ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3224/25 Справа № 192/1147/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000183 від 28.03.2025 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2025 року, яким:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Кривий Ріг, Дніпропетровської області, громадянина України, який зареєстрований та мешкав до відбуття покарання за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час утримується в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», який не працює, має неповну середню освіту, неодруженого, малолітніх дітей на утриманні немає, раніше неодноразово судимого, в останнє: вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2022 року за ч.2 ст.186, ч.1 ст.187 Кримінального кодексу України (далі- КК) до 4 років позбавлення волі,-

визнано винним та засуджено за ч.2 ст.345 КК до покарання у виді позбавлення волі строком один рік шість місяців.

На підставі ст. 71 КК, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2022 року терміном один місяць до покарання призначеного за цим вироком та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді одного року семі місяців позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_8 рахується з 20 серпня 2025 року.

Цивільний позов по даному кримінальному провадженню не заявлявся, процесуальні витрати по даному кримінальному провадженню відсутні.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст.100 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у скоєні кримінального правопорушення за наступних обставин.

27 березня 2025 року приблизно о 19 год. 10 хв. ОСОБА_8 , відбуваючи покарання в Державній установі «Солонянська виправна колонія (№ 21)», знаходячись на території даної колонії за адресою: с. Аполонівка, Дніпровського (колишнього Солонянського) району, Дніпропетровської області, Військове містечко № 37, на подвір`ї перед входом до КПП, достовірно усвідомлюючи, що ОСОБА_9 , який займає посаду чергового помічника начальника установи ДУ «Солонянська виправна колонія (№ 21)», є працівником правоохоронного органу та знаходиться при виконанні своїх службових обов`язків, маючи умисел на заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, з метою реалізації свого злочинного умислу діючи умисно наніс один удар кулаком правої руки в обличчя, а саме в ліве око ОСОБА_9 , чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у виді: синця та набряку м`яких тканин лівої виличної області та нижньої повіки лівого ока, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.345 КК, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу, легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник, не оспорюючі фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 , просить змінити вирок у зв`язку з суворістю призначеного покарання.

В обґрунтування посилається на те, що обвинувачений свою вину визнав повністю, щиро розкаявся, неодноразово висловлював жаль з приводу скоєного, розуміючи та висловлюючи готовність понести відповідальність за вчинене. Проте, як вважає апелянт, суд першої інстанції зазначені обставини належним чином не врахував.

Тому, на підставі принципів індивідуалізації, гуманізації та справедливості покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжуть покарання, а також відсутність з боку потерпілого жодних претензій, захисник просить змінити вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2025 року та призначити обвинуваченому ОСОБА_8 за ч.2 ст.345 КК покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої часчтини покарання за вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2022 року до покарання за цим вироком, остаточно призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі. В іншій часині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить зарахувати у строк покарання строк його перебування під вартою в ДУ Солонянська виправна колонія №21 з 27 березня 2025 року по 20 серпня 2025 року.

В судове засідання апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_9 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак його неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши захисника на підтримку доводів поданих апеляційних скарг, яка наполягала на їх задоволенні у повному обсязі, вислухавши думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг та просила залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.2 ст.345 КК ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених та оцінених судом в порядку ч.3 ст.349 КПК доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються обвинуваченим та захисником в апеляційних скаргах, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Зі змісту апеляційної скарги захисника убачається, що ним фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 ККта роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Зміст оскаржуваного вироку свідчить про те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченого ОСОБА_8 належним чином врахував суспільну небезпеку і характер вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК відносяться до категорії нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який на даний час не працевлаштований, раніше неодноразово судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем відбування покарання характеризується негативно.

Відповідно до ст.66 КК обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав - щире каяття обвинуваченого.

Відповідно до ст.67 КК обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав - рецидив злочинів.

Отже, всупереч твердженням захисника, суд першої інстанції належним чином врахував вищенаведені обставини та дійшов правильних висновків про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.345 КК в межах мінімально можливого покарання, передбаченого санкцією закону України про кримінальну відповідальність, а також за правилами ч.1 ст.71 КК - у виді 1 року 7 місяців позбавлення волі. При цьому колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення покарання винному, оскільки таке покарання - є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Тому підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , на чому наполягає захисник в поданій апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Водночас суд апеляційної інстанції вважає безпідставним доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 щодо необхідності зарахування у строк покарання період його перебування під вартою в ДУ Солонянська виправна колонія №21 з 27 березня 2025 року по 20 серпня 2025 року.

За змістом ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» від 30 червня 1993 року №3352-XII, з наступними змінами, попереднє ув`язнення відповідно до кримінально-процесуального законодавства України є запобіжним заходом щодо обвинуваченого, підсудного, підозрюваного у вчиненні злочину, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі, та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

За приписами ч.5 ст.72 КК попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Як убачається з обвинувального акту та Реєстру матеріалів досудового розслідування, у цьому кримінальному провадженні під час досудового розслідування будь-який запобіжний захід,у т.ч. тримання під вартою, щодо обвинуваченого ОСОБА_8 не застосовувався (а.п.1-11). Отже відсутні підстави для зарахування у строк покарання обвинуваченому ОСОБА_8 періоду його перебування в ДУ Солонянська виправна колонія №21 з 27 березня 2025 року по 20 серпня 2025 року, де він відбуває покарання за вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2022 року.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів вважає апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, а вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2025 року є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2025 року відносно обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.345 КК залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який утримується під вартою - в той саме строк з дня вручення копії ухвали апеляційного суду.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4