УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року м. Рівне

Слідчий суддя Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю слідчого ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , влансика майна ОСОБА_5 , представника заявника адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна, -

В С Т А Н О В И В:

Адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Рівненського міського суду із вказаним клопотанням у якому просить частково скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 12.12.2025, на квартиру яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (бувша вулися Струтинської), реєстраційний номер майна: 28999573.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_6 та ОСОБА_5 повністю підтримали клопотання, просили його задоволити з викладених у ньому підстав.

Слідчий в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення клопотання.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що досудове розслідування здійснюється СВ Рівненським РУП ГУНП в Рівненській області за № 0002195 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

У рамках вказаного кримінального провадження, за результатами розгляду клопотання слідчого, 12.12.2025 накладено арешт на майно, що перебуває у власності ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 246; земельну ділянку яка розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. Великий Житин, кадастровий номер: :03:017:0412; нежитлове приміщення, кулінарія «Південь», яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер майна: 1507144; квартиру яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (бувша вулися Струтинської), реєстраційний номер майна: 28999573; будівлю торгового павільйону який розташований за адресою: Рівненська область, м. Рівне, вул. Волинської Дивізії, 31б.

Встановлено заборону ОСОБА_7 та іншим особам розпоряджатися та відчужувати вище вказане майно будь-яким чином до прийняття кінцевого рішення у кримінальному провадженні.

Арешт накладено відповідно до п. 4 ч. 2 ст.170 КПК України, з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», а саме частиною 3 пункту 1 зазначено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Відповідно до ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна або його скасування для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Як встановлено в ході судового розгляду, 23 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та підозрюваною ОСОБА_7 було укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_5 , грошові кошти в розмірі 50000 доларів США, про що ОСОБА_7 була написана розписка від 23.04.2013 року із зобов`язанням повернути вказану суму через два роки. Договір позики було укладено у присутності двох свідків. У визначені розпискою строки, кошти ОСОБА_7 повернуті не були.

З метою забезпечення виконання взятих ОСОБА_7 взятих на себе зобов`язань, ОСОБА_5 в листопаді 2014 року звернулася до суду із заявою про забезпечення позову.

Так, ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2014 року (справ № 569/18208/14-ц) заяву представника позивача ОСОБА_5 ОСОБА_8 про забезпечення позову було задоволено та накладено арешт на майно ОСОБА_7 , а саме: на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи вищевказану заяву, суд виходив із співмірності із заявленими вимогами позивача про стягнення боргу за розпискою та з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Таким чином, з 01 грудня 2025 року, квартира АДРЕСА_4 , що на праві власності належить ОСОБА_7 , являється майном, забезпечене позовом (або обтяженням), є заставленим майном, яке слугує гарантією виконання боргового зобов`язання, і кредитор може звернути стягнення на нього, щоб задовольнити свої вимоги, якщо боржник не виконує договір; навіть якщо на це майно накладається арешт в рамках іншого позову, права заставодержателя зазвичай зберігаються завдяки пріоритету застави, що захищає його інтереси.

В подальшому, у зв`язку із не виконанням позичальником свого зобов`язання, ОСОБА_5 змушена була звертатися до суду з даним позовом.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 грудня 2022 року (Справа № 569/8833/20) позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, три відсотка річних у розмірі 5457 (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят сім) доларів США 53 центи, та судові витрати у розмірі 25510 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот десять) грн.

