У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000629, за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 4 серпня 2025 року, відносно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Миколаївській області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, 23.07.2024 р. вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., який сплачено 09.08.2024 р.,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор - ОСОБА_8

обвинувачений - ОСОБА_7 ,

захисник - ОСОБА_9 ,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області від 4 серпня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Ухвалено, на підставі ст. 75 КК України, обвинуваченого ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Ухвалено відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на обвинуваченого обов`язки.

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Ухвалено вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 23 липня 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. - виконувати самостійно.

Вирішено питання щодо речових доказів.

В прийнятті цивільного позову потерпілого ОСОБА_5 було відмовлено, оскільки він поданий після початку судового розгляду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі представник потерпілого просить вирок суду скасувати в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Позовну заяву потерпілого ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення прийняти до розгляду та задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 майнову шкоду в розмірі 500 грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

На думку апелянта, відмовивши в прийняті цивільного позову до розгляду суд порушив права потерпілого ОСОБА_5 передбачені ст. 128 КПК України.

Зазначає, що визнавши винним ОСОБА_7 за епізодом «крадіжка у ОСОБА_5 » за ч. 4 ст. 185 КК України судом не зазначено кваліфікуючу ознаку «повторність», що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та є безумовною підставою для скасування вироку суду.

Крім того, судом, при прийнятті рішення про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не враховано, що вчинені ОСОБА_7 кримінальні правопорушення відносяться до категорії тяжких злочинів, вчинені в стані алкогольного сп`яніння, друге правопорушення - крадіжка у ОСОБА_5 , вчинена ОСОБА_7 під час розгляду справи за перше правопорушення, крадіжку у ОСОБА_10 , що свідчить про відсутність будь-якого розкаяння та можливість виправлення без ізоляції від суспільства, що узгоджується з Досудовою доповіддю Веселинівського районного сектору № 1 філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях, згідно з якої ризик вчинення повторного правопорушення оцінюється як високий та ризик небезпеки для суспільства оцінюється як високий.

Крім того, судом не взято до уваги, що обвинуваченим ОСОБА_7 в добровільному порядку на момент ухвалення вироку не відшкодовано потерпілому ОСОБА_5 майнову та моральну шкоду.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем по мобілізації та, проходячи військову службу на посаді солдата резерву 91 резервної роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», в ніч з 09.06.2024 р. на 10.06.2024 р., перебуваючи в приміщенні літньої кухні домоволодіння ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення, розуміючи суспільну небезпечність діяння, діючи умисно та таємно від сторонніх осіб, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав з приміщення зазначеної літньої кухні бензопилу марки «GL 4500M» вартістю 2189,60 грн., електричну хлібопічку «Vilgrand» 850 ВТ вартістю 1720 грн. та ручну сіялку вартістю 1000 грн., які належали ОСОБА_10 , спричинивши останньому майнову шкоду у розмірі 4909,60 грн.

Будучи обізнаним про те, що в країні оголошено воєнний стан, ОСОБА_7 , в ніч на 13.04.2025 р., перебуваючи біля домоволодіння ОСОБА_5 , розташованого по АДРЕСА_1 , достовірно знаючи про те, що в даному домоволодінні на той час нікого не має, вирішив вчинити крадіжку майна з вказаного домоволодіння. Переслідуючи корисливий мотив та ціль незаконного збагачення, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, діючи умисно, в умовах воєнного стану, ОСОБА_7 , через відчинену хвіртку пройшов до території домоволодіння та, шляхом пошкодження навісного замка на вхідних дверях, проник до приміщення будинку, звідки таємно викрав майно, а саме: насос відцентровий марки «Leo» моделі "3.0 inovation APm37A, 0,37 kW, вартістю 3872,25 грн.; автоматичний контролер тиску марки «Werk» моделі «DSK-2.1», вартістю 956,50 грн.; кімнатну антену моделі «DVB-Т2» марки «ARU-01», вартістю 396,25 грн., ваги кухонні марки «Вітек», вартістю 175 грн. та супутниковий ресивер марки «Star Track» моделі «World-In-Box І Plus (New)», вартістю 216,67 грн., які належали ОСОБА_5 , спричинивши останньому майнову шкоду в розмірі 5616,67 грн.

Вказані дії ОСОБА_7 , судом кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану та за ч. 4 ст. 185 КК України - як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням в житло, вчинене в умовах воєнного стану.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 4 ст.185 КК України є правильною.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм, підставами для скасування чи зміни судового рішення є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства чи іншим шляхом вплинули чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

При цьому, конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано істотним чи неістотним залежно від обставин кримінального провадження.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень, які наведені в апеляційній скарзі які перешкодили суду всебічно розглянути матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_7 .

Стосовно апеляційних вимог представника потерпілого, щодо позбавлення права потерпілого на подання позовної заяви про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Як вбачається з матеріалів провадження, 19.05.2025 р. до Веселинівського районного суду Миколаївської області надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за епізодом крадіжки у потерпілого ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 26.05.2025 р. у справі на 17.06.2025 р. було призначено підготовче судове засідання, про що завчасно та належним чином повідомлено потерпілого ОСОБА_5 . В підготовче судове засідання потерпілий ОСОБА_5 не прибув. В матеріалах справи наявна телефонограма помічника судді, відповідно до якої ОСОБА_5 просив проводити підготовче судове засідання без його участі, цивільний позов заявляти не бажає.

В подальшому, уклавши 19.06.2025 р. договір про надання правничої допомоги, потерпілим ОСОБА_5 через адвоката ОСОБА_6 26.06.2025 р. до суду подана позовна заява про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Тобто в даному випадку, представником потерпілого цивільний позов було подано після початку судового розгляду, що є порушенням вимог ст. 128 КПК України, а тому судом першої інстанції правомірно відповідно до вимог закону відмовлено в прийняті цивільного позову для розгляду.

Крім того, апеляційний суд, звертає увагу, що відповідно до ч. 7 ст. 128 особа, яка не пред`явила цивільного позову у кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства, а тому право потерпілого ОСОБА_5 , передбачене ст. 128 КПК України не було порушено, а рішення суду є законним і обґрунтованим.

Щодо, вимог апеляційної скарги, про скасування вироку суду в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, суд врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого.

Так, згідно зі ст. 12 КК України вчинені обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальні правопорушення відносяться до категорії тяжких злочинів. Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому відповідно до ст. 66

КК України, судом визнано щире каяття, встановлено відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому відповідно до ст. 67 КК України. Також, враховано, що ОСОБА_7 раніше судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, є військовослужбовцем, який самовільно залишив військову частину, має посередню характеристику за місцем проживання.

Крім того, під час судового розгляду встановлено, що потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_5 викрадене майно, інкриміноване обвинуваченому згідно обвинувального акту, повернуто у повному обсязі. Потерпілий ОСОБА_10 претензій до обвинуваченого не мав, вважав за можливе виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання.

Також, як встановлено під час апеляційного розгляду скарги, 12.08.2025 р. обвинувачений ОСОБА_7 відшкодував потерпілому ОСОБА_5 2000 грн. за пошкодження зовнішньої відеокамери.

Враховуючи наведене, те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення та постановлення судового рішення, а також матеріали досудової доповіді про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції прийнято правильне рішення про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.), суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Стосовно доводів про незастосування закону України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосування, а саме не зазначення у вироку кваліфікуючої ознаки «повторність» апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, до якого, зокрема, входять

і кваліфікуючі ознаки вчиненого кримінального правопорушення. Разом з тим, в обвинувальному акті за обвинуваченням ОСОБА_7 направленому прокурором до суду, такої кваліфікуючої ознаки як «повторність» не зазначено. В судовому засіданні суду першої інстанції 04.08.2025 р. прокурором було заявлено усне клопотання, про відкладення розгляду справи на іншу дату, з метою підготовки зміни обвинувачення, посилаючись на те, що в ході судового розгляду встановлено нові кваліфікуючі ознаки злочинів, які інкримінуються ОСОБА_7 .

Судом було відмовлено в задоволенні даного клопотання у зв`язку з тим, що ті обставини, на які послалася прокурор, як на підставу для зміни обвинувачення, не є новими фактичними обставинами кримінального правопорушення, які встановлені під час судового розгляду, оскільки ці обставини були відомі ще під час досудового слідства, та з метою дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження, суд протокольного ухвалою від 04.08.2025 р. відмовив в задоволенні клопотання прокурора про відкладення судового розгляду на іншу дату, з метою підготовки зміни обвинувачення.

Зважаючи на викладене, рішення суду є законним і обґрунтованим, оскільки постановлене згідно норм матеріального права з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та об`єктивно оціненими судом, в порядку та в межах, передбачених на даній стадії кримінального провадження, натомість доводи та твердження апелянта, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, в зв`язку з чим приходить до остаточного висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 4 серпня 2025 року відносно ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3