Справа № 243/4706/24
Провадження № 1-кп/204/1110/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у приміщенні зали судових засідань кримінальне провадження № 0000889, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2025, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України,

УСТАНОВИВ:

21.11.2025 до Чечелівського районного суду міста Дніпра з Дніпровського апеляційного суду надійшло кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України, яке відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2025 передано судді ОСОБА_1

04 грудня 2025 року до Чечелівського районного суду міста Дніпра з Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, відповідно до ухвали Дніпровського апеляційного суду від 03.12.2025 надійшло кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України. До матеріалів кримінального провадження долучено клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу.

Відповідно до п.п.2.3.2. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 39 від 11 листопада 2024, погодженого наказом ДСА України від 29 листопада 2024 року № 529, зі змінами внесеними рішенням РСУ № 15 від 26 березня 2025 року, погодженого наказом ДСА України від 31 березня 2025 рок № 119 (далі Положення) визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється автоматизованою системою шляхом: автоматизованого розподілу судових справ під час реєстрації відповідної судової справи; пакетного автоматизованого розподілу судових справ після реєстрації певної кількості судових справ; розподілу судових справ шляхом передачі судової справи раніше визначеному у судовій справі судді; визначення складу суду з метою заміни судді (суддів); повторного автоматизованого розподілу судових справ.

Відповідно до п.п. 2.3.39.11 Положення Передача судової справи раніше визначеному судді, судді-доповідачу проводиться щодо матеріалів кримінального провадження щодо особи, стосовно якої вже здійснюється судове провадження, у випадку, передбаченому частиною другою статті 334 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до п.п. 2.3.42 Положення результатом розподілу судової справи шляхом передачі судової справи раніше визначеному у судовій справі судді є протокол передачі судової справи раніше визначеному складу суду (додаток 8), що створюється в автоматизованій системі уповноваженою особою апарату суду.

Таким чином, згідно з наведеними нормами Положення про автоматизовану систему документообігу суду, відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 04.12.2025, кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України передано на розгляд судді ОСОБА_1 .

У даному судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 просила об`єднати кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України, з кримінальним провадженням за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України. З посиланням на положення ст.ст. 217, 334 КПК України зазначила, що вказані норми закону наділяють прокурора та суд правом вирішення питання об`єднання кримінальних проваджень, а тому неявка в судове засідання всіх учасників кримінального провадження не є перешкодою для вирішення вказаного питання.

Також прокурор подала суду клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке мотивовано тим, що на сьогоднішній день у кримінальному провадженні існують ризики, передбачені п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися, є реальними, стійкими, триваючими та виправдовують необхідність продовження строку дії застосованого запобіжного заходу.

Так, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується, тим, що один із злочинів, який інкримінується обвинуваченому, є тяжким та передбачає покарання у виді позбавлення волі строком до восьми років з конфіскацією майна або без такої, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від суду. Хоча сама лише тяжкість кримінального правопорушення та суворість можливого покарання без врахування інших факторів не є достатньою підставою для висновку про наявність такого ризику, але обумовлює існування його у мінімальному вимірі.

Крім того, ОСОБА_5 проживає на території Свято-Успенської Святогірської лаври, розташованої в м. Святогірську Донецької області, поруч з яким на даний час ведуться активні бойові дії, а агресія, яку здійснює Російська Федерація, може призвести до окупації вказаного населеного пункту. Тобто у разі не продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, він, перебуваючи за місцем реєстрації і проживання, може опинитися на території, окупованій державою-агресором та уникнути відповідальності за вчинений злочин. Міцність соціальних зв`язків, а також постійне проживання обвинуваченого на території України не усуває повністю ризики його переховування від суду.

Ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, обґрунтовується тим, що у разі не продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, останній буде взмозі знищити, сховати або спотворити будь-які речі чи документи, що стосуються обставин вчинення кримінального правопорушення. Так, маючи доступ до власних облікових записів в месенджерах, на платформах відеохостингу, в мережі Інтернет, ОСОБА_5 може за допомогою іншого пристрою видалити відповідні дані, які стосуються вчинення ним протиправних дій. Також, ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем реєстрації і проживання, може надати вказівку іншим особам, з якими в нього буде можливість вільно спілкуватися, щоб вони знищили, спотворили, у тому числі й дистанційно видалили інформацію, розміщену у всесвітній мережі Інтернет, яка стосується вчинення ним кримінального правопорушення.

Ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України полягає в тому, що, будучи ознайомленим з матеріалами кримінального провадження, обвинувачений володітиме інформацією, у тому числі біографічних даних, щодо експертів, свідка, які надали органу досудового розслідування показання та провели відповідні експертизи, які доводять участь обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень. Вказані відомості можуть надати обвинуваченому можливість, як самостійно, так і з використанням кола своїх знайомих, здійснити незаконний фізичний, психологічний тиск на названих осіб, їх підкуп або шантаж. Ризик незаконного впливу на експертів є актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання за необхідності показань від осіб, які є експертами, у кримінальному провадженні, а саме усно, шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. ст. 23, 356 КПК України. Також, перебуваючи в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань № 4» обвинувачений може користуватися мобільним зв`язком, вести розмови та переписки, а також незаконно впливати на свідка, експертів у цьому ж кримінальному провадженні.

Ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується тим, що обвинувачений, залишаючись на волі, зможе перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, у тому числі й шляхом спотворення відповідної інформації, що має значення для судового розгляду справи у засобах масової інформації, так як канали Лаври є на відеохостингу, в месенджері Телеграм тощо.

Також, будучи митрополитом Святогірським, вікарієм блаженного митрополита Онуфрія Київського та всієї України, намісником Свято-Успенської Святогірської лаври, обвинувачений набув широке коло зв`язків серед службових осіб органів державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронних органів, керівників підприємств, установ та організацій, які він може використати з метою незаконного впливу на суд, інших учасників кримінального провадження, перешкоджання встановленню істини по справі іншим чином для уникнення кримінальної відповідальності. ОСОБА_5 , користуючись зв`язками серед службових осіб правоохоронних і державних органів, користуючись своїми фінансовими ресурсами та ресурсами спонсорів та пастви, може як безпосередньо, так і опосередковано здійснювати тиск на представників сторони обвинувачення та суд з метою незаконного впливу на перебіг судового розгляду та прийняття вигідних йому процесуальних рішень.

Ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, полягає у можливості обвинуваченого вчинити інші кримінальні правопорушення та продовжити кримінальні правопорушення, у яких він обвинувачується.

Зокрема, обвинувачений, незважаючи на викриття його діяльності правоохоронними органами, може продовжувати планувати та готувати нові епізоди злочинної діяльності, вживаючи при цьому більш ретельних заходів конспірації.

Крім того, обвинувачений, залишаючись на волі за місцем свого проживання в тій частині області, де тривають активні бойові дії, у разі не продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зможе продовжити вчиняти протиправну діяльність та продовжувати заперечувати збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році.

У судовому засіданні прокурор клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою підтримала, просила суд його задовольнити.

Захисник ОСОБА_4 , яка приймала участь у судовому засіданні за дорученням Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги, проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечувала у повному обсязі, зазначивши, що прокурором не обґрунтовано позбавлення обвинуваченого конституційного права на свободу, а також не доведено неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу. Уважала, що усі вказані прокурором ризики відповідно до ст. 177 КПК України є недоведеними, з таких підстав: 1) ураховуючи наявність місця проживання, за яким і зареєстрований ОСОБА_5 : має місце проживання. З матеріалів кримінального провадження вбачається що ОСОБА_5 позитивно характеризується, тому немає жодних підстав стверджувати про наявність ризику переховування; 2) усі речові докази та документи по справі зібрані. Отже відсутні ризики знищення доказів; 3) жодних підстав передбачати незаконний вплив на свідків немає; 4) конкретних підстав передбачати перешкоджання іншим чином кримінальному провадженню немає; 5) не вчиняв іншого злочину, раніше від органів досудового розслідування не переховувався; 6) злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_5 не є продовжуваним.