В подальшому, постановою Рівненського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_7 , адвокатом ОСОБА_9 задоволено частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 грудня 2022року скасовано, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 23.04.2013 року у розмірі 47300 дол США та 3 % річних у розмірі 5162,83 дол США, та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 понесені нею судові витрати у загальному розмірі 44018 грн, які складаються з: 9819,87 грн - судовий збір, сплачений за розгляд справи судом першої інстанції; 7246,19 грн витрати на проведення експертизи; 15000 грн - витрати на оплату професійної правничої допомоги у суді І інстанції; 15000 грн - витрати на оплату професійної правничої допомоги у суді ІІ інстанції. Крім того, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 1601,72 грн. у рахунок відшкодування судового збору, сплаченого за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Після цього, ухвалою Рівненського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року вирішено виправити арифметичну помилку, допущену у постанові Рівненського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року у справі за апеляційною скаргою, яка подана представником ОСОБА_7 - адвокатом ОСОБА_9 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 грудня 2022 року (ухвалене у складі судді ОСОБА_10 , повний текст рішення виготовлено 22.12.2022 року) у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики зазначивши у мотивувальній та резолютивній частинах постанови замість помилково вказаної суми понесених ОСОБА_5 судових витрат, що підлягають до стягнення з ОСОБА_7 - 44018 грн - правильну суму таких судових витрат - 47066,06 грн.

06 січня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ОСОБА_11 (суддя-доповідач), ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , виніс постанову, якою постанову Рівненського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року залишив без змін.

У зв`язку з тим, що добровільно ОСОБА_7 рішення суду про стягнення з неї коштів не виконувала, ОСОБА_5 звернулася до Рівненського апеляційного суду з метою видачі виконавчих листів в рамках вищевказаної справи.

Таким чином, Рівненським апеляційним судом, в рамках цивільної справи № 569/8833/20 було видано два виконавчі листи від 27 квітня 2023 року, про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 заборгованості за договором позики від 23.04.2013 року у розмірі 47300 дол. США та 3 % річних у розмірі 5162,83 дол США, та понесені нею витрати у загальному розмірі 47066,06 гривень.

З метою примусового виконання рішення суду, ОСОБА_5 було пред`явлено до виконання вищевказані виконавчі листи до приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області ОСОБА_14 .

В подальшому, 17 грудня 2025 року приватним виконавчец виконавчого округу Рівненської області ОСОБА_14 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з метою виконання виконавчих листів № 569/8833/20 виданого 16 грудня 2025 року та № 569/8833/20 виданого 08 червня 2023 року.

В процесі примусового виконання виконавчого документа, приватним виконавцем ОСОБА_14 було згенеровано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 457139336 від 18 грудня 2025 року.

В процесі аналізу вищевказаної інформаційної довідки, було встановлено, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить боржнику ОСОБА_15 та яка, згідно ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2014 року, являється заставним майном, на забезпечення виконання зобов`язань боржником, арештована на підставі ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2025 року.

З метою з`ясування всіх обставин справи, представник стягувача ОСОБА_5 ОСОБА_8 , звернулася до Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області, де їй було роз`яснено, що дійсно, в рамках кримінального провадження № 0002195 від 07.11.2025 року, було накладено арешт, в тому числі і на квартиру, що знаходиться по АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_15 , оскільки обставини описаних вище, органу досудового розслідування не були відомі.

18 грудня 2025 року, представником ОСОБА_5 ОСОБА_8 , в рамках кримінального провадження № 0002195 від 07.11.2025 року, були надані відповідні пояснення старшому слідчому ОСОБА_3 , який є у групі слідчих по вищевказаному кримінальному провадженні.

В результаті надання пояснень, старшим слідчим було роз`яснено, що дійсно в рамках кримінального провадження № 0002195 від 07.11.2025 року, ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2025 року було накладено арешт, в тому числі і на квартиру, що знаходиться по АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_15 , оскільки остання обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, тому дане майно може слугувати як гарантіє відшкодування коштів, отриманих підозрюваної шахрайським шляхом, а також конфісковане в дохід держави.

31 травня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 296/314/19, провадження № 61-12645св22 (ЄДРСРУ № 111251191) досліджував питання щодо пріоритету забезпечувального обмеження та право заставодержателя на позов про звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічне правило міститься у статті 19 Закону України «Про заставу».

Згідно з частиною першою статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами першою, сьомою статті 20 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 21 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до забезпечувальних обтяжень, зокрема, належить застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі договору.

