Житомирський апеляційний суд
Справа №276/1731/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/978/25
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (дистанційно),

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі матеріали контрольного судового провадження №276/1731/25 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Хорошівського районного суду Житомирської області від 24.10.2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком до 22.12.2025 року включно, без визначення розміру застави-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати нього більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме цілодобовий домашній арешт або визначити розмір застави. Вважає, що ухвала незаконна та необгрунтована. Вказує, що ризики, на які посилався прокурор, не обгрунтовані та сумнівні та за цей час втратили свою силу, оскільки досудове розслідування завершено, усі учасники кримінального провадження допитані. Зазначає, що прокурором не доведено, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку. Вказує, що судом безпідставно не визначено розмір застави.

Ухвалою Хорошівського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2025 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 22.12.2025 року включно, без визначення розміру застави

Своє рішення суд обгрунтував тим, що ОСОБА_8 обвинувачуться у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.152 КК України, який є нетяжким злочином та за яке передбачено покарання до 5 років позбавлення волі, а тому під тяжкістю покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини, може переховуватися від суду. Також судом встановлено наявність ризиків можливого незаконного впливу на свідків та потерпілу в даному кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення із застосуванням насильства до потерпілої, також існує ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального првопорушення, враховуючи, що останній має непогашену судимість за вчинення корисливих злочинів, був звільнений з місць позбавлення волі 09 жовтня 2024 року та через незначний проміжок часу знову обвинувачується у вчиненні умисного злочину із застосуванням насильства. Крім того, судом враховано дані про особу обвинуваченого, який не має міцних соціальних звязків, неодружений, офіційно не працевлаштований. Тому суд вважав, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти вказаним ризикам. Підстав для визначення розміру застави суд не вбачав.

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали контрольного судового провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст.199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції повністю дотримано вимоги ст.ст.176-178 183, 196, 199, 331 КПК України.

Так, з контрольного судового провадження № 276/1731/25 вбачається, що в провадженні Хорошівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.152 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо доведеності ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які на даний час не зменшилися.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 152 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до не тяжкого злочину, за яке передбачено покарання від трьох до п`яти років позбавлення волі, а тому під тяжкістю можливого покарання, яке йому загроує може вчиняти спроби переховування від суду.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду про наявність ризику незаконного впливу на потерпілу та свідків, оскільки суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від учасників процесу під час судового засідання.

Посилання апелянта на те, що потерпіла та свідки вже допитані, а тому ризик впливу на них відсутній, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки може виникнути питання щодо повторного допиту вказаних осіб враховуючи, що судове слідство триває.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду про наявність ризику вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 іншого кримінального правопорушення, оскільки останній раніше притягувався до кримінальної відповідальності.

Судом першої інстанції також враховано особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який має непогашену судимість за вчинення корисливих злочинів, був звільнений з місць позбавлення волі 09 жовтня 2024 року та через незначний проміжок часу знову обвинувачується у вчиненні умисного кримінального правопорушення із застосуванням насильства, не має міцних соціальних звязків, неодружений, офіційно не працевлаштований.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого, відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, їх характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 у разі визнання його винним, дані про його особу, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про продовження строку тримання останнього під вартою.

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.

Тому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги обвинуваченого про недоведеність ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено.

Доводи апеляційнї скарги обвинуваченого про те, що судом безпідставно не визначено розмір застави, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч.4 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановлені ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства.

Відповідно до вимог КПК України, суддя оцінює всі обставини справи та може прийняти рішення про відсутність можливості внесення застави в певних випадках, враховуючи тяжкість вчиненого злочину та обставини його вчинення.

Згідно ч.4 ст.183 КПК України, апеляційний суд, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, не вбачає підстав для визначення розміру застави як альтернативного запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 , враховуючи спосіб вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.152 КК України, та фактичні обствини справи.

Всі викладені обвинуваченим апеляційні доводи були предметом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість висновків суду першої інстанцї не встановлено.

Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 .

Істотних порушень кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обгрунтованою, а тому підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-2 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Хорошівського районного суду Житомирської області від 24.10.2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком до 22.12.2025 року включно, без визначення розміру застави, - без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :