив, що будь-яке кримінальне переслідування журналіста потребує підвищеного стандарту судової неупередженості та особливої ретельності, оскільки воно неминуче має chilling effect для свободи вираження поглядів. Дії головуючого судді також несумісні з вимогами Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, зокрема статті 14, яка гарантує кожному право бути вислуханим компетентним, незалежним і безстороннім судом. Комітет ООН з прав людини у Загальному коментарі № 32 прямо зазначив, що суд не може відмовляти стороні у представленні аргументів під приводом процесуального формалізму, якщо це підриває справедливість провадження. Крім того, відповідно до підпункту d пункту 3 статті 3 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, забороненим є засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Суд, який позбавляє обвинуваченого можливості бути почутим, не може вважатися таким, що забезпечує ці гарантії, незалежно від формального статусу мирного чи воєнного часу. Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи № R(84)5 наголошують, що суддя зобов`язаний не лише бути неупередженим, а й створювати у сторін обґрунтоване переконання у власній неупередженості.

Поведінка головуючого судді у цьому засіданні об`єктивно сформувала протилежне враження та підірвала довіру до суду як інституції. За таких обставин у сукупності дій головуючого судді наявні об`єктивні та перевірювані ознаки упередженого ставлення до ОСОБА_3 , що виключає можливість її подальшої участі у розгляді даного кримінального провадження та вимагає її відводу в інтересах забезпечення справедливого суду. Відповідно до усталеної та незмінної практики Європейського суду з прав людини, у разі виникнення обґрунтованих сумнівів щодо безсторонності судді саме суд, а не сторона захисту, зобов`язаний усунути ці сумніви, а у випадку їх збереження - довести протилежне. Такий підхід є фундаментальним елементом статті 6 Конвенції та не допускає жодного відступу під прикриттям внутрішнього процесуального формалізму. ЄСПЛ у справі «Piersack v. Belgium» (заява № 8692/79) чітко сформулював, що для цілей Конвенції безсторонність оцінюється за двома критеріями - суб`єктивним та об`єктивним, і при цьому об`єктивний критерій має вирішальне значення, оскільки охоплює не лише внутрішні переконання судді, а й те, чи існують перевірювані факти, які можуть породжувати обґрунтовані сумніви у стороннього спостерігача. У такому разі саме суд повинен забезпечити усунення цих сумнівів.

З урахуванням наведеного, після того як ОСОБА_3 навів конкретні та перевірювані факти, що свідчать про обмеження його права бути почутим, порушення змагальності та процесуальну нерівність, обов`язок довести відсутність упередженості покладається виключно на головуючого суддю. Будь-яка відмова у відводі без надання переконливих, об`єктивних і перевірюваних гарантій безсторонності є прямим і самостійним порушенням статті 6 Конвенції. Таким чином, у цій справі не ОСОБА_3 має доводити упередженість судді, а головуючий суддя зобов`язана довести її відсутність, і у разі неможливості такого доведення єдиним сумісним із Конвенцією рішенням є її відвід. Будь-яке інше рішення означатиме свідоме ігнорування стандартів ЄСПЛ та створить окрему, самодостатню підставу для звернення до Європейського суду з прав людини та Комітету ООН з прав людини.

Окремо та самостійно слід наголосити, що дії головуючого судді у цьому кримінальному провадженні прямо порушують імперативну заборону, встановлену законодавцем на період дії правового режиму воєнного стану, яка не допускає жодного тлумачення, винятків чи дискреції суду. Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», закон дослівно встановлює: «Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється». Зазначена норма має абсолютний, безумовний та імперативний характер, не містить застережень, винятків або умов її застосування та підлягає прямому і безпосередньому застосуванню судом відповідно до статей 8 та 129 Конституції України.

Фактична відмова головуючого судді надати ОСОБА_3 можливість оголосити подані доповнення, а також створення процесуальної ситуації, у якій обвинуваченого поставлено перед необхідністю негайно реагувати без часу на повноцінне викладення та обґрунтування своєї позиції, є нічим іншим як штучним прискоренням розгляду справи у формі процесуального тиску, що прямо заборонено законом. Такі дії не можуть бути виправдані ані посиланням на КПК України, ані міркуваннями «процесуальної економії», оскільки закон про воєнний стан має спеціальний характер, діє безпосередньо та блокує будь-які спроби прискорити судовий розгляд у будь-якій формі, включно з обмеженням часу, забороною усного викладення позиції або нав`язуванням формального ознайомлення з поданими матеріалами без їх оголошення в судовому засіданні. Таким чином, головуючий суддя, діючи у період дії воєнного стану, вчинила дії, які прямо суперечать частині другій статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», що саме по собі є грубим порушенням закону, несумісним зі статусом судді та стандартами справедливого суду, і додатково підтверджує наявність об`єктивних підстав для сумніву в її неупередженості.

У сукупності з раніше викладеними порушеннями, такі дії головуючого судді не лише підривають довіру до суду, але й створюють окрему, самодостатню підставу для її відводу, оскільки суд, який свідомо порушує пряму законодавчу заборону, не може вважатися таким, що надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Фіксація цього порушення у матеріалах справи означає, що будь-яка подальша відмова у відводі без належної правової реакції неминуче буде оцінюватися як свідоме ігнорування імперативної норми закону, з усіма похідними наслідками для держави Україна на рівні Європейського суду з прав людини та міжнародних договірних органів ООН. З урахуванням усієї сукупності наведених обставин, процесуальних дій та бездіяльності головуючого судді, які об`єктивно і перевірювано сформували обґрунтований сумнів у її безсторонності, подальша участь головуючого судді у розгляді даного кримінального провадження є несумісною з вимогами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, а також зі статтями 8, 55, 59 та 129 Конституції України. Суду було докладно і вчасно вказано на конкретні факти порушення права бути почутим, принципу змагальності та рівності сторін, а також на пряму законодавчу заборону прискорення судового розгляду, встановлену частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», яка дослівно передбачає: «Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється». Ігнорування цієї норми не може бути виправдане жодними міркуваннями та саме по собі становить грубе і самостійне порушення закону. Після наведення стороною захисту конкретних, чітких і перевірюваних обставин, що породжують сумнів у безсторонності, тягар доведення протилежного покладається виключно на суд, що прямо випливає з усталеної практики Європейського суду з прав людини. Відмова усунути такі сумніви або перекладання цього обов`язку на обвинуваченого є несумісними з Конвенцією та створюють самостійну підставу для міжнародної відповідальності держави. За цих умов будь-яке рішення про відмову у відводі, ухвалене без негайного та реального усунення наведених порушень, буде розцінене як свідоме ігнорування міжнародних стандартів справедливого суду, а також як прояв інституційної упередженості, що виключає довіру до суду як незалежного та безстороннього органу.

Сторона захисту прямо і однозначно попереджає, що у разі неприйняття рішення про відвід головуючого судді та продовження розгляду справи за наявності зафіксованих порушень, ці обставини будуть негайно використані як ключові докази у зверненні до Європейського суду з прав людини за статтею 6 Конвенції, а також до Комітету ООН з прав людини у порядку Факультативного протоколу до Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Окремо звертається увага, що відмова у відводі за наявності обґрунтованих сумнівів у безсторонності судді розцінюється міжнародними інституціями не як процесуальна помилка, а як структурне порушення права на справедливий суд, яке не підлягає виправленню національними засобами та тягне відповідальність держави незалежно від результату розгляду справи по суті. Таким чином, єдиним рішенням, сумісним з Конституцією України, Конвенцією, Міжнародним пактом та усталеною практикою міжнародних судових і договірних органів, є негайне задоволення заяви про відвід головуючого судді. Будь-яке інше рішення означатиме усвідомлений відступ від стандартів справедливого суду та створить неминучі правові наслідки міжнародного рівня для держави Україна, відповідальність за які буде належним чином персоналізована у відповідних зверненнях. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави; В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними; Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (ст.3, ч.1 ст.8, ст.22, ч.ч.1, 2 ст.22, ч.1 ст.129 Основного Закону України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст.2 Закону від 02.06.2016 № 1402-VIII). Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права (п.1 ч.1 ст.7 КПКУ). Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (зі змінами) в Україні введено правовий режим воєнного стану.

У судовому засіданні ОСОБА_3 заяву підтримав, та посилаючись на вищевикладені доводи та обгрунтування, просив задовольнити. При цьому заявник наголошував на тому, що головуючий у справі суддя ОСОБА_4 фактично позбавила його права бути почутим, не надала можливості донести до учасників справи та суду змісту доповнень до його клопотання про залучення захисника, що, на його думку свідчить про очевидну упередженість головуючого судді ОСОБА_4 при розгляді справи стосовно нього та є підставою для її відводу.

З урахуванням вищевикладеного просив заяву задовольнити та відвести суддю ОСОБА_4 від розгляду даного кримінального провадження.

Інші учасники до суду не з`явилися.

Прокурор Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_7 надав заяву, в якій просив проводити розгляд справи без їх участі у зв`язку з великою навантаженістю.

Суддею з урахуванням положень ст.81 КПК України, визнано можливим проводити розгляд заяви про відвід за відсутності осіб, що не з`явилися.

Вивчивши заяву про відвід, вислухавши пояснення заявника, дослідивши надані для огляду матеріали кримінальної справи №636/2121/24, судом встановлено наступне.

В провадженні судді Чугуївського міського суду Харківської області ОСОБА_4 перебувають матеріали за обвинувальним актом по кримінальному провадженню №0000837 від 16.08.2023 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.114-2 КК України.

У судовому засіданні 30.01.2026 під час розгляду вказаного кримінального провадження головуючим суддею ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 у приєднанні до участі у справі його захисника - адвоката ОСОБА_6 у зв`язку з тим, що адвокатську діяльність вказаного адвоката призупинено у жовтні 2025 року по квітень 2026 року. Після цього обвинувачений ОСОБА_3 просив суд надати йому можливість оголосити подані ним доповнення до клопотання, але така можливість йому надана не була.

Положеннями ст.ст.75,76 КПК України визначено підстави відводу щодо судді.

