Номер провадження: 11/813/7/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляцію захисника ОСОБА_7 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 14.07.2022 року за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Белілено, Белібенського р-ну, Магаданскої обл. рф, з середньою освітою, одруженого, працюючого по найму, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

- у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.185 КК України

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 засуджено за винення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Комінтернівського районного суду Одеської обл. від 27.10.2011 та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки та 1 місяць.

Запобіжний захід у виді підписки про невиїзд залишено без змін до вступу вироку у законну силу. Строк відбування покарання визначено обчислювати з моменту затримання ОСОБА_8 , після вступу вироку у законну силу.

Зараховано у строк відбування покарання, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а саме з 22.05.2012 по 25.05.2012.

Вирішено питання речових доказів.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 , будучи раніше засудженим за вироком Комінтернівського районного суду Одеської обл. від 27.10.2011 за ч. 2 ст. 185 КК України, повторно, в період часу з квітня 2012 по 21.05.2012, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, таємно викрав 200 доларів США, завдавши ОСОБА_9 матеріальну шкоду у сумі 1600 гривень; золоті сережки, вартістю 1500 гривень, золоте кільце, вартістю 1100 гривень, грошові кошти у сумі 200 гривень, завдавши ОСОБА_10 матеріальну шкоду у сумі 2800 гривень; золоте кільце, вартістю 1500 гривень, золоте кільце, вартістю 2500 гривень, золоте кільце, вартістю 2500 гривень, золоті сережки, вартістю 1500 гривень, грошові кошти у сумі 700 гривень, 100 доларів США, 240 Євро, завдавши ОСОБА_11 матеріальну шкоду у сумі 11900 грн.

Вимоги апеляції та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з наведеним вироком, захисник ОСОБА_7 , звернувся до суд із апеляцією у якій, не оспорюючи фактичні обставини справи, зазначає, що призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з огляду на наступне:

- з початку розслідування обвинувачений співпрацював зі слідством, що підтверджується протоколами допиту;

- засуджений ОСОБА_8 повністю відшкодував матеріальні збитки потерпілим, ще під час досудового слідства, що підтверджується заявами потерпілих, які наявні в матеріалах справи. При цьому, потерпіли у письмових заявах висловили позицію щодо можливості признання засудженому покарання, не пов`язаного з позбавлення волі;

- ОСОБА_8 позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, наразі займається волонтерською діяльністю; на утриманні останнього перебуває неповнолітня дитина;

На підставі наведеного захисник просить змінити оскаржуваний вирок в частині покарання та призначити ОСОБА_8 покарання із застосування ст. ст. 69 або 75 КК України.

Окрім того, від захисника ОСОБА_12 надійшло клопотання про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження, яке обґрунтоване тим, що в матеріалах провадження відсутні данні, які підтверджують факт умисного вчинення засудженим дій, спрямованих на ухилення від суду та зупинення перебігу давності після винесення постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 28.09.2016 про оголошення розшуку ОСОБА_8 . У свою чергу, ОСОБА_8 з 02.05.2017 перебував на лікуванні, проживав у м. Києві та м. Вінниці, здійснював фінансові операції, отримав паспорт громадянина України, тобто перебував у межах досяжності та не переховувався від суду.

За наведених обставин, сторона захисту вважає, що на день апеляційного розгляду існують законні підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку зі спливом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

У судове засідання апеляційного суду призначене на 10.11.2025 засуджений ОСОБА_8 та його захисник не з`явилися, були належним чином повідомлені про час і місце його проведення причини неявки шляхом направлення судових повідомлень, при цьому захисник ОСОБА_12 був повідомлений особисто про дату та час судового засідання засобами телефонного зв`язку та зобов`язався повідомити про дату та час судового засідання ОСОБА_8 (т.3, а.с. 242).