Отже немає жодних конкретних підстав стверджувати, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення, та за вказаних обставин захисник уважала, що ризики у даному кримінальному провадженні відсутні або мінімальні. Захисник ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора та винести ухвалу про обрання ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, а саме на домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора заперечував, уважаючи клопотання безпідставним. Зауважив, що за весь розгляду кримінального провадження в іншому суді, він не пропустив жодного судового засідання. Не перебуваючи під вартою, проживав в готелі, спроб ухилитися від суду не здійснював. Надалі має намір бути присутнім у всіх судових засіданнях, мешкати планує по АДРЕСА_1 . Закордонний паспорт у нього вилучили, що унеможливлює виїзд за межі України. Наголошував, що хоче проживати в Україні, на обмін не погоджується. Кримінального правопорушення не вчиняв, просто висловлював свою позицію, на що має право. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я потребує хірургічного втручання, а саме операції на серці, має ряд хронічних захворювань: цукровий діабет, відсутня частина шлунку та жовчний міхур.

Щодо ризику впливу на свідків, уважає, що вказаний ризик відсутній, оскільки свідки у справі допитані, наміру впливати на них не має. Намірів перешкоджати слідству жодним чином не має, отже даний ризик не існує. Просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора, задовольнити подані заяви Народних депутатів України про поруку або застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Проти клопотання прокурора про об`єднання в одне провадження кримінальних проваджень за ч. 2 ст. 114-2 та ч.ч.1,3 ст. 436 -2 КК України заперечував, уважав доцільним розглядати вказані кримінальні провадження окремо.

Захисники обвинуваченого: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були неодноразово повідомлені своєчасно та належним чином, шляхом направлення смс-повісток, належних доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки суду не надали.

05.12.2025 у зв`язку з неявкою захисників обвинуваченого, судом було надано доручення Південно-Східному міжрегіональному центру з надання безоплатної правничої допомоги про призначення захисника обвинуваченому ОСОБА_5 . На виконання вказаної ухвали в судове засідання прибув захисник ОСОБА_10 . Після прибуття до судового засідання захисника за призначенням, до участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів під`єднався захисник ОСОБА_7 . Оскільки у судове засідання з`явився захисник ОСОБА_7 захисник ОСОБА_11 , який був залучений для проведення окремої процесуальної дії, припинив участь у судовому засіданні. Проте після виходу суду з нарадчої кімнати для оголошення судового рішення за наслідками розгляду заяви захисника ОСОБА_7 про відвід прокурора, для продовження судового засідання захисник не з`явився.

Народні депутати України ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які подали до суду заяви про передачу обвинуваченого ОСОБА_5 на поруки, у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток на вказані ними адреси електронної пошти.

Суд зауважує, що ухвалами суду від 05.12.2025 заяви Народних депутатів України ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 про участь в судовому засідання в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів задоволено, натомість вказані особи до судового засідання в режимі відеоконференції не під`єднались.

Народний депутат України ОСОБА_20 , яка подала до суду заяву про передачу обвинуваченого ОСОБА_5 на поруки, була присутня у судовому засіданні 05.12.2025, проте для продовження судового засідання 06.12.2025 до суду не прибула.

Вислухавши клопотання прокурора, думку учасників судового засідання, суд доходить таких висновків.

Щодо об`єднання кримінального провадження №0000889 від 11.09.2025, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України, з кримінальним провадженням №0004439 від 21.11.2023, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України.

Так, 21.11.2025 та 04.12.2025 до Чечелівського районного суду міста Дніпра надійшли кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України такримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,3 ст. 436-2,які, як вже було зазначено вище, за результатом автоматизованого розподілу судових справ між суддями, передані на розгляд судді ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 334 КПК України матеріали кримінального провадження, у тому числі матеріали щодо кримінального проступку та щодо злочину, можуть об`єднуватися в одне провадження або виділятися в окреме провадження ухвалою суду, на розгляді якого вони перебувають, згідно з правилами, передбаченими статтею 217 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 217 КПК України у разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, а також матеріали досудових розслідувань, по яких не встановлено підозрюваних, проте є достатні підстави вважати, що кримінальні правопорушення, щодо яких здійснюються ці розслідування, вчинені однією особою (особами).

Відповідно до ч. 2 ст. 217 КПК України не можуть бути об`єднані в одне провадження матеріали досудових розслідувань щодо кримінального проступку та щодо злочину, крім випадків, коли це може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду. У таких випадках розслідування злочину та кримінального проступку здійснюється за правилами досудового слідства. Положення глави 25 цього Кодексу в такому разі не застосовуються.

Відповідно до ч. 5 ст. 217 КПК України рішення про об`єднання чи виділення матеріалів досудового розслідування приймається прокурором.

Відповідно до ч. 6 ст. 217 КПК України рішення про об`єднання чи виділення матеріалів досудового розслідування не може бути оскаржене.

З вищевикладеного слідує, що підставами для об`єднання матеріалів кримінальних проваджень є надходження до суду обвинувальних актів щодо декількох осіб, обвинувачених у вчиненні одного кримінального правопорушення, та щодо однієї особи, у випадку вчинення кількох кримінальних правопорушень.

Також слід вказати, що у статтях 217, 334 КПК України законодавець визначив перелік підстав для об`єднання матеріалів кримінальних проваджень за певних умов. Таке нормативне визначення підстав об`єднання кримінальних проваджень не передбачає їх розширеного тлумачення.

Верховний Суд в ухвалі від 11 липня 2019 року у провадженні № 51-2031впс19 вказав, що положеннями ст. 334 КПК України унормовано питання об`єднання в одне матеріалів кримінального провадження, які перебувають на розгляді одного суду.

Оскільки кримінальні провадження відносно ОСОБА_5 перебувають на розгляді одного суду, порядок унормований ст.ст.217,334 КПК України дотриманий, суд визначаючись з доцільністю об`єднання кримінальних проваджень, ураховує таке.

Такий інститут кримінального процесуального законодавства, як об`єднання кримінальних проваджень, на переконання суду, спрямований на забезпечення ефективності кримінального провадження, тобто на досягнення його завдань, передбачених ст. 2 КПК України, у розумні строки.

Аналіз вищенаведених норм свідчить, що оцінка необхідності об`єднання кримінальних проваджень у кожному конкретному випадку законодавцем віднесена до дискреційних повноважень відповідного суб`єкта - прокурора або суду, оскільки об`єднання може мати протилежний вплив на ефективність кримінального провадження за різних обставин. І тільки з урахуванням специфіки кожного кримінального провадження, складу його учасників, щодо яких воно здійснюється, обсягу обставин, які повинні бути досліджені під час кримінального провадження, суд може оцінити доцільність об`єднання кримінальних проваджень та спрогнозувати, чи матиме воно позитивний вплив на їх ефективність.

Право на справедливий суд, закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачає об`єктивність, всебічність та повноту дослідження всіх обставин справи, адже тільки за таких умов можна досягнути мети судового провадження - з`ясування обґрунтованості висунутого особі обвинувачення.

З іншого боку, таке з`ясування має здійснюватися в розумний строк, адже тільки за умови розгляду справи в строк, об`єктивно необхідний для нього з огляду на складність справи, особу можна вважати такою, яка забезпечена правом на справедливий суд.

Слід зазначити, що вимоги щодо повноти, всебічності дослідження обставин та щодо розгляду справи в якомога стислий строк, є певною мірою конкуруючими, адже розширення кола питань, які підлягають з`ясуванню, передбачає збільшення необхідних для їх дослідження процесуальних дій і, як наслідок, збільшення тривалості провадження. З іншого боку, намагання розглянути справу в найкоротший строк за рахунок звуження кола обставин, які підлягають дослідженню, може зашкодити повноті та всебічності їх дослідження.

Отже, суд у кожному конкретному випадку має визначити умови, за яких забезпечується достатній ступінь повноти з`ясування обставин справи для ухвалення обґрунтованого рішення, та які не призведуть до необґрунтованого затягування розгляду справи.

При вирішенні вказаного питання суд приймає до уваги коло учасників, а саме, що обидва кримінальні провадження є такими, які стосуються однієї особи обвинуваченого ОСОБА_5 , підтримання державного обвинувачення здійснює прокурор ОСОБА_3 , захисниками обвинуваченого у двох провадженнях є: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Зазначені обставини свідчать про необхідність об`єднання кримінальних проваджень за для забезпечення ефективності кримінального провадження, тобто досягненню його завдань, передбачених ст. 2 КПК України, у розумні строки.

За таких обставин, вирішення питання про об`єднання кримінальних проваджень є важливим процесуальним кроком та має пріоритетне значення, прямо впливає на судовий розгляд в частині забезпечення ефективного, швидкого та справедливого розгляду проваджень відносно однієї особи в одному провадженні; є першочерговим та ключовим для правильної організації усього процесу в цілому.