Згідно ст. 75 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні: 1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача; 2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник; 3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості; 5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи. У складі суду, що здійснює судове провадження, не можуть бути особи, які є родичами між собою.

Згідно ст. 76 КПК України суддя, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, не має права брати участі у цьому ж провадженні в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій, крім випадків перегляду ним в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, яка була постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті. Суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду першої інстанції. Суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах першої і касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду апеляційної інстанції. Суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді касаційної інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах першої і апеляційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або постанови суду касаційної інстанції.

Згідно вимог ст. 80 КПК України, за наявності підстав, передбачених ст. 75-79 КПК України суддя зобов`язаний заявити самовідвід, за цими ж підставами йому може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні. Згідно ч. 1 ст. 81 КПК України у разі заявлення відводу судді, який здійснює судове провадження одноособово, такий відвід розглядає інший суддя цього ж суду.

Обставини, що виключають участь слідчого судді, судді або присяжного в кримінальному провадженні та є підставою для його відводу (самовідводу), встановлені статтями 75 та 76 Кримінального процесуального кодексу України, про що прямо зазначено у частини 1 статті 80 зазначеного нормативно-правового акту України.

Тобто згідно із змістом частини 1 статті 75 кримінального процесуального кодифікованого закону України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні:

1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача;

2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник;

3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості;

5) у випадку порушення встановленого частиною 3 статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

Отже в силу пункту 4 частини 1 вище зазначеної статті суддя може бути відведений від участі у кримінальному провадженні за наявності існування інших обставин, які викликають обґрунтовані сумніви в його неупередженості, на що й наполягає заявник у цій справі.

Ключовим моментом відводу як цілісного інституту кримінального провадження є встановлення упередженості суб`єкта процесуальної діяльності при вирішенні поставлених перед ним питань. Поняття «інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості» є оціночним, і його тлумачення залежить від правосвідомості особи, яка його застосовує. Як вбачається із формулювань ст. 75 КПК України, інші обставини, які викликають обґрунтований сумнів в неупередженості, мають бути обумовлені конкретними фактами, які можуть бути перевірені.

Так, Європейським судом з прав людини у п.66 у рішення по справі «Мироненко і Мартенко проти України» зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду наявність безсторонності має визначатися, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. Так, існування неупередженості повинно визначатися на підставі суб`єктивного критерію, в контексті якого слід враховувати особисті переконання та поведінку самого судді, що означає необхідність встановити, чи мав останній у певній справі будь яку особисту зацікавленість або упередженість, а також на підставі об`єктивного критерію, в контексті якого необхідно встановити, чи забезпечував суддя достатні гарантії аби виключити будь-які обґрунтовані сумніви щодо його неупередженості, відповідно до практики Європейського суду з прав людини.

Стосовно суб`єктивного критерію, суддя, оцінюючи наявність обґрунтованих підстав для відводу, дійшов переконання про відсутність підстав стверджувати, що суддя виявляє особисту упередженість. У заяві про відвід не наведено відомостей про факти, які б стосувалися поведінки судді ОСОБА_6 , безпосередньо пов`язаної із здійсненням судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, які б надали підстави для констатації упередженого ставлення судді до сторони кримінального провадження. Презумпція особистої неупередженості особи діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного.

За об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. (рішення у справах «Фей проти Австрії» (Fey v. Austria)

Згідно ст. ст. 6, 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Крім того, відповідно до ст. 126 Конституції України, вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи судців, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискримінації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, встановлену законом.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Беззаперечно, інститут відводу (самовідводу) судді від участі у розгляді конкретної справи - це одна із найважливіших гарантій здійснення правосуддя неупередженим та справедливим судом. Він покликаний ліквідувати найменшу підозру у заінтересованості судді в результатах розглянутої справи, навіть якщо такої заінтересованості немає, бо тут головним є публічний інтерес.

Водночас, такий інститут не є інструментом перегляду судового рішення чи додаткового роз`яснення мотивів його ухвалення.

Зі змісту доводів оголошених на обґрунтування заяви про відвід та матеріалів справи вбачається, що заявникові ОСОБА_3 було відмовлено у можливості оголосити доповнення до клопотання про залучення захисника вже після розгляду цього клопотання по суті, за наслідками чого головуюча суддя постановила відповідну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати, протокольно (журнал судового засідання від 30.01.2026, запис №46 час - 10:21:05). Таким чином, вбачається, що заявник не погодився із процесуальним рішенням, прийнятим головуючим суддею по справі в ході проведення підготовчого судового засідання.

Суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. При цьому нормами ст. 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що незалежність судді забезпечується, зокрема забороною втручання у здійснення правосуддя.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суддя вважає, що відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_3 про відвід судді ОСОБА_4 від розгляду кримінальної справи №636/2121/24, який заявлено адвокатом в судовому засіданні 30.01.2026.

З врахуванням вищевикладеного, керуючись ст.ст.75,80,81 КПК України, суддя,-

ПОСТАНОВИЛА:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід головуючому судді ОСОБА_4 у кримінальній справі №636/2121/24 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.114-2 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її оголошення.

Суддя ОСОБА_1