Справа № 461/9369/25
Провадження № 1-кс/461/7077/25
про тимчасовий доступ до речей і документів
в с т а н о в и л а :
У ході здійснення досудового розслідування встановлено, що посадові особи органів місцевого самоврядування шляхом зловживання службовим становищем за попередньою змовою з невстановленими особами вчинили дії, що призвели до вибуття земельної ділянки, яка знаходиться на території Львівської ОТГ з земель лісового фонду, що спричинило тяжкі наслідки.
За наявними даними, приватним нотаріусом ОСОБА_6 у змові із окремими посадовими особами органів місцевого самоврядування та фізичною особою, здійснено незаконне відчуження земельної ділянки комунальної власності на території Львівської територіальної громади з використанням підроблених документів.
28 лютого 2025 року, з метою приховування слідів злочину та подальшої легалізації незаконно відчуженого майна здійснено перереєстрацію земельної ділянки та будинку на підставі договору купівлі-продажу №187, в результаті чого новим власником стала ОСОБА_7 , посвідчив договір приватний нотаріус ОСОБА_8 .
В результаті вказаних протиправних дій з боку приватного нотаріуса ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 завдано шкоду понад 1 млн.грн.
Згідно з 4,4 ст.83 та ч,4 ст.84 ЗК України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать зокрема, землі під об?єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не перебачено законом.
Відповідно до ч.1 ст.79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об?єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Згідно ч.4 вказаної статті земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Частиною 5 ст.79-1 Земельного кодексу України, формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Відповідно до ч. 2. ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок здійснюється шляхом поділу чи об?єднання раніше сформованих земельних ділянок.
Відповідно до статті 13 Конституції України земля є об?єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
На підставі частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями частин першої та другої статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно з частиною п?ятою статті 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Положеннями статті 140 Земельного кодексу України визначено, що припинення права користування земельною ділянкою можливе лише за добровільною згодою користувача або шляхом примусового вилучення у нього земельної ділянки.
Згідно зі статтею 149 Земельного кодексу України примусове вилучення земельної ділянки без згоди землекористувача можливе лише в судовому порядку за позовом відповідного органу влади чи місцевого самоврядування.
Частинами першою та четвертою статті 186-1 Земельного кодексу України встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов?язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Розробник подає на погодження землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Відповідно до частини третьої статті 186-1 3К України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки: природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об?єкта природно-заповідного фонду або в межах прибережної захисної смуги, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації (частина шоста статті 186-1 3К України).
Згідно зі статтею 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території природно-заповідного фонду можуть використовуватися у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.
Частинами першою та третьою статті 152 Земельного кодексу України визначено, що власник або землекористувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов?язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою.
За змістом статей 317-318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користувтися і розпоряджатися своїм майном.
Згідно зі статтею 324 цього Кодексу земля, її надра, атмосферне повітря, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об?єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.
Кожен громадянин має право користуватися природними об?єктами права власності Українського народу відповідно до закону.
У статті 51 Земельного кодексу України визначено, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об?єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично- оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об?єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об?єктів стаціонарної рекреації.
Статтею 20 Земельного кодексу України передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Необхідність отримання таких документів наддасть можливість використовувати їх як докази у цьому кримінальному провадженні, проведенню комплексної судової земельно-технічної експертизи, судової експертизи з питань землеустрою та судової оціночно-земельної експертизи, судової почеркознавчої експертизи, а також унеможливить зміну або знищення їх.
Виходячи з наведеного необхідно отримати тимчасовий доступ до вказаних документів з можливістю їх вилучення на паперових носіях в друковано-рукописному вигляді, так як іншим процесуальним шляхом неможливо отримати первинні відомості для встановлення істини у даному кримінальному провадженні.
Вказані документи перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи, що в матеріалах кримінального провадження вбачається наявність достатніх підстав вважати, що документи щодо вказаної земельної ділянки самі по собі та в сукупності з іншими матеріалами кримінального провадження мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у вказаному кримінальному провадженні, а тому необхідно отримати тимчасовий доступ до вказаної документації та її вилучення, просить клопотання задовольнити.
Слідчий у судове засідання не з`явився, просить проводити розгляд клопотання у його відсутності та відсутності прокурора.
На підставі ч. 2 ст. 163 КПК України, слідча суддя вважає за можливе провести розгляд цього клопотання провести без виклику осіб, у володінні яких перебувають речі, про отримання тимчасового доступу до яких орган досудового розслідування просить надати дозвіл.
Згідно зі ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів кримінального провадження, не здійснювалось, у зв`язку з неприбуттям у судове засідання осіб, які беруть участь у судовому провадженні.
Дослідивши матеріали клопотання, у тому числі витяг з ЄРДР, рапорт, слідча суддя приходить до такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
У пунктах 5, 6 частини 2 ст. 131 КПК України передбачені такі види заходів забезпечення кримінального провадження, як тимчасовий доступ до речей і документів і тимчасове вилучення майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 159 КПК України, тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та, у разі прийняття відповідного рішення слідчим суддею, судом, вилучити їх (здійснити їх виїмку).
Відповідно до ч.2 ст. 159 КПК України, тимчасовий доступ до речей і документів здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду.
Як передбачено у ч. ч. 5, 6 ст. 163 КПК України слідчий суддя, суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, якщо сторона кримінального провадження у своєму клопотанні доведе наявність достатніх підстав вважати, що ці речі або документи: 1) перебувають або можуть перебувати у володінні відповідної фізичної або юридичної особи; 2) самі по собі або в сукупності з іншими речами і документами кримінального провадження, у зв`язку з яким подається клопотання, мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні; 3) не становлять собою або не включають речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю. Слідчий суддя, суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю, якщо сторона кримінального провадження, крім обставин, передбачених частиною п`ятою цієї статті, доведе можливість використання як доказів відомостей, що містяться в цих речах і документах, та неможливість іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цих речей і документів.
Оскільки тимчасовий доступ, про який просить слідчий, має суттєве значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні, іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою даного доступу неможливо, а тому потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи та дають підстави надати тимчасовий доступ до вказаних речей, з можливістю вилучення їх копій.
Враховуючи зазначене, слідча суддя доходить до висновку про те, що клопотання підставне, обґрунтоване та є таким, що підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 159-166 КПК України, слідча суддя -
п о с т а н о в и л а :
1. Клопотання задовольнити.
У разі невиконання ухвали про тимчасовий доступ до речей і документів слідчий суддя, за клопотанням сторони кримінального провадження, якій надано право на доступ до речей і документів, має право постановити ухвалу про проведення обшуку з метою відшукання та вилучення зазначених речей і документів.
Строк дії ухвали два місяці з дня постановлення.
Ухвала складена у двох примірниках, один знаходиться в матеріалах судового провадження, а другий наданий стороні кримінального провадження, якій надано право на доступ до документів.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідча суддя ОСОБА_11