Слід зауважити, що кримінальне провадження №0000889, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2025, за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України, надійшло до суду 04.12.2025 згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу для виконання вимог ст.334 КПК України та передано судді ОСОБА_1 . Отже таке процесуальне рішення має невідкладний характер, у тому числі з урахуванням клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу, яке надійшло разом з обвинувальним актом, тому має бути здійснено судом невідкладно, тобто передувати вирішенню вказаного клопотання прокурора. Нездійснення таких дій неминуче призведе до порушення строків розгляду вказаного клопотання, що є неприпустимим.

Суд окремо зазначає, що норми чинного КПК України, зокрема ст.ст. 217, 334 КПК України, не зобов`язують суд здійснювати розгляд питання про об`єднання кримінальних проваджень за участю сторін кримінального провадження, та вирішувати зазначене питання з урахуванням їх позиції, а отже є дискреційними повноваженнями суду та прокурора, а тому неприбуття в судове засідання всіх учасників кримінального провадження не перешкоджає суду вирішити вказане питання.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 217 КПК України, які перешкоджають об`єднанню матеріалів кримінальних проваджень, судом не встановлено.

Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про доцільність об`єднання кримінального провадження №0000889, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2025, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України (справа № 243/11154/25, провадження № 1-кп/204/1131/25), з кримінальним провадженням №0004439, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2023, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України (справа № 243/4706/24, провадження № 1-кп/204/1110/25).

Щодо клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.29 Конституції України кожному гарантоване право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Розділ ІІ КПК визначає, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи його забезпечення. До них, згідно з п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК, віднесено також запобіжні заходи.

Порядок вирішення клопотань про продовження, зміну чи скасування запобіжних заходів врегульовано положеннями ч. 3 ст. 315 КПК України, відповідно до якої, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі, серед іншого, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

При розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд ураховує вимоги п.п.3,4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Зокрема, при розгляді клопотання суд оцінює підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантоване основоположне право на свободу та недоторканість, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п.1 ст.5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин.

Таким чином, тримання під вартою відповідно до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто, суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд під час вирішення клопотання про продовження запобіжного заходу з`ясовує наступні питання: 1) кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 ; 2) наявності обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінальних правопорушень; 3) наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України; 4) наявності чи відсутності інших, більш м`яких запобіжних заходів, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Соборного районного суду міста Дніпра від 03.11.2025 ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 10.12.2025 включно, без визначення розміру застави в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)».

Відповідно до обвинувального акта у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,3 ст. 336-2 КК України, одне з яких відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, та у випадку визнання винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень обвинуваченому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років з конфіскацією майна або без такої, що відповідає законодавчо передбаченим підставам для розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, так ОСОБА_5 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення ним інкримінованих злочинів, тому суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих відомостей лише визначає, чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувальних заходів.

Отже, на даній стадії судового розгляду не вирішується питання щодо винуватості особи, належності та допустимості доказів на підтвердження такої винуватості, а виходить лише з вірогідності причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч.1 ст.177 КПК України, суд ураховує тяжкість інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років з конфіскацією майна або без такої. Отже наслідки і ризик втечі для обвинуваченого можуть бути визнані ним менш небезпечними, ніж кримінальне переслідування, тому лише ця обставина за висновком суду спонукає людину до вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності. При цьому, кримінальні правопорушення, які інкримінуються обвинуваченому, передбачені ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України мають високий ступінь суспільної небезпеки в період воєнного стану, а зумовлені ними наслідки є тяжкими не лише для конкретної особи, а й для суспільства в цілому.

Також при оцінці ризику, переховування судом ураховуються встановлені позитивні характеристики обвинуваченого, а саме: раніше не судимий, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, є митрополитом Святогірським, вікарієм блаженним митрополита Онуфрія Київського та всієї України, намісником Свято-Успенської Святогірської лаври, позбавлений громадянства України на підставі Указу Президента України № 898/2022 від 28.12.2022, зареєстрований на території Свято-Успенської Святогірської лаври, розташованої за адресою: Донецька область, м. Святогірськ, вул. Зарічна, буд. 3.

Як вказано у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993, врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачені можуть ухилитись від слідства.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, ризик втечі оцінюється судому світлі фактів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню, що кореспондується з позицією ЄСПЛ щодо необхідності оцінки ризику втечі.

Однак, оцінюючи у сукупності та взаємозв`язку пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення та відомості, які характеризують його особу, суд уважає, що такі позитивні характеристики обвинуваченого та міцні соціальні зв`язки по суті не зменшують ступінь суспільної небезпеки інкримінованих кримінальних правопорушень, а тому, не є такими, які нівелюють існування вказаного ризику.

Інкримінований обвинуваченому злочини, передбачений ч. 3 ст. 436-2 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років з конфіскацією майна, отже наслідки і ризик втечі для обвинуваченого можуть бути визнані ним менш небезпечними ніж кримінальне переслідування, тому лише ця обставина за висновком суду спонукає людину до вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності. Кримінальні правопорушення, які інкримінуються обвинуваченому, передбачені ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України мають високий ступінь суспільної небезпеки в період воєнного стану, а зумовлені ними наслідки є тяжкими не лише для конкретної особи, а й для суспільства в цілому.

За висновком суду ризик переховування, також підтверджується тим, що основна діяльність ОСОБА_5 безпосередньо пов`язана з територією Свято-Успенської Святогірської лаври, розташованої в м. Святогірську Донецької області, поруч з яким на даний час ведуться активні бойові дії, а агресія Російської Федерації може призвести до окупації вказаного населеного пункту, у разі не продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачений, перебуваючи за місцем реєстрації і проживання, може опинитися на території, окупованій державою-агресором та відповідно переховуватися від суду.

Також судом при оцінці ризику переховування враховується що відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04.04.2013 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Таким чином, з урахуванням викладеного обвинувачений з великою імовірністю може вдатися до вчинення дій направлених на переховування від суду, у зв`язку з чим, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України є існуючим, не зменшився та своєї актуальності не втратив.

Аналізуючи посилання сторони захисту у судовому засіданні, зокрема обвинуваченого про те, що він не мав наміру ухилятися від органів слідства і суду, дій направлених на переховування не вчиняв, то вказане за висновком суду не нівелює вказаного ризику, а вказує на дієвість застосованого запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою.

Висловлені у судовому засіданні заперечення захисника обвинуваченого щодо відсутності вказаного ризику спростовано наведеними судом обґрунтуваннями, а тому не приймаються.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків та експертів, слід вказати, що оскільки судове провадження у кримінальній справі не розпочато, перебуває на стадії підготовчого судового розгляду, перебуваючи на свободі, та під загрозою можливого застосування тяжкого покарання, у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів, існує імовірність впливу ОСОБА_5 на свідків, експертів, які не допитані в судовому засіданні.

При встановленні ризику впливу на свідків, експертів у даному кримінальному провадженні слід ураховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту свідка слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту свідка в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). За клопотанням сторони кримінального провадження, суд за власною ініціативою має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку (ст.ст. 23, 356 КПК України).

Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на потерпілого, свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом.

Таким чином, оскільки кримінальне провадження знаходиться на стадії підготовчого судового розгляду, свідок, експерт судом не допитані, на даний час існує ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Твердження захисника та обвинуваченого в судовому засіданні про неможливість здійснення впливу на свідків судом не приймаються, зважаючи на вищевикладене, а також ураховуючи, що обвинувачений, будучи ознайомленим з матеріалами кримінального провадження, володіє інформацією про анкетні відомості свідка та експертів, зокрема повні прізвище, ім`я по батькові, місце проживання, місце роботи, у зв`язку з чим, перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснити спроби впливу на вказаних осіб шляхом погроз, залякування, умовляння або підкупу за для відмови від дачі показів або дачі завідомо неправдивих показів.

Таким чином, ураховуючи, що з огляду на додержання судом принципу безпосередності дослідження доказів та можливості врахування при винесенні рішення лише показів свідків та експертів, які були надані саме в ході судового розгляду кримінального провадження, суд уважає, що ризик можливого впливу на свідків та експертів є існуючим та не зменшився.

Оцінюючи наявність ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, шляхом спотворення відповідної інформації, що має значення для судового розгляду справи у засобах масової інформації, судом ураховано, що обвинувачений ОСОБА_5 , будучи митрополитом Святогірським, вікарієм блаженного митрополита Онуфрія Київського та всієї України, намісником Свято-Успенської Святогірської лаври, маючи широке коло зв`язків серед службових осіб органів державної влади, місцевого самоврядування, керівників підприємств, установ та організацій, має можливість використати їх з метою незаконного впливу на інших учасників кримінального провадження, перешкоджання здійсненню правосуддя та перешкоджання встановленню істини по справі іншим чином з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Твердження у судовому засіданні захисника та обвинуваченого щодо недоведеності вказаного ризику не приймаються, оскільки вони не обґрунтовані та зводяться до простого його заперечення.

Щодо наявності ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_5 , слід вказати, що йому інкриміновано вчинення злочинів проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, під час повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну, яке триває і наразі. Численні міжнародні злочини країни-агресора, масові вбивства та руйнування засуджує увесь цивілізований світ.

У разі не застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, останній може вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити свою злочинну діяльність, оскільки у разі перебування на свободі ОСОБА_5 з великою імовірністю зможе проводити церковні обряди, оголошувати церковні промови у присутності священнослужителів та парафіян, що також з великою імовірністю вказує на можливість продовження обвинуваченим вчинення злочинів, у яких обвинувачується або вчинення нового кримінального правопорушення.

Ураховуючи викладене, наявні достатні підстави вважати про наявність вказаного ризику та його інтенсивність, яка не зменшена, відтак заперечення сторони захисту стосовно існування вказаного ризику судом не приймаються.

Аналізуючи наявність ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, сховати або спотворити будь-які речі чи документи, що стосуються обставин вчинення кримінального правопорушення, то даний ризик суд вважає не обґрунтованим, оскільки зібрані в ході досудового розслідування докази знаходяться у розпорядженні сторони обвинувачення, ці докази відкриті стороні захисту в порядку ст.290 КПК України, відомостей про спроби знищення чи спотворення зібраних доказів суду надано не було.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Таким чином, ураховуючи всі наведені обставини в їх сукупності, тяжкість інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, найвищий ступінь їх суспільної небезпеки, особу обвинуваченого, існування ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд дійшов висновку про необхідність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки лише застосування такого запобіжного заходу, за висновком суду, буде дієвим для забезпечення покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам вчинення дій, направлених на перешкоджання кримінальному провадженню.

Під час розгляду клопотання судом вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків. Однак при оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, ураховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання або домашнього арешту не забезпечить його належної поведінки, не зменшить наявності вищевказаних проаналізованих судом ризиків та може призвести до перешкоджання у подальшому встановленню об`єктивної істини у цьому кримінальному провадженні у зв`язку з наявністю ризиків, встановлених судом. Зокрема, запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання та домашнього арешту, у тому числі цілодобового, пов`язані з вільним доступом обвинуваченого до інтернет ресурсів із великою аудиторією, безпосередніх соціальних контактів з іншими особами, у тому числі не виключно з представниками іноземної держави, також може завадити виконанню завдань кримінального провадження на цьому його етапі.

Отже будь-яких обставин, які б свідчили про те, що запобіжний захід у виді тримання під вартою, з урахуванням наявності встановлених ризиків, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_5 , судом на теперішній час не встановлено. Відомостей про неможливість перебування ОСОБА_5 під вартою суду не надано, як і не надано суду підтвердження того, що з урахуванням вказаних обвинуваченим обставин, а саме наявності захворювань: цукровий діабет, відсутність шлунка та жовчного міхура, унеможливлюють тримання його під вартою. Крім того, суд звертає увагу, що в умовах ДУ «ДУВП (№4)» є медична частина, куди ОСОБА_5 має право звернутися за медичною допомогою.

Розглядаючи заяви Народних депутатів України ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 про передачу ОСОБА_5 на особисту поруку, у яких заявники вказували, що кримінальне провадження має ознаки неправомірного переслідування ОСОБА_5 з боку правоохоронних органів за його належність до певної релігії, що в демократичному суспільстві є неприпустимим. ОСОБА_5 більше року перебуває під вартою, у місцях несвободи піддавався нелюдському поводженню, відсутності належного професійного лікування, задоволення санітарно-гігієнічних потреб. Перебування ОСОБА_5 під вартою створило небезпечні умови для його життя та здоров`я. Обвинувачