Житомирський апеляційний суд
Справа №279/1055/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/25/25
Категорія ч.4 ст.186 КК. Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі судове провадження №279/1055/23 в межах кримінального провадження №0000058 від 16.01.2023 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10.10.2023 стосовно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України і призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави - 1510,24 грн. процесуальних витрат на проведення судової експертизи.

Початок строку відбуття призначеного судом покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту затримання з метою приведення вироку до виконання.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_8 , достовірно знаючи про те, що на території України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено воєнний стан, згідно Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, виник умисел на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення. 15.01.2023, реалізуючи свій злочинний умисел, близько 20:00 години, перебуваючи у магазині «Твій хліб», що за адресою: вул.Шолом Алейхема 43, м.Коростень, Житомирська обл. та достовірно знаючи про те, що у вказаному магазині наявні камери відеоспостереження, скориставшись відволіканням касира магазину відкрито викрав майно, що належить ТОВ «Твій хліб», а саме: горілку торгової марки «Nemiroff», об`ємом 0,7 л., солодкий газований напій торгової марки «Fruktik», об`ємом 1,5 л., зі смаком «Мохіто», цигарки торгової марки «Camel yellow» та три шоколадні батончики торгової марки «lion» з арахісом та солоною карамеллю, після чого покинув приміщення вказаного магазину й розпорядився вказаним майном на власний розсуд. Своїми діями ОСОБА_8 заподіяв ТОВ «Твій хліб» матеріального збитку на загальну суму 249 гривень 17 копійок.

Своїми умисними діями, які виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненими в умовах воєнного стану, ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.4 ст.186 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, а своїм рішенням направити провадження на новий судовий розгляд. При цьому наголошує, що працював на оперативних працівників карного розшуку, у тому числі в наданні ним інформації про викрадання чужого майна, і в такому разі за вчинення ним та його відповідними співучасниками крадіжок він (особисто) не буде притягнутий до кримінальної відповідальності. Зазначає, що в даному випадку, особу, котра привела його до вчинення злочинних дій отримала процесуальній статус свідка, хоча ця особа була, як підбурювачем, так і організатором цього кримінального правопорушення.

Прокурор ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання, як незаконний, та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_8 за ч.4 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років. Початок строку відбуття призначеного судом покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту затримання з метою приведення вироку до виконання. В решті вирок залишити без змін.

При цьому, зазначає, що призначаючи обвинуваченому покарання суд не врахував того, що кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_8 за ч.4 ст.186 КК України згідно ст. 12 КК України є тяжким, як і не врахував обставини, при яких було воно було вчинено. Так, дане правопорушення було вчинено ОСОБА_8 відкрито у присутності продавців магазину і одна з продавчинь після викрадення майна вибігла за ним з магазину та намагалась зупинити обвинуваченого, однак це на нього ніяким чином не вплинуло і він зник з викраденим майном. Також, суд у вироку не мотивував, в яких саме тяжких життєвих обставинах перебуває обвинувачений ОСОБА_8 та який саме тяжкий матеріальний стан ОСОБА_10 враховано судом при призначенні покарання, оскільки останній працює неофіційно та має заробіток. Також скрутне матеріальне становище не має спонукати особу на вчинення злочину, як в даному конкретному випадку, відкритого викрадення майна, а навпаки, якщо особа перебуває у незадовільному матеріальному стані, вона має вживати всіх необхідних заходів для законного заробітку та забезпечення себе. Крім того, судом не взято до уваги те, що ОСОБА_8 раніше судимий за особливо тяжкий злочин за п.п.4, 7, 12 ч.1 ст.115 КК України, 03.03.2017 звільнений умовно - достроково на 1 рік 10 місяців 20 днів та вказана судимість на даний час не погашена, що вказує на те, що останній належних висновків для себе не зробив та знову вчинив тяжкий злочин в умовах воєнного стану. За таких обставин призначене ОСОБА_8 покарання не відповідає тяжкості вчиненого ними злочину і своїм видом є явно несправедливим, а застосування до ОСОБА_8 ст.69 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи обвинуваченого в підтримку своєї апеляційної скарги та його заперечення щодо апеляційної скарги прокурора, позицію прокурора в підтримку своїх апеляційних вимог та його доводи на спростування апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора слід залишити без задоволення, з таких підстав.

Так, згідно зі статтею 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Як встановлено судом апеляційної інстанції за результатами апеляційної перевірки матеріалів провадження, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненого в умовах воєнного стану, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України на предмет належності, допустимості, достовірності та не викликають у суду сумнівів у їх правдивості.

При цьому, апеляційні посилання обвинуваченого фактично зводяться до того, що він працював на оперативних працівників карного розшуку, як інформатор, що не було враховано судом, як і те, що в даному випадку, особа, яка є підбурювачем та організатором кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, за яке його (обвинуваченого) притягнуто до кримінальної відповідальності, є свідком у провадженні, тобто уникнула кримінальної відповідальності.

Разом з цим, як убачається з матеріалів провадження та оскаржуваного вироку суду, такі апеляційні доводи обвинуваченого до уваги братися не можуть, оскільки є непідтвердженими відповідними доказами.

Апеляційний суд бере до уваги показання самого обвинуваченого надані безпосередньо в суді першої інстанції (щодо фактичних обставин провадження), його визнавальну (підтверджуючу) позицію щодо вчинення цього кримінального правопорушення під час проведення досудового розслідування (фактичні обставини вчиненого), показаннями свідків, зокрема свідка ОСОБА_11 , протоколом слідчого експерименту від 24.01.2023 за участю обвинуваченого ОСОБА_8 , під час якого останній розповів про обставини вчиненого та показав на місці механізм та порядок вчинення ним правопорушення, тощо.

Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 розглянуто судом першої інстанції згідно положень ст.337 КПК України, тобто з урахуванням меж судового розгляду, а саме стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Таким чином, апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про причетність до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення іншої особи, а саме свідка ОСОБА_11 , є процесуально не спроможними, оскільки виходять за межі судового розгляду. При цьому, зазначені доводи обвинуваченого ОСОБА_8 не заперечують та не виправдовують факт вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Жодних порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та в поданій апеляційній скарзі не наведено.

Апеляційний суд вважає, що викладені у вироку та дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції зазначені докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 , складу злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та доведеності його вини у його вчиненні.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року), а тому підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого за обставин, викладених в поданій апеляційній скарзі, не вбачається.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення в цій частині, апеляційним судом не встановлено.

В свою чергу, апеляційні доводи прокурора щодо несправедливості призначеного покарання, за його м`якості, як і безпідставність застосування ст.69 КК України при призначенні покарання останньому, на думку апеляційного суду є безпідставними.

Так, санкція ч.4 ст.186 КК України, за якою ОСОБА_8 притягується до кримінальної відповідальності, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7-и до 10-и років.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 в повній мірі дотримався вище наведених вимог закону.

Так, при вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, яке у відповідності до норм ст.12 КК України, є тяжким злочином, його суспільну небезпеку, обставини вчинення та наслідки (шкода становить лише - 249 грн. 17 коп.), ставлення обвинуваченого до вчиненого.

Належно враховано судом й характеризуючі особу обвинуваченого дані, зокрема, те, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше судимий, не одружений, не має осіб на утриманні, не працевлаштований, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, характеризується посередньо. На час апеляційного провадження обвинувачений ОСОБА_8 був мобілізований та проходив військову службу в Збройних Силах України.

В якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, відповідно до ст.66 КК України, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено. Не встановлено таких обставини і судом апеляційної інстанції.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Як вбачається із вироку, при призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції взяв до уваги і позицію потерпілої сторони, яка цивільний позов не заявляла, її представник не наполягав на суворості покарання обвинуваченому ОСОБА_8 .

Європейський суд з прав людини, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

При цьому, відповідно до ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

На думку апеляційного суду, апеляційні доводи прокурора про відсутність достатніх підстав для застосування ст.69 КК України є необґрунтованими.

Вказавши у вироку, що зазначені пом`якшуючі покарання обставини (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину), відсутність тяжких наслідків, тяжкий збіг життєвих обставин та тяжкий матеріальний стан обвинуваченого, та характеризуючі дані особи обвинуваченого, думку представника потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні, суд першої інстанції вважав можливим призначити обвинуваченому основне покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, установленої в санкції ч.4 ст.186 КК України, у виді 5 років позбавлення волі.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , вони є законними та обґрунтованими.

Так, згідно матеріалів кримінального провадження №279/1055/23, обвинувачений ОСОБА_8 під час судового розгляду кримінального провадження (в суді першої та апеляційної інстанцій) визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, його позиція з цих підстав була незмінна, останній надавав послідовні, взаємоузгоджені з іншими доказами у провадженні показання. У відповідності до обвинувального акту, за результатами досудового розслідування також було встановлено обставиною, пом`якшуючою покарання - щире каяття обвинуваченого.

За встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що щире каяття обвинуваченого ОСОБА_8 є дійсним, відвертим, підтверджується щирим жалем з приводу наслідків, які настали від його дій, та осудом своєї поведінки, як і дійсним бажанням виправитись.

Крім того, за результатами судового розгляду провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги і обставини - активне сприяння розкриттю злочину, як таке, що пом`якшує покарання. Такі ж обставини було встановлено і органом досудового розслідування, що також зазначено в обвинувальному акті кримінального провадження.

На думку суду апеляційної інстанції, взяття до уваги даних обставин при призначенні покарання є доказом того, що держава, суд позитивно реагує на такі дії, що сприяють розслідуванню кримінального провадження та усуненню заподіяної шкоди.

В свою чергу, загальне посилання прокурора в апеляційній скарзі на ступінь суспільної небезпеки правопорушення, його тяжкість, як і попереднє притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності (судимість не погашена в законному порядку) було достатньо враховано оскарженим вироком, та беззаперечно не вказує на м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання та безпідставне застосування відносно останнього положень ст.69 КК України.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано та вмотивовано застосував при призначенні покарання норми ч.1 ст.69 КК України, призначивши покарання ОСОБА_8 нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.186 КК України, яке підлягає до реального відбування.

На переконання апеляційного суду, саме призначене судом першої інстанції покарання перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення і даним про його особу, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Саме такий захід примусу внесе відповідні корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі прокурора - відсутні.

Керуючись ст.ст.376 ч.2, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10.10.2023 стосовно ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою на протязі того ж часу з моменту отримання копії рушення.

Судді :