Житомирський апеляційний суд
Справа №285/2966/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/870/25
Категорія ч.4 ст.185 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі судове провадження №285/2966/24 в межах матеріалів кримінального провадження №0000463 від 07.05.2024 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 29.07.2025 відносно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 5 років.

На підставі ч.4 ст.70, ст.72 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за даним вироком та вироком Житомирського апеляційного суду від 28.05.2024, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання обчислено з дня приведення до виконання вироку Житомирського апеляційного суду від 28.05.2024, зарахувавши таким чином покарання, відбуте за попереднім вироком.

Стягнуто з ОСОБА_8 в дохід держави процесуальні витрати за проведення судової товарознавчої експертизи від 23.05.2024 №СЕ-19/106-24/7277 в сумі 1514,56 грн.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду, ОСОБА_8 13.04.2024 близько 02 год, перебуваючи в будинку АДРЕСА_2 , достовірно знаючи, що по всій території України 24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджений Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» введено воєнний стан, строк дії якого у встановленому законом порядку продовжено, вирішив умисно, повторно, таємно викрасти чуже майно, а саме належний ОСОБА_9 мобільний телефон, який випав з кишені останнього та знаходився на підлозі у коридорі вказаного будинку.

У зазначений день, час і місці, та за вказаних обставин ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, бажаючи незаконно збагатитися за рахунок чужого майна, без розриву в часі, переконавшись у відсутності сторонніх осіб, які б могли перешкодити вчиненню злочину, шляхом вільного доступу, умисно таємно викрав вказаний мобільний телефон торговельної марки «Oskal» моделі «С80», з яким залишив місце вчинення кримінального правопорушення та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_9 майнового збитку у сумі 3109,30 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин провадження та кваліфікації його дій, просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, як незаконний, а своїм рішенням пом`якшити призначене покарання, призначивши його у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі. Звертає увагу на існування двох пом`якшуючих обставин - актине сприяння досудовому розслідуванню, повернення викраденої речі. Крім того, жодної вимоги на відшкодування моральної шкоди до нього не пред`явлено, за відсутності з боку потерпілого жодних претензій. Крім того, просить переглянути провадження в зв`язку з прийняттям Закону України від 18.07.2024 за №3886-ІХ.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 в підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, яка просила залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження та правова кваліфікація його дій за ч.4 ст.185 КК України, ніким з учасників судового розгляду не оскаржується, визнавались обвинуваченим під час судового розгляду в суді першої інстанції, тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються.

При цьому, згідно з ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації, визначених у ч.1 ст.1 КК України завдань Закону про кримінальну відповідальність - правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

При цьому, відповідно до ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Як передбачено ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 дотримався вище наведених вимог закону та правильно керувався не лише ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, але й даними про особу обвинуваченого, наявністю обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, таким чином, керувався не лише принципами законності, але й принципом індивідуалізації та справедливості покарання.

Так, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 прийняв до належної уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення - тяжке, фактичні обставини вчинення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, як і суспільну небезпеку скоєного.

Також, судом першої інстанції встановлено та відповідно враховано при призначенні покарання ОСОБА_8 відсутність обставин, що пом`якшують покарання, згідно ст.66 КК України та обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України.

Крім того, таких пом`якшуючих обставин, як активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування заподіяної шкоди або усунення її наслідків, на чому акцентує увагу обвинувачений, не встановлено судом першої інстанції, не встановлено їх і судом апеляційної інстанції під час апеляційного провадження.

Так, формальна учать останнього у відповідних процесуальних діях під час досудового розслідування провадження, без відповідних ініціативних дій з боку обвинуваченого на сприяння розкриттю кримінального правопорушення, не є беззаперечними обставинами для встановлення такої пом`якшуючої обставини, в розумінні вимог ст.66 КК України. Одночасно, матеріали кримінального провадження переконливих даних про інші обставини, як то добровільне відшкодування обвинуваченим завданої шкоди, що могли б пом`якшити покарання, - не містять.

В свою чергу, в даному випадку, належно враховано і те, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше притягувалась до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих правопорушень (а.п.103), вчинив нове умисне кримінальне правопорушення проти власності (що свідчить про стійку антисоціальну позицію та явну суспільну небезпечність останнього), визнав вину, не має сім`ї та утриманців, має місце реєстрації та проживання, за яким характеризується посередньо, не перебуває на спеціалізованих обліках у лікарів психіатра та нарколога.

Крім того, належно враховано судом першої інстанції і позицію потерпілого ОСОБА_9 стосовно призначення покарання обвинуваченому.

Таким чином, як вважає апеляційний суд, судом першої інстанції правильно враховано конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, у зв`язку з чим апеляційний суд переконаний, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.185 КК України у виді 5-и років (мінімальна межа санкції частини статті) позбавлення волі, та яке, на думку апеляційного суду, буде цілком достатнім для корекції соціальної поведінки останнього та запобігання продовженню злочинної діяльності.

Крім того, апеляційний суд вважає законним застосування судом першої інстанції норм ч.4 ст.70, ст.72 КК України при визначенні остаточного покарання обвинуваченому, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за оскаржуваним вироком та вироком Житомирського апеляційного суду від 28.05.2024, у виді 5-и років 6-и місяців позбавлення волі.

В свою чергу, обвинуваченим не наведено в апеляційній скарзі жодних переконливих обставин, які не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

Як вважає апеляційний суд, вище наведені обставини - тяжкість вчиненого правопорушення, фактичні обставини вчинення, дані про особу обвинуваченого в своїй сукупності виключають будь-які обґрунтовані підстави, як для пом`якшення останньому покарання призначеного судом першої інстанції.

Обвинуваченим не наведено переконливих обставин, які б не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

На думку апеляційного суду, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, за видом та мірою є необхідним й достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень, що відповідає справедливості і меті покарання.

Саме такий захід примусу внесе відповідні корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченої, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Отже, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі не встановлено.

Одночасно апеляційний суд звертає увагу, що вартість викраденого майна на час вчинення ОСОБА_8 діяння (3 109 грн.) перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (2024 рік - 3028 грн.), а тому застосовування Закону №3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», в даному випадку виключається.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 29.07.2025 відносно ОСОБА_8 , - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою на протязі того ж часу з моменту отримання копії рушення.

Судді :