Номер провадження: 11-кп/813/719/25
Справа № 496/4500/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 27 травня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000011 від 08.01.2020 року, відносно

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Маринівка Одеського району (колишня назва району - Біляївський) Одеської області, громадянина України, військовозобов`язаного, старшого солдата В/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України м. Миколаїв, не одруженого, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

установив

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 27 травня 2024 року ОСОБА_11 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки, з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Згідно з ч.4 ст. 76 КК України нагляд за засудженим військовослужбовцем ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено покласти на командира в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України АДРЕСА_1 , де ОСОБА_11 проходить військову службу. У разі звільнення засудженого з військової служби - на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання засудженого.

Початок іспитового строку визначено відраховувати з 27.05.2024 року.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_11 , до набрання вироком законної сили не обирався.

Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - задоволений в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_11 , на користь ОСОБА_12 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - відмовлено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави витрати за проведення експертиз у кримінальному провадженні у розмірі 8784,05 грн.

Вирішено питання із речовими доказами та заходами забезпечення кримінального провадження.

Оскарженим вироком встановлено, що 07.01.2020 року, приблизно о 04 годині 00 хвилин водій ОСОБА_11 , керував технічно справним автомобілем «ВАЗ 21013», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з ввімкнутим освітленням передніх фар, у темний час доби, здійснював рух на освітленій міським електроосвітленням ділянці проїзної частини вул. Магістральна, по асфальтному сухому дорожньому покриттю, з боку с. Маринівка в напрямку вул. Магістральній, у с. Нова Еметівка Біляївського району Одеської області. На зазначеній ділянці проїзної частини організовано двосторонній однорядний рух у кожному напрямку, дорожня розмітка відсутня. Автомобіль під керуванням ОСОБА_11 рухався у смузі свого напрямку руху, зі швидкістю 50 км/год, при цьому ОСОБА_11 був неуважним, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, в установлених межах безпечної швидкості, обрав швидкість руху керованого автомобіля, без урахування дорожньої обстановки, яка не забезпечує безпеку і не дає можливість йому постійно контролювати рух автомобіля, чим порушив вимоги п.п. 1.5., п/п «б, д». п. 2.3. «Правил дорожнього руху» України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001), здійснюючи подальший рух та наближаючись до будинку №3 вищезазначеної вулиці, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, та маючи об`єктивну і реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_11 , заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, у порушення вимог п.п. 12.1., 12.3. «Правил дорожнього руху» України, вкрай уважним не був, будучи завчасно інформований, що на проїзній частині, по напрямку руху автомобіля мається пошкодження у вигляді ями, позбавив себе можливості уникнути аварійної ситуації, неправильно оцінив зміну дорожньої обстановки, застосував невірні прийоми керування транспортним засобом і, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, заходів для зменшення швидкості не застосував, також не забезпечив рух керованого автомобіля в межах своєї смуги руху, а навпаки нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, втратив контроль над керуванням свого транспортного засобу, допустив неконтрольований виїзд за межі проїзної частини на праве узбіччя за ходом руху, де мав місце наїзд передньою частиною автомобіля на нерухому перешкоду - паркан, після чого автомобіль задньою частиною контактував з придорожнім деревом.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля «ВАЗ 21013», реєстраційний номер НОМЕР_2 - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заподіяно тяжкі тілесні: ушкодження у вигляді: а) травми грудної клітини: поперечні переломи X, ХІ-го правих ребер, переломи остистих відростків IV, VI, VIII, XI, ХІІ грудних хребців; б) травма живота: синець правої бокової поверхні тулуба, розрив брижі та клубової кишки. Переломи поперечних відростків L2-L5 (поперекових хребців) справа. Перелом кісток таза: сколковий крила клубової кістки праворуч, поперечний перелом верхньої гілки лобкові кістки праворуч, подвійний перелом сідничної кістки праворуч, сколковий перелом бокових мас крижової кістки ліворуч, сколковий перелом куприка розрив лобкового зчленування; в) травма кінцівок: закритий перелом тіл їхньої третини правої плечової кістки. Садна правої кисті; г) смугасте садно скроневої області ліворуч, рана лівої вушної раковини.

Від отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у медичному закладі. Смерть ОСОБА_13 перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку із поєднаною травмою утвореною при дорожньо-транспортної пригоді у вигляді множинних переломів кісток тулуба, верхньої кінцівки жировою емболією судин легень, безпосередньою причиною смерті і легенево-серцева недостатність. Допущенні водієм ОСОБА_11 порушення вимог «Правил дорожнього руху» України знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням події дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків, у вигляді спричинення смерті потерпілому ОСОБА_13 .

Вимоги наведені в апеляційних скаргах та узагальнені доводи осіб, які її подали

Не погодившись із вироком суду першої інстанції, прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

Прокурор ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просила вирок скасувати частково та ухвалити новий, яким ОСОБА_11 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок просила залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що призначене судом першої інстанції покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Судом першої інстанції не взято до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, те що обвинувачений ОСОБА_11 свою винуватість не визнавав, заходів для відшкодування матеріальної та моральної шкоди не вживав.

За таких обставин застосування приписів ст. 75 КК України при призначенні ОСОБА_11 покарання безпідставне.

Потерпіла ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі просила вирок змінити в частині вирішення її цивільного позову про відшкодування шкоди та стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 500 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В іншій частині вирок просила залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що вирок є незаконним та необґрунтованим, ухваленим в результаті неповноти судового розгляду та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, неповного з`ясування обставин справи.

Суд першої інстанції вирішуючи цивільний позов в частині вимог потерпілої ОСОБА_8 не обґрунтував своє рішення, не взяв до уваги той факт, що незважаючи на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 08 червня 2015 року про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_13 , подружжя продовжило мешкати разом однією сім`єю, вести спільне господарство та виховувати дитину ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Звертає увагу на те, що під час проживання з ОСОБА_13 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вона завагітніла та народила другу дитину ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 і в свідоцтві про народження батьком зазначений « ОСОБА_16 ». Зазначена обставина була мотивована тим, що внаслідок ДТП 07.01.2020 року, чоловік, з яким вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, помер від отриманих травм 13.01.2020 року.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 28 лютого 2023 року судом встановлений факт батьківства ОСОБА_13 відносно ОСОБА_15 .

Вказані обставини заявлялись під час розгляду кримінального провадження та ОСОБА_8 надавались суду письмові докази на підтвердження цих обставин, проте під час ознайомлення останньої із матеріалами справи у суді першої інстанції було виявлено, що подані докази не були долучені до справи і зникли з невідомих причин.

Також потерпіла просить постановити окрему ухвалу в частині порушення правил суддівської етики суддею ОСОБА_1 , яка піддала сумніву судове рішення Біляївського районного суду Одеської області від 28 лютого 2023 року, яке набрало законної сили, порушила засади рівності учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду свої доказів.

Позиції учасників апеляційного розгляду

Прокурор ОСОБА_7 , потерпіла ОСОБА_8 та її представник адвокат ОСОБА_9 підтримали апеляційні скарги прокурора та потерпілої та просили їх задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_11 , та захисник ОСОБА_10 заперечували проти задоволення апеляційних скарг, просили апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Враховуючи, що висновки суду у вироку стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, доведеності вини та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційних скаргах прокурора та потерпілої не оспорюються, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного обвинуваченому ОСОБА_11 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з підстав його м`якості, зокрема необґрунтованого застосування при призначенні покарання положень ст.75 КК України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч.2 ст. 286 КК України, суд першої інстанції, діючи у відповідності до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який у відповідності до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

На противагу доводам апеляційної скарги прокурора, суд обґрунтовано визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_11 його щире каяття, негативне ставлення до вчиненого, послідовну позицію потерпілих, які просили призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

На можливість врахування судом позиції потерпілого, зокрема щодо застосування положень ст.75 КК України при призначенні покарання, неодноразово звертав увагу Верховний Суд (справа №712/12418/15-к, провадження №51-2849км18; справа №163/225/15-к, провадження №51-45км18)).

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_11 , судом не встановлено.

Суд також врахував дані про особу винного, а саме те, що він раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем мешкання, відповідно до характеристик Маринівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 09.01.2020 року, 27.04.2020 року, 27.08.2021 року встановлено, що ОСОБА_11 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , характеризується задовільно, за останній період проживання на території сіл Маринівської сільської ради ніяких скарг та заяв від жителів села та інших громадян не надходило, алкогольними напоями не зловживає.

Також позитивну характеристику надано: ТОВ «Укрелеваторпром», де ОСОБА_11 з 2018 року працював на посаді чергового слюсара; згідно посвідчення серія НОМЕР_3 від 17.01.2024 року має військове звання - старший солдат, яке присвоєно наказом № 336 від 10.06.2021 року Командира В/ч 3014 полковника ОСОБА_17 , має позитивну характеристику як військовозобов`язаний, згідно службової характеристики ОСОБА_11 , наданої Командиром 1 стрілецької роти старшим лейтенантом ОСОБА_18 , за погодженням з Командиром підполковником ОСОБА_19 від 20.09.2021 року; Командиром 2 стрілецької роти (з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних та охорони спеціального складу) В/ч № НОМЕР_1 Південного ОТО військовозобов`язаного, молодшого лейтенанта ОСОБА_20 , за погодженням з т.в.о Командира стрілецького батальйону (з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних та охорони спеціального складу) майора ОСОБА_21 від 10.04.2024 року; подяки Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, Миколаївської міської ради; посвідчення до відзнаки командувача оперативного угрупування військ «Херсон», яким нагороджено старшого солдата ОСОБА_11 .

З урахуванням тяжкості вчиненого ОСОБА_11 кримінального правопорушення та даних про його особу, наявності обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд першої інстанції дійшов висновку, що його виправлення можливе без відбування покарання, а тому на підставі положень ст.75 КК України звільнив ОСОБА_11 від відбування основного покарання з випробуванням на визначений судом строк, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Колегія суддів погоджується з призначеним ОСОБА_11 по ч.2 ст.286 КК України покаранням, яке призначене з дотриманням вимог ст.65 КК України та не оспорюється учасниками провадження.

Також колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням, з огляду на наступне.

За приписами ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до положень частини 1 статті 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч.3 ст.127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Звільняючи ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, його відношення до вчиненого, а також конкретні обставини вчиненого злочину, а тому обґрунтовано та на законних підставах дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_11 можливе без реального відбування ним покарання, в умовах здійснення за ним контролю органами пробації.

Колегія суддів, оцінюючи обставини справи, детально зважила на той факт, що обвинувачений ОСОБА_11 є діючим військовослужбовцем Національної гвардії України (НГУ) та з перших днів повномасштабного вторгнення Росії на територію України став на захист Батьківщини. Він безпосередньо залучався до бойових дій, де брав участь у різноманітних операціях і виконанні завдань, спрямованих на захист суверенітету та територіальної цілісності держави.

Враховуючи статус ОСОБА_11 як учасника бойових дій, суд також бере до уваги те, що він під час виконання службових обов`язків неодноразово зазнав численних поранень. Це свідчить про його готовність до самопожертви, мужність і стійкість, а також про те, що він віддано виконував свої обов`язки перед Батьківщиною. Навіть після отриманих травм, ОСОБА_11 не покинув лави військовослужбовців і не був звільнений з військової служби, продовжуючи службу, що свідчить про його високий професіоналізм і стійкість у виконанні обов`язків.

Зважаючи на ці обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що можливості для виправлення обвинуваченого є, і вони можуть бути реалізовані без відбування покарання у місцях позбавлення волі. Таким чином, військова служба ОСОБА_11 , його участь у бойових діях, отримані ним поранення та продовження служби після травм є важливими обставинами, які пом`якшують покарання і свідчать про його здатність до виправлення в умовах, що не потребують ізоляції від суспільства.

Крім того, колегія суддів враховує, що призначення ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі фактично унеможливить виконання ним обов`язку з відшкодування шкоди, заподіяної потерпілим унаслідок вчиненого кримінального правопорушення. Перебування обвинуваченого в місцях позбавлення волі призведе до втрати ним стабільного джерела доходу, обмежить можливість працевлаштування та отримання грошового забезпечення, а відтак - позбавить його реальної змоги компенсувати завдані матеріальні збитки та моральну шкоду у повному обсязі або в розумні строки.

Натомість перебування ОСОБА_11 на волі, зокрема продовження проходження військової служби та отримання відповідного грошового забезпечення, створює реальні передумови для поступового та фактичного відшкодування шкоди потерпілим.

За таких обставин ізоляція обвинуваченого від суспільства не сприятиме досягненню мети покарання, визначеної кримінальним законодавством, тоді як застосування більш м`якого виду покарання забезпечить як можливість його виправлення, так і реальне відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Обґрунтованих даних, які б свідчили про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, у поданій апеляційній скарзі не наведено та колегією суддів не встановлено.

Цим самим спростовуються доводи апеляційної скарги прокурора про незаконність вироку суду в частині призначеного покарання через неправильне застосування положень ст.75 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, на які посилається прокурор в поданій апеляційній скарзі в обґрунтування підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, зокрема, 7) чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Щодо заявлених цивільних позовів потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_8 до ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, судом 1-ої інстанції встановлено наступне.

Так, потерпіла ОСОБА_12 є матір`ю загиблого ОСОБА_13 , згідно свідоцтва про народження, серія ІV-ЖД № 381418, виданого відділом РАЦС Суворівського РВК м. Одеси від 25.11.1987 року, актовий запис №1949.

Цивільному позивачу ОСОБА_12 завдана моральна шкода, яка виразилася в глибоких немайнових втратах, спричиненими тяжкими моральними та фізичними стражданнями, які позначились негативними змінами в житті, душевних, психічних стражданнях в зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, вимушених змінах у життєвих стосунках та неможливості відновлення попереднього стану. Враховуючи ступінь емоційних переживань позивача ОСОБА_12 , витрат багато часу і зусиль для лікування, отриманих в дорожньо-транспортній пригоді травм свого сина, та, на час його втрати, моральних страждань від усвідомлення її безповоротності, виходячи з принципу виваженості, розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_11 на користь позивачки ОСОБА_12 500 000,00 грн. грошового відшкодування за спричинену моральну шкоду, задовольнивши її позов повністю. Сума грошових коштів в зазначеному розмірі є такою, що відповідає глибині та тривалості моральних страждань, які зазнала потерпіла ОСОБА_12 від втрати сина.

В частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 , вирок суду не оскаржується.

Водночас, апеляційний суд вважає правильним висновок суду 1-ої інстанції про те, що з урахуванням характеру правопорушення яке є умисним, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини, суд врахував втрату близької людини рідного сина.

Отже, беручи до уваги обставини провадження, наслідки, що наступили, характер емоційних, моральних, страждань, які пережила потерпіла, зважаючи на обставини, за яких було заподіяно моральну шкоду, ґрунтуючись на принципах розумності і справедливості, колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що позовні вимоги потерпілої ОСОБА_12 підлягали задоволенню в повному обсязі.

Щодо доводів апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_8 про те, що суд, відмовляючи в задоволенні її цивільного позову до ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, не обґрунтував своє рішення та не прийняв до уваги, що позивачка є матір`ю двох дітей ОСОБА_13 , що підтверджується відповідними доказами, апеляційним судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та /або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до ч. 5 цієї статті цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 надані апеляційному суду докази того, що потерпілий ОСОБА_13 був батьком її дітей ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Незважаючи на ці обставини, апеляційний суд враховує, що цивільний позов ОСОБА_8 подала від свого імені, а не від імені неповнолітніх дітей, а суд, за власною ініціативою позбавлений залучити інших позивачів.

Отже, апеляційний суд вважає оскаржуваний вирок в частині відмови в задоволенні цивільного позову ОСОБА_8 законним, обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга потерпілої не підлягає задоволенню.

Крім того, як повідомила ОСОБА_8 , в судовому засіданні апеляційного суду, на даний момент вона вже звернулась з позовом в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_15 , та ОСОБА_14 до ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди, який перебуває на стадії судового розгляду суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги потерпілої про необхідність постановлення окремої ухвали відносно судді ОСОБА_1 , у зв`язку з нібито порушенням правил суддівської етики не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. Окрім того, підстави, з яких потерпіла просить постановити окрему ухвалу є необґрунтованими та такими, що не передбачені положеннями КПК України.

Відповідно до приписів п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Таким чином, ретельно перевіривши всі доводи апеляційних скарг прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 , апеляційний суд вважає їх такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки 1-ої інстанції дослідив обставини справи в повному обсязі, обґрунтування у вироку основані на досліджених матеріалах кримінального провадження, тому підстави для зміни або скасування вироку відсутні.

Керуючись статтями 24, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційні скарги прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 27 травня 2024 року, яким ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4