За частиною другою статті 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» за рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає:

1) відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження;

2) сплату процентів і неустойки;

3) сплату основної суми боргу;

4) відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов`язання або умов обтяження;

5) відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження.

Аналіз статей 546, 572, 576, 577 ЦК України, статей 1, 4 Закону України «Про заставу» дає підстави для висновку, що суть застави полягає в тому, що кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника (постанова Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 921/5/18).

У постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/4772/17 Верховний Суд зазначив, що в разі коли належно зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, інших, ніж іпотекодержатель, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. При цьому немає підстав для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги; факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, є лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.

Верховний Суд врахував, що іпотека є видом застави, а тому загальні висновки щодо пріоритету забезпечувального обмеження, викладені у наведеній постанові Верховного Суду, підлягають застосуванню.

Згідно з частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Отже, накладення арешту на нерухоме майно є першим етапом звернення стягнення на майно боржника, за яким слідують вилучення та примусова реалізація майна.

Згідно із частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Підсумовуючи, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 921/5/18.

Верховний Суд у зазначеній постанові також наголосив, що оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним, у разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання, порушується право саме заставодержателя на одержання задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави. Саме заставодержатель, а не боржник, має право на звернення до суду із позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, в порядку примусового виконання за виконавчими документами.

У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 910/7221/17 та підтримана Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2020 року у справі № 640/7964/19 передбачено, що відповідно до частини першої статті 585 ЦК України, частини першої статті 16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом.

Реєстрація застави не пов`язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави (частина друга статті 16 Закону України «Про заставу»).

Відповідно до частин другої, третьої статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.

Підсумовуючи вищевикладене, з урахуванням принципу аналогії закону та аналогії права, можна прийти до висновку, що в даному випадку право ОСОБА_5 на виконання ОСОБА_7 свого зобов`язання за договором позики та виконання рішення суду, шляхом реалізації квартири по АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_7 на праві власності є пріоритетним перед іншими особами, оскільки у відносинах з третіми особами, обтяження є чинним, якщо, за загальним правилом, зареєстроване у відповідному реєстрі, а отже існує пріоритет забезпечувального обмеження (застава/іпотека) та право заставодержателя на звернення з відповідним клопотанням позов про звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до положень статті 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

На підставі вище викладеного, враховуючи той факт, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на яку накладений арешт на підставі ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2025 року з метою забезпечення подальшого відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), уже є гарантією виконання рішення суду, яке набрало законної сили, вважаю за можливе клопотанням про скасування арешту майна в частині накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладений на підставі ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2025 року, задоволити, що не зашкодить досудовому розслідуванню та проведенню інших процесуальних дій та не вплине на правильність прийнятого судом рішення.

Відповідно до висновку про застосування норми права, який міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 лютого 2019 року в справі № 569/17036/118 (провадження № 51-598 кмо 19), ухвала слідчого судді про повне або часткове скасування арешту майна, постановлена за правилами ст. 174 КПК, не підлягає апеляційному оскарженню.

Така ж позиція об`єднаної палати щодо вказаних правовідносин у даному кримінальному провадженні узгоджується з висновком про застосування норми права, який міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.05.2024 в справі №712/191/23 (провадження №51-3208кмо 23).

За таких обставин, ухвали слідчого судді про повне або часткове скасування арешту майна та про відмову в скасуванні арешту майна, постановлені в порядку ст. 174 КПК, апеляційному оскарженню не підлягають. При цьому відмова у скасуванні арешту майна не позбавляє особу права звернутися до суду з повторним клопотанням про скасування арешту майна в порядку ст. 174 КПК України як на досудовому розслідуванні, так і під час судового провадження.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст.170,171,174, 309 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ :

Клопотання адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна - задоволити.

Скасувати арешт, у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0002195 від 07.11.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, в частині накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладений на підставі ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2025 року.

Ухвала остаточна оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя