ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/4863/23 Головуючий суддя І інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2609/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: тримання під вартою
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові (в режимі відеоконференції) кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 09 грудня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 ,-

УСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою постановлено

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 114-2 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» строком до 60 днів, тобто до 07.02.2026 року, включно.

Під час розгляду клопотання прокурора судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 114-2 КК України, а також, наявність ризиків, передбачених п.п. 1,2,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду клопотання прокурора не відпали.

Суд оцінив у сукупності всі обставини кримінального провадження, а саме: тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, характер інкримінованих правопорушень, вік обвинуваченого, його стан здоров`я, репутацію, у зв`язку з чим дійшов висновку, що інша міра запобіжного заходу, не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Крім того, суд дійшов висновку, що відповідно до вимог ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених, у тому числі ст. 114-2 КК України, за наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, застосовується безальтернативний запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті, а саме тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить про скасування ухвали Чугуївського міського суду Харківської області від 09 грудня 2025 року та про постановлення нової ухвали, якою просить про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 містить клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 09.12.2025, як такого, що пропущений з поважних причин.

В обґрунтування клопотання захисник обвинуваченого вказує, що оскільки вказана ухвала була постановлена у судовому засіданні 09 грудня 2025 року, а 5-ти денний строк на її оскарження завершується 13 грудня 2025 року, що є вихідним днем, а тому останнім днем строку вважає наступний робочий день понеділок, 15 грудня 2025 року.

В обґрунтування ж своїх апеляційних вимог вказує, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України прокурором взагалі не доведені.

Крім того, апелянт зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що всі докази у кримінальному провадженні були зібрані з істотним порушенням вимог КПК України, а тому не можуть вважатися допустимими доказами у справі, оскільки були отримані у іншому кримінальному провадженні, матеріали якого стороні захисту не були відкриті у порядку статті 290 КПК України.

Зазначені обставин, на переконання захисника обвинуваченого свідчать про сумнівність обвинувачення ОСОБА_7 , оскільки останнє ґрунтується на недопустимих доказах, що у даному випадку свідчать про те, що така сувора міра запобіжного заходу, як тримання під вартою, є занадто суворою та може бути змінена на іншу, не пов`язану із позбавленням волі.

Також, апелянт вказує, що 60-й день тримання під вартою спливає 06 лютого 2026 року, а не 07 лютого 2026 року, як це невірно зазначив суд в оскаржуваній ухвалі, а тому тримання ОСОБА_7 під вартою до 07 лютого 2026 року вважає таким, що істотно порушує його права.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які просили про задоволення апеляційної скарги та про обрання щодо ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, думку прокурора, який вважав безпідставними апеляційні доводи щодо застосування до обвинуваченого застави, в той же час погоджувався з невірно визначеним судом кінцевим терміном строку запобіжного заходу, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції підлягає поновленню, а апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно п. 1-1 ч. 2 ст. 395 КПК апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

В своєму клопотанні про поновлення строку на оскарження вищевказаної ухвали суду першої інстанції адвокат ОСОБА_8 , як на підставу пропуску вказаного строку посилається на те, що оскільки вказана ухвала була постановлена у судовому засіданні 09 грудня 2025 року, а 5-ти денний строк на її оскарження завершується 13 грудня 2025 року, що є вихідним днем, а тому останнім днем строку вважає наступний робочий день понеділок, 15 грудня 2025 року.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає в себе, у тому числі, право доступу до правосуддя. Забезпечення такого права є однією з важливих гарантій ухвалення правосудного рішення у кримінальному провадженні.

З метою забезпечення права захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на оскарження судового рішення та забезпечення доступу до правосуддя, враховуючи обставини незначного пропуску строку та з метою недопущення порушення права останнього на доступ до правосуддя, колегія суддів приходить до висновку про можливість поновлення строку на апеляційне оскарження, який пропущеного із поважних причин.

Стосовно вимог самої апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігати ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років, що повністю узгоджується із санкціями ч.ч. 2,3 ст. 114-2 КК України.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні у тому числі особливо тяжкого кримінального правопорушення за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні у тому числі особливо тяжкого кримінального правопорушення за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років, то усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує, з метою його уникнення, може вчинити дії направлені на переховування від суду чи перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Враховуючи той факт, що на даний час не всі межі державного кордону України знаходяться під контролем її влади, ОСОБА_7 матиме можливість незаконно перетнути державний кордон України, переслідуючи все ту ж мету уникнення від кримінальної відповідальності.

Крім того, враховуючи, що під час виконання вимог ст. 290 КПК України ОСОБА_7 отримав повний доступ до матеріалів кримінального провадження, в яких могли бути зазначені анкетні відомості свідків, не виключена можливість здійснення незаконного впливу обвинуваченого на вказаних осіб.

Колегія суддів констатує, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а і на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від останніх.

На переконання колегії суддів, імовірність вчинення ОСОБА_7 дій, направлених на знищення чи спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, підтверджується тим, що обвинувачений у достатній для цього мірі поінформований про форми і методи роботи правоохоронних органів, а у своїй протиправній діяльності дотримувався заходів конспірації.

Також з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений є негативно налаштованим проти посадових осіб органів державної влади України, а також військовослужбовців Збройних сил України, здійснював допомогу російській федерації у проведенні підривної діяльності проти України впродовж тривалого часу, що свідчить про його стійку та підвищену суспільно-небезпечну поведінку та можливість продовження вчинення кримінального правопорушення, або перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_7 , враховуючи, що інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад, колегія суддів вбачає підвищений ступінь суспільної небезпечності, що свідчить про те, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції по даній справі, колегія суддів приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 13 06 2019 в тій його частині, де звернуто увагу на необхідність дотримання вимог п.1 ч.1 ст.178 КПК України щодо оцінки в сукупності всіх обставин, у тому числі вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Крім того, як випливає із вищевказаного Рішення Конституційного Суду України, на даний час, коли кримінальна справа знаходиться у провадженні суду першої інстанції, то тепер уже суд має перебирати на себе як ризики можливої втечі обвинувачених, так і забезпечення їх участі в судових засіданнях.

Отже, констатації підлягає факт того, що на час проведення апеляційного перегляду ризики, що існували на час обрання запобіжного заходу обвинуваченому, а саме, можливість переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідка, іншого підозрюваного у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується не зменшились, а суспільний інтерес, внаслідок висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, об`єктивно переважає принцип поваги до особистої свободи.

Доводи, на які посилається в апеляційній скарзі захисник обвинуваченого стосовно не доведення ризиків, заявлених в клопотанні прокурора спростовуються відомостями, що є наявними в кримінальному провадженні, що свідчить про постановлення судом першої інстанції обґрунтованого та вмотивованого рішення, відповідно до вимог ст. 370 КПК України.

В своїй апеляційній скарзі захисник зазначив, що всі докази у кримінальному провадженні були зібрані з істотним порушенням вимог КПК України, оскільки були отримані у іншому кримінальному провадженні, відомості ж про об`єднання якого з кримінальним провадженням щодо ОСОБА_7 відсутні.

Проте, на переконання колегії суддів вказані доводи є безпідставними, оскільки спростовуються: постановою прокурора ОСОБА_6 від 18.08.2023 року про об`єднання в одне кримінальне провадження матеріали досудових розслідувань за № 0001202 від 10.08.2023 та № 0001328 від 18.09.2023, з присвоєнням їм загального номеру № 0001202 від 10.08.2023;постановою прокурора ОСОБА_6 від 19.09.2023 про виділення матеріалів досудового розслідування, відповідно до якої із матеріалів кримінального провадження № 00000423 від 29.03.2023 року в окреме провадження виділено матеріали за підозрою ОСОБА_7 .

В той же час колегія суддів зауважує, що встановлення допустимості чи не допустимості доказів, винуватості чи невинуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, є завданням подальшого провадження, сприяти якому й покликаний запобіжний захід, що обирається та продовжується.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого такого альтернативного запобіжного заходу, як застава, констатації підлягає факт того, що з огляду на положення ч.6 ст.176 КПК України та введення воєнного стану в Україні, колегія суддів позбавлена можливості застосувати до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, інший запобіжний захід, окрім такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою.

Колегія суддів у даному випадку погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування обвинуваченому ОСОБА_7 такого альтернативного виду запобіжного заходу, як застава та вважає, що у даному випадку судом першої інстанції було у повному обсязі дотримано вимог, передбачених ст.ст. 177, 178 КПК України.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

В той же час, колегія суддів звертає увагу на той факт, що суд першої інстанції, продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обґрунтовано зробивши висновок щодо необхідності продовження такого строку на 60 днів, вказав кінцевим терміном строку дії вказаного запобіжного заходу 07.02.2026.

Проте, таке обрахування строку колегія суддів вважає помилковим з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 115 КПК України при обчисленні строків днями та місяцями не береться до уваги той день, від якого починається строк, за винятком строків тримання під вартою, проведення стаціонарної психіатричної експертизи, до яких зараховується неробочий час та які обчислюються з моменту фактичного затримання, взяття під варту чи поміщення до відповідного медичного закладу.

Отже, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, визначаючи строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 строком на 60 днів, а саме до 07.02.2026 імовірно допустив технічну помилку та вийшов за межі строків, встановлених діючим КПК України, оскільки такий строк відповідно до ухвали склав 61 день, що є порушенням права обвинуваченого на свободу та особисту недоторканність.

За таких підстав, для забезпечення принципу верховенства права та законності, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення поданої апеляційної скарги, із зміною ухвали в частині строку дії запобіжного заходу.

Крім того, колегія суддів, дотримуючись положеньКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 6 якої гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку, вважає за необхідне наголосити на тривалості розгляду судом першої інстанції кримінального провадження відносно ОСОБА_7 , що може призвести до порушення вищевказаних положень Конвенції та процесуальних прав учасників процесу.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 404, 405, 406, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Чугуївського міського суду Харківської області від 09 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 - задовольнити.

Поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Чугуївського міського суду Харківської області від 09 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 .

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 09 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 , змінити.

Викласти абзац перший резолютивної частини ухвали в наступній редакції: продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 60 днів, а саме до 06 лютого 2026 року включно.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Звернути увагу суду на необхідність дотримання передбачених ст. 28 КПК України розумних строків розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді