КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3151/2026 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

13 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року,-

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року клопотання сторони обвинувачення задоволено, продовжено стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб, до 31.01.2026 включно, без визначення розміру застави.

Для утримання обвинуваченого ОСОБА_7 направлено до ВЗДС СБУ.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував, що наразі кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України відкриті матеріали кримінального провадження, тому існує ймовірність того, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні.

Також суд, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень; майновий стан як самого обвинуваченого, так і його близьких осіб, наявність нерухомого та рухомого майна, грошових заощаджень, які на переконання суду, є достатніми для фінансового забезпечення обвинуваченого під час можливого його переховування; наявність громадянства Російської Федерації, перебування та проживання, наявність тісних зв`язків з особами, які на даний час проживають на території Російської Федерації, дійшов висновку про ризик переховування від суду.

Крім того, враховуючи мету, спосіб та обстановку вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, конкретні обставини вчинення діянь, особу ОСОБА_7 , зважаючи на доведеність існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд встановив, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення.

За сукупності вказаних обставин, суд, приймаючи до уваги також і стан здоров`я обвинуваченого, щодо якого у матеріалах справи відсутні об`єктивні медичні застереження, дані про його особу, сімейний стан, соціальні зв`язки, суд вважав, що строк дії запобіжного заходу підлягає продовженню, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить процесуальної поведінки обвинуваченого та не буде встановленим ризикам.

Оскільки дане кримінальне правопорушення вчинено під час дії воєнного стану щодо злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 263 КК України, суд, керуючись правилами абз. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України, не вбачав правових підстав для визначення розміру застави.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якійпросить скасувати ухвалу Подільськогорайонного суду м. Києва від 03 грудня 2025 рокупро продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , як необґрунтовану. Змінити ухвалу та заходи забезпечення кримінального провадження щодо ОСОБА_7 з тримання під вартою на більш м`який - домашній арешт або заставу.

У разі відмови у задоволенні апеляційної скарги скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року в частині утримання ОСОБА_7 в ізоляторі тимчасового тримання - відділі забезпечення досудового слідства СБУ та ухвалити рішення про переведення до ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник зазначає, що ухвала суду про продовження запобіжного заходу не в повній мірі відповідає вимогам кримінального процесуального закону, оскільки у клопотанні прокурор не надав суду докази обставин, на які він посилається.

Захист вважає, що факт перебування ОСОБА_7 в широко відомих громадських місцях, інформація про які масово розповсюджена в рекламі та в соціальних мережах (саме на відео з цих місця, як на доказ, посилається прокурор), не може бути підставою для обвинувачення його у підготовці терористичного акту та утримання ОСОБА_7 під вартою упродовж 16 і більше місяців.

Апелянт вказує, що аналізуючи надані стороною обвинувачення докази, слід дійти висновку, що викладені у клопотанні обставини не знаходять свого підтвердження і будуються лише на припущеннях.

На думку захисту є очевидним, що ризики, які стали підставою застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, які враховані при його обранні та продовжені, перестали існувати. Так, як зазначає апелянт, суд вважає, що обвинувачений може переховуватися від суду, при цьому судом не враховані ті обставини, що ОСОБА_7 проживає в Україні близько 20 років, має сім`ю - дружину та трьох малолітніх дітей, навчався у двох ВУЗах України, має спеціальність, постійне житло, а також певний період часу мав захист держави Україна від неправомірних посягань органів влади рф, яким він переслідується, відданий інтересам лише України, з якою пов`язує своє майбутнє, не має закордонного паспорта, інших документів для переховування, а тому доводи в цій частині, на думку апелянта, є надуманими і не відповідають реальним обставинам кримінального провадження. При цьому апелянт вказує, що перебування обвинуваченого під цілодобовим домашнім арештом з носінням електронного засобу контролю, що також є формою позбавлення волі, можу в повній мірі забезпечити уникнення ризиків, на які послався прокурор.

Щодо тверджень, що ОСОБА_7 може знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, впливати на свідків, апелянт зазначає, що за 12 місяців досудового розслідування органом слідства не встановлено та не допитано невідомих свідків, а усі вилучені і досліджені речі та документи, які мають будь-яке значення для встановлення обставин кримінального провадження, знаходяться у сторони обвинувачення. Відповідно, знищити їх, спотворити або сховати ОСОБА_7 не має абсолютно ніякої можливості, а тому, як вказує апелянт, таке твердження не може бути належною підставою продовження тримання обвинуваченого під вартою, оскільки воно не відповідає вимогам ст. 28, ч. 2 ст. 9 КПК України щодо розумних строків та законності розслідування, відповідальність за які покладається на органи досудового розслідування.

Надуманими та недостовірними, на думку апелянта, є й доводи прокурора та суду про те, що ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Таким чином, апелянт наголошує, що для тримання ОСОБА_7 під вартою у сторони обвинувачення відсутні підстави стверджувати про наявність ризиків, які обвинувачений може здійснити, та про те, що вони не зменшилися.

Апелянт також наголошує, що судом не взято до уваги правило, установлене ч. 2 ст. 68 КК України, про те, що за вчинення готування до злочину строк покарання не може перевищувати половини максимального строку, передбаченого санкцією статті Особливої частини цього Кодексу, що при відсутності будь-яких наслідків також є пом`якшуючою обставиною при вирішенні питання продовження строку тримання під вартою.

Крім того, апелянт вказує, що аналізуючи норму ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177, 178 цього Кодексу, належить дійти висновку, що суд має права не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 258 КК України, втім не зобов`язаний, що означає відсутність прямої заборони визначити та застосовувати розмір застави.

Також апелянт звертає увагу, що при продовженні запобіжного заходу, відповідно до ст. 178 КПК України, крім відсутності вагомих наявних доказів про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а також за відсутності ризиків, суд мав врахувати його вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, його репутацію, позитивну характеристику.

Таким чином, сторона захисту стверджує, що прокурор не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти викладеним ним ризикам.

Крім того, апелянт вважає, що всупереч ЗУ «Про попереднє ув`язнення» суд необґрунтовано визначив направлення ОСОБА_7 для утримання під вартою до ВЗДС СБУ.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, окрім зміни місця утримання, зважаючи на те, що іншою ухвалою суду вже визначено місце утримання обвинуваченого в Державній установі «Київський слідчий ізолятор», думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, та надані захисником під час апеляційного розгляду дані, що характеризують особу обвинуваченого, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0000658 від 20.07.2024 за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 263 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів без визначення застави.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про недоведеність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З урахуванням характеру висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні, у тому числі кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, і за яке, згідно санкції ч. 2 ст. 258 КК України, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років у сукупності з даними щодо особи ОСОБА_7 , який на території України має постійне місце проживання та стійкі соціальні зв`язки (дружина та троє дітей), водночас не має офіційного місця працевлаштування та будь-яких джерел доходів, є громадянином РФ, має родичів та тісні зв`язки з особами, які на даний час проживають на території Російської Федерації, дає достатні підстави вважати, що з метою уникнення кримінальної відповідальності, обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від суду, а також з огляду на обвинувачення проти громадської безпеки за фінансову винагороду в період дії воєнного стану, що, свідчить про особливу небезпеку кримінального правопорушення, може вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується посилань захисника на наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, а саме сім`ї - дружити та трьох малолітніх дітей, здобутої освіти на території України, постійного житла, то колегія суддів вважає їх непереконливими, оскільки наведені дані, хоч і свідчать про наявність у обвинуваченого соціальних зв`язків, однак, з урахуванням обсягу обвинувачення, конкретних обставини кримінального правопорушення, яке інкриміновано обвинуваченому, не є достатніми стримуючими факторами, а тому не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України,

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що його підзахисний ОСОБА_7 тривалий час проживає в Україні, певний період мав захист держави України, здобув освіту в Україні, не має закордонного паспорту, зважаючи на сукупність даних про особу обвинуваченого проаналізованих вище, обставини інкримінованих кримінальних правопорушень, жодним чином не спростовують обґрунтованість ризиків та доцільність продовження строку тримання під вартою, а також не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачений, не зможе здійснити дії, передбачені п. 1 ч.1 ст. 177 КПК України.

Твердження захисника про надуманість доводів сторони обвинувачення та суду щодо наявності ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки існує висока ступінь ймовірності того, що обвинувачений ОСОБА_7 , якому інкримінується вчинення злочину проти громадської безпеки за фінансову винагороду в період дії воєнного стану, що, свідчить про особливу небезпеку кримінального правопорушення, може здійснити дії щодо такої діяльності під час перебування на волі, і, наразі, будь-який інший запобіжний захід, окрім тримання під вартою, не здатен забезпечити попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 , якому під час відкриття матеріалів кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України стали відомими анкетні та контактні відомості свідків у даному кримінальному провадженні, може впливати на останніх з метою зміни ними своїх показань.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що наведенні в клопотанні прокурора ризики не підтвердженні доказами, колегія суддів вважає неспроможними, адже при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 184 КПК України та містить всі необхідні відомості, передбачені зазначеною нормою закону, які судом було перевірено та надано належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Щодо доводів захисника про відсутність ризику знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, то колегією суддів вони не перевіряються, оскільки такий ризик згідно із оскаржуваною ухвалою не було встановлено судом першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 , під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність та відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо посилань захисника на можливість визначення його підзахисному розміру застави, то колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, а також вимоги ч.4 ст. 183 КПК України, яка передбачає дискреційні повноваження щодо визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави, щодо злочину, передбаченого ст. 258 КК України, в даному випадку, обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для визначення ОСОБА_7 застави, як альтернативного запобіжного заходу, що не спростовано доводами апеляційної скарги.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

При цьому, колегія суддів не розглядає питання щодо визначення обвинуваченому ОСОБА_7 іншого місця утримання, як про те ставив питання захисник в апеляційній скарзі, оскільки ніким з учасників кримінального провадження не заперечувалось, що ухвалою Подільського районного суду м. Києва віл 23 грудня 2025 року, серед інших питань, судом визначено місце утримання обвинуваченого ОСОБА_7 у Державній установі « Київський слідчий ізолятор».

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року, якою продовжено стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб, до 31.01.2026 включно, без визначення розміру застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4