Більш того, на адресу засудженого ОСОБА_8 , яка зазначена в матеріалах кримінальної справи була направлена судова повістка, про його виклик до апеляційного суду на 10.11.2025, яка не була вручена останньому в зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

В ухвалі ККС у складі ВС у справі №676/7346/15-к від 30.05.2018 вказано про те, що хоча у КПК України не передбачено загального положення про заборону зловживання процесуальними правами, однак заборона зловживання такими є загально правовим принципом і поширюється на всі галузі права.

Більш того, відповідно до ухвали ККС у складі ВС у справі № 202/4467/14-к від 17.09.2019: «Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989, вказував на недопустимість зневілювання ключового принципу - верховенства права у випадках, коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій, направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом».

Водночас, колегія суддів враховує, що зазначена кримінальна справа перебуває в провадженні апеляційного суду з 07.10.2024. При цьому, судові засідання, призначені на 27.11.2024, 05.03.2025, 16.04.2025, 28.05.2025, 23.07.2025, 01.09.2025 та 01.10.2025 були відкладені за клопотаннями сторони захисту.

У цьому контексті апеляційний суд враховує практику ЄСПЛ, у відповідності до якої сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Таким чином апеляційний суд констатує, що дії сторони захисту вочевидь спрямовані на затягування судового розгляду.

Відтак, з огляду на те, що в апеляції захисника не порушується питання про погіршення становища засудженого ОСОБА_8 , апеляційним судом були вжиті можливі заходи щодо належного повідомлення сторони захисту про дату та час судового засідання, колегія суддів з метою забезпечення дотримання розумних строків розгляду судового провадження вважає за можливе розглянути апеляцію захисника за відсутності засудженого та його захисника.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка заперечувала проти апеляції захисника та просила оскаржуваний вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 11 розділу XI Перехідні положення КПК 2012 кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що суд 1-ої інстанції ухвалив вирок щодо ОСОБА_8 у порядку, визначеному КПК 1960.

Що стосується клопотання захисника ОСОБА_12 про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної на підставі ст. 49 КК України, апеляційний суд приходить до таких ввисновків.

Пункт 5 ч.1 ст. 7-1 КПК України (в ред. 1960) визначає закінчення строків давності як одну із підстав закриття судом провадження в кримінальній справі

Відповідно до ч.2 ст. 11-1 КПК України (в р. 1960) суд у судовому засіданні за наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України, закриває кримінальну справу у зв`язку із закінченням строків давності у випадках, коли справа надійшла до суду з обвинувальним висновком.

За приписами ч. 1 ст. 248 КПК України (в ред. 1960) при наявності обставин, передбачених ст. 6, ч. 1 ст. 7 , ст.ст. 7-1, 7-2, 8, 9, 10 і 11-1 цього Кодексу, суддя своєю мотивованою постановою закриває справу, скасовує запобіжні заходи, заходи забезпечення цивільного позову і конфіскації майна, а також вирішує питання про речові докази, зокрема про гроші, цінності та інші речі, нажиті злочинним шляхом.

Згідно із обвинувального висновку ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.185 КК України, що мали місце у період з квітня 2012 по 21.05.2012.

Вирішуючи питання про редакцію закону України про кримінальну відповідальність, яка підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли у цій справі суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

При цьому, порівняльний аналіз положень ст.ст. 12, 49, ст. 185 КК України, в редакції, що діяла на час вчинення інкримінованого злочину, та в чинній редакції, свідчить про те, що вказаний злочин, відповідно до положень ст. 12 КК України є нетяжким злочином (у попередній редакції - середньої тяжкості).

При тому, за правилами ст. 12 КК України з урахуванням змін, внесених Законом України від 22.11.2018 №2617-VIII, інкриміноване ОСОБА_8 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, належить до нетяжких злочинів, максимальне покарання за санкцією якої є позбавлення волі на строк до п`яти років. І при застосуванні ст. 49 КК України до такого злочину застосовується п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, що в попередній редакції, що в чинній.

Враховуючи, що Закон України № 2617-VIII від 22.11.2018, яким було внесено зміни до статті 49 КК України не погіршують і не покращують становище особи, то застосуванню підлягають положення ст. 49 КК України в редакції чинній на час вчинення злочину.

Відповідно до ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минули строки давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності, якщо з моменту вчинення злочину середньої тяжкості до набранням вироком законної сили минуло 5 років.

Строки давності починають спливати з нуль годин тієї доби, яка настає після доби вчинення злочину; строк давності закінчується після того, як сплила передбачена ст. 49 кількість повних років, о 24 годині останньої доби відповідного строку.

За приписами ст. 49 КК України, першою обставиною, що виключає благополучне закінчення строків давності, є ухилення особи, яка вчинила злочин, від слідства або суду. В цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилялась від слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2023 по справі №735/1121/20 у разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого ч. 1 ст. 49 КК України, подовженого на період ухилення.

Другою обставиною, що виключає благополучне закінчення строків давності за раніше вчинений злочин (як диференційованих 2, 3, 5, 10, 15, так і недиференційованого 15-річного строку щодо осіб, які ухилялися від досудового розслідування або суду), є згідно із ч. 3 ст. 49 КК України вчинення даною особою до закінчення зазначених строків хоча б одного нового злочину певної тяжкості, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Відповідно до зазначеної правової позиції Великої палати Верховного Суду, у разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого ч. 1 ст. 49 КК України, подовженого на період ухилення. Закінчення загальних строків, установлених ч. 2 цієї статті (п`ятнадцять років з моменту вчинення злочину і п`ять років проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, подовжений на час ухилення.

Так, як вбачається з матеріалів судового провадження, 12.07.2012 обвинувальний висновок у кримінальній справі №2 щодо ОСОБА_8 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, надійшов до Малиновського районного суду м. Одеси .

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 12.07.2012 визначено суддю для розгляду вказаної кримінальної справи (справа 1519/12568/2012, номер провадження 1/1519/5154/2012) ОСОБА_13 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27.07.2012 призначено справу до судового розгляду.

Згодом, постановою суду від 05.09.2013 підсудного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оголошено у розшук (т.1, а.с.229).

У подальшому, 16.12.2015 на адресу Малиновського районного суду м. Одеси, надійшло повідомлення від Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській обл. про затримання ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України по кримінальній справі № 12568/2012, провадження 1-5154/12), 17.10.2015 та перебуває у Одеському СІЗО № 21.

Згодом, 24.02.2016 було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді ОСОБА_13 та визначено суддю для розгляду вказаної справи ОСОБА_1 ..

26.02.2016 суддя ОСОБА_1 надсилає запит до Одеському СІЗО № 21 щодо перебування ОСОБА_8 та 04.03.2016 отримує відповідь про те, що останній утримувався в Одеській УВП № 21 з 20.10.2015 та звільнений з під варти ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07.12.2015 року (а.с. 3 т.2).

Після чого, фактично було відновлено судове провадження по кримінальній справі у відношенні ОСОБА_8 , оскільки призначалися судові засідання на 14.04.2016,19.05.2016, 08.07.2016, 04.08.2016 та 28.09.2016.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 28.09.2016 обвинуваченого ОСОБА_8 було повторно оголошено у розшук у зв`язку із його неявкою у судові засідання, провадження по справі було зупинено (т.2, а.с.40).

У подальшому, постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 02.03.2017 було відновлено провадження по кримінальній справі у зв`язку з надходження заяви прокурора про виправлення описки у постанові Малиновського районного суду м. Одеси від 28.09.2016 про розшук ОСОБА_8 , оскільки у даті народження допущено описка (т.2, а.с.52). У подальшому ухвалою суду від 02.03.2017 було виправлено описку та оголошено у розшук ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , провадження було зупинено (т.2, а.с. 51).

Відтак, з 02.03.2017 ОСОБА_8 знову оголошено у розшук.

При цьому, 22.01.2021 постановою Малиновського районного суду м. Одеси було відновлено судове провадження по кримінальній справі у відношенні ОСОБА_8 у зв`язку із встановленням його місця перебування (т.2, а.с.61), та у подальшому 14.07.2022 був постановлений оскаржуваний вирок.

Апеляційний суд враховує, що зупинення досудового розслідування та судового розгляду у зв`язку з розшуком підозрюваного/підсудного, саме по собі ще не може свідчити про ухилення підозрюваного/підсудного від слідства або суду. Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України в такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення від слідства чи суду. Тобто мають бути наявні дві обставини, доведений факт ухилення від слідства чи суду, та наявність процесуального рішення (у якому цей факт зафіксовано) про зупинення провадження і вжиття відповідних заходів.

Під ухиленням від слідства або суду слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника.

Нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо.

У цьому контексті колегія суддів враховує, що відносно ОСОБА_8 був застосований запобіжний захід у виді підписки про невиїзд із покладенням обов`язків не залишати місце проживання: АДРЕСА_3 без дозволу органу міліції, слідчого прокурора та суду та з`являтися за першою їх вимогою ( т.1, а.с. 32).

Водночас, покладені на нього обов`язки ОСОБА_8 виконані не були, оскільки він неодноразово змінював місце проживання та перебував зокрема в м. Одесі, м. Києві, м. Боярці.

Відтак, ОСОБА_8 сукупно перебував у розшуку 6 років 5 місяців та 6 днів.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 04.03.2016 ОСОБА_8 був засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, який мав місце у квітні 2015.

З огляду на викладені вище обставини колегія суддів констатує, що диференційовані строки, передбачені ст. 49 КК України подовжені на строк ухилення засудженого наразі не закінчилися, що свідчить про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності.

Такий висновок апеляційного суду відповідає висновку, який міститься в ухвалі Другої судової палати ККС ВС від 19.09.2024 по зазначеній справі №1519/12568/2012.

Перевіряючи аргументи сторони захисту з приводу суворості призначеного засудженому ОСОБА_8 покарання, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Частина 2 ст. 50 КК України встановлює, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення і усвідомлення винною особою необхідності її понести, а з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи і попередження нових злочинів.

Так, при призначенні покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу ОСОБА_8 , ту обставину, що він притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливого злочину.

Зазначені захисником обставини, які пом`якшують покарання були враховані судом при призначенні покарання.

У контексті посилання захисника на позицію потерпілих, апеляційний суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Другої судової палати ККС ВС від 11.05.2021 по справі №336/4259/18, відповідно до якої позиція потерпілих щодо визначення винному виду та розміру покарання хоча і враховується судом в сукупності з іншими обставинами, проте сама по собі не може бути вирішальною при призначенні покарання.

Та обставина, що ОСОБА_8 позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, наразі займається волонтерською діяльністю не є безумовною підставою для призначення йому менш суворого покарання.

Посилання захисту на те, на утриманні ОСОБА_8 перебуває неповнолітня дитина також не є підставою для зміни покарання, оскільки наявність дитини не стала для нього стримуючим фактором від вчинення умисного злочину корисливої спрямованості.

За таких обставин, апеляційний суд, врахувавши характер, мотиви та обставин вчиненого злочину, відомості про особу обвинуваченого та його процесуальну поведінку, приходить до висновку про те, що призначене судом 1-ої інстанції покарання є справедливим, обґрунтованим та необхідним для виправлення ОСОБА_8 та запобігання вчиненню ним нових злочинів, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни або скасування оскаржуваного вироку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни оскарженого вироку в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за насідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції апеляційний суд має право залишити або ухвалу суду без змін.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого вироку суду 1-ої інстанції, у зв`язку з чим апеляційні скарги сторони захисту задоволенню не підлягають.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст. 11-1, 282, 335, 365, 366, 367 КПК України (в ред. 1960), та п.п. 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_12 про звільнення засудженого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності.

Апеляцію захисника ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 14.07.2022, яким ОСОБА_8 , засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду на протязі одного місяця з моменту проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3