Провадження №1-кс/523/5976/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2025 року м. Одеса

Слідчий суддя Пересипського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 , поданої в інтересах Міністерства юстиції України на постанову органів досудового розслідування про закриття кримінального провадження,-

ВСТАНОВИВ:

До Пересипського районного суду м. Одеси надійшла скарга ОСОБА_3 на постанову слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві від 24.01.2024р. про закриття кримінального провадження №0000489 від 17.10.2022 року.

Зі змісту вказаної скарги вбачається, що Другим СВ (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000489 від 17.10.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

Підставою внесення відомостей до ЄРДР стала заява заступника Міністра юстиції України з питань європейської інтеграції щодо встановлених порушень Державою Україна пункту 3 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), які містяться у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лаврик та інші проти України» від 25.06.2020 року за заявою №63542/13 та 4 іншими, зокрема за заявою ОСОБА_4 №11237/14 (далі-Заявник), а саме - відсутності обґрунтування судових рішень, якими було санкціоновано затримання заявників у справі «Лаврик та інші проти України» і продовжено строк тримання їх під вартою, а також необґрунтованості тривалості тримання їх під вартою під час досудового слідства. В подальшому, на виконання вказаного рішення Європейського суду з прав людини з Державного бюджету України на особовий рахунок Заявника перераховано 20007,36грн (еквівалент 600 євро), що підтверджується платіжним дорученням від 22.12.2020 №12577. Виплачені гроші за рішенням ЄСПЛ є збитками Державного бюджету, які на думку вищевказаної посадової особи були завдані в результаті дій невстановлених осіб органів державної влади (працівників правоохоронних органів та/або суду), та які відповідно мають ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.364,365,367 КК України.

24.01.2024р. слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження №0000489 від 17.10.2022.

Заявник скаржиться на вищевказану постанову органів досудового розслідування про закриття кримінального провадження, яку вважає незаконною та передчасною, тому відповідно просить скасувати вказане рішення слідчого про закриття кримінального провадження.

В судове засідання скаржник, слідчий, прокурор не з`явилися, були належним чином повідомлені, причини неявки не відомі.

Відповідно до ч.3 ст.306 КПК України відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

У зв`язку з неприбуттям в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється, на підставі ч.4 ст.107 КПК України.

Вивчивши скаргу та матеріали додані в її обґрунтування, перевіривши наявність приводів і підстав, законність отриманих даних, які викладені в скарзі, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст.2 і 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що рішення ЄСПЛ є обов`язковим для виконання Україною відповідно до ст.46 Конвенції, а порядок його виконання визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом та здійснюється за рахунок Державного бюджету.

З дня одержання Міністерством юстиції України повідомлення ЄСПЛ про набуття рішенням проти України, статусу остаточного Департамент міжнародного права та співробітництва (далі Департамент) вживає заходів щодо передачі Державній виконавчій службі України (далі ДВС) документів, необхідних для його виконання, а остання забезпечує виконання рішень ЄСПЛ в частині здійснення грошових стягнень. Після закінчення виконавчого провадження Департамент протягом 60 днів з моменту отримання від ДВС копій постанов про відкриття та закінчення виконавчого провадження, а також платіжних доручень передає їх до Департаменту судової роботи разом із автентичним перекладом рішення українською мовою та матеріалами справи ЄСПЛ, який опрацьовує останні на предмет необхідності збору додаткової інформації, складу осіб, з вини яких ЄСПЛ було прийнято рішення проти України, готує і подає позови в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України через виконання рішення ЄСПЛ.

Одночасно, у ч.3 ст.1191 ЦК України передбачено, що держава, відшкодувавши шкоду, завдану службовою особою органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду має право зворотної вимоги до цієї особи лише у разі встановлення в її діях складу кримінального правопорушення обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили.

У розвиток цих положень, у п.5.2 Порядку організації роботи щодо відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виконання рішень ЄСПЛ від 08.11.2011 № 3280/5 передбачено, що у випадках, якщо особами, з вини яких ЄСПЛ було прийнято рішення проти України, є органом державної влади, органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, Департамент судової роботи протягом 15 днів з дня отримання документів, вказаних вище, готує та подає на підпис керівництва Міністерства юстиції України заяву до Генеральної прокуратури про проведення перевірки та встановлення осіб, винних у заподіянні збитків Державному бюджету України внаслідок виконання рішень ЄСПЛ, та притягнення їх до відповідальності. У разі встановлення в ході досудового розслідування особи, винної у вчиненні злочину, який призвів до порушення Конвенції, Департамент судової роботи в рамках відповідної кримінальної справи в інтересах держави пред`являє до обвинуваченого цивільний позов про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України, внаслідок виконання рішення ЄСПЛ.

Проте, варто враховувати, що порушення міжнародних зобов`язань Україною встановлені рішеннями ЄСПЛ не є однорідними за своєю природою, можуть бути спричинені як об`єктивними, так і суб`єктивними факторами. Так, не всі вони можуть бути спричинені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю органів державної влади, досудового розслідування, прокуратури та суду, здійсненними всупереч службових обов`язків таких особі.

Зокрема, порушення, констатовані у рішенні ЄСПЛ, допущені через існування недоліків у чинному законодавстві України системного характеру, які є основою виявленого ЄСПЛ порушення та не можуть бути підставою притягнення службових осіб органів державної влади, досудового розслідування, прокуратури та суду до кримінальної відповідальності.

Вбачається, що порушення, констатоване у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лаврик та інші проти України» від 25.06.2020 року за заявою №43478/16, допущені через існування недоліків у чинному законодавстві України системного характеру, які є основою виявленого ЄСПЛ порушення, зокрема порушення принципу правової визначеності національного законодавства України, що в цілому призвело до порушення встановленого ЄСПЛ.

Так, з метою недопущення встановлених порушень Уряд України схвалив нову «Стратегію пенітенціарної реформи на період до 2026 року». Визнаючи при цьому важливість відповідних міжнародних норм і стандартів у цій сфері, включаючи стандарти Європейського Комітету по запобіганню тортурам та нелюдському, або такому, що принижує гідність поводженню чи покаранню (далі-ЄКПТ).

У зв`язку з цим, варто зазначити, що Планом заходів з реалізації вищезгаданої Стратегії передбачено, що умови тримання осіб, взятих під варту, будуть приведені у відповідність до міжнародних стандартів із забезпеченням не менше 4 м2 житлової площі на одного ув`язненого.

Згідно зі статтею 2 КПК України завданнями кримінального провадження, серед іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Практика ЄСПЛ щодо проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних справ є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування має бути незалежним, безстороннім і підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю.

Відповідно до ст.1 Конвенції держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції, що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним.

Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини … або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (рішення у справах «Олександр Ніконенко проти України» від 14.11.2013, «Мута проти України» від 31.07.2012, «Карабет та інші проти України» від 17.01.2013, «Михалкова та інші проти України» від 13.01.2011).

Органи влади зобов`язані провести ефективне розслідування. Це зобов`язання не є обов`язком досягнення результатів, а обов`язком вжиття заходів. ЄСПЛ зазначає, що не кожне розслідування обов`язково має бути успішним або дійти висновку, який співпадає із викладом подій скаржника. Проте воно, в принципі, має бути здатним призвести до встановлення фактів справи, а якщо твердження виявляться правдивими - до встановлення та покарання винних осіб (рішення у справах «Джуліані та Гаджіо проти Італії» від 25.08.2009, «Армані да Сілва проти Сполученого Королівства» від 30.03.2016, «Каплатий проти України» від 04.02.2021. При цьому, в період усього часу здійснення кримінального провадження його зміст та форма мають відповідати засадам, визначеним ч.1 ст.7 КПК України, серед іншого принципу законності, який, відповідно до ч.2 ст.9 КПК України, покладає на прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого за наявності такого кримінального провадження всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Щодо належної правової процедури, як одного із завдань кримінального провадження, Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 24.05.2021 у справі №640/5023/19 (провадження №51- 2917кмо20) зазначає, що у теоретичному аспекті це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. До гарантій, які у своїй сукупності формують належну правову процедуру, відноситься, серед іншого, і право на ефективне розслідування. При оцінці ефективності досудового розслідування слід виходити з того, що ефективність досудового розслідування є співвідношенням процесуальних дій, процесуальних рішень, реалізованих учасниками кримінального провадження, а також їх результатів із положеннями КПК, що визначають підстави, умови і порядок їх проведення чи прийняття, з урахуванням оптимальних затрат часу та зусиль на це.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з п.2 ч.1 ст.7, ч.1 ст.9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно з положеннями п.18 ч.1 ст.3 КПК України, ч.5 ст.21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Способи такого контролю обмежені процедурою, визначеною кримінальним процесуальним законом.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано главою 26 цього Кодексу.

Пунктом п`ятим частини першої статті 3 КПК України визначено, що досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до вимог ст.303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржене рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Згідно ч.2 ст.307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Пунктом 4 ч.1 ст.91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, обставини, які є підставою закриття кримінального провадження.

У відповідності до ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України покладається на слідчого, прокурора, та у встановлених цим Кодексом випадках потерпілого.

Відповідно до ч.2 ст.93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися після всебічного повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.

Відповідно до пункту 1 часини другої статті 283 КПК України однією з форм закінчення досудового розслідування є закриття кримінального провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 284 КПК України про закриття кримінального провадження слідчий, дізнавач, прокурор приймає постанову, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

Наслідками закриття кримінального провадження є припинення всієї процесуальної діяльності по справі, та неможливість продовження процесуальних дій до скасування постанови про закриття кримінального провадження у встановленому КПК порядку.

З аналізу зазначених норм КПК України вбачається, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора розглядаються слідчим суддею лише під час досудового розслідування, за виключенням скарг на постанову про закриття такого кримінального провадження.

Відповідно до ст.110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Дослідженням матеріалів скарги встановлено, що органами досудового розслідування було винесено постанову від 24 січня 2024 про закриття кримінального провадження №0000489 від 17.10.2022 року.

Відповідно до вказаної постанови, слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Разом з тим, відомості про скасування постанови від 24 січня 2024р., якою закрито вказане кримінальне провадження, - відсутні.

Відповідно до статті 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Питання призначення відповідних слідчих (розшукових) заходів для збирання доказів у кримінальному провадженні віднесено до дискреційних повноважень слідчого, який, в силу вимог ст.40 КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності.

Визначення тактики та стратегії досудового розслідування, кола слідчих та процесуальних дій, які слід вчинити для досягнення завдань кримінального провадження, прогнозування їх ефективності в контексті повноти та всебічності дослідження обставин кримінального провадження належать до дискреційних повноважень слідчого, і втручання у порядок їх здійснення не належить до компетенції слідчого судді.

Згідно частини першої статті 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Водночас, чинний Кримінальний Процесуальний Кодекс не містить перелік обов`язкових процесуальних дій, які має здійснити слідчий під час перевірки викладених в заяві про злочин обставин, а також в якому порядку такі дії мають бути здійснені.

Так само, законодавцем не визначено чітких критеріїв та підстав для скасування постанови про закриття кримінального провадження, а питання судового контролю за законністю такого процесуального рішення віднесено до дискреційних повноважень слідчого судді.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визнання особи винуватою у вчиненні злочину можливе лише за умови доведення її вини.

При цьому слід мати на увазі, що відповідно до ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на доказах, отриманих незаконним шляхом, зокрема таких, збирання й закріплення яких здійснено з порушенням установленого кримінальним процесуальним законом порядку.

Таким чином, проаналізувавши та оцінивши доводи викладені у постанові слідчого, враховувавши, що органами досудового розслідування проведено обсяг дій, під час яких здобуто достатньо доказів для прийняття процесуального рішення щодо відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, слід прийти до висновку, що вказана постанова є законною, обґрунтованою та такою, що прийнята на підставі допустимих та належних доказів.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.303-307 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу представника Міністерства юстиції України ОСОБА_3 на постанову слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві Борисової від 24.01.2024 року про закриття кримінального провадження № 0000489 від 17.10.2022 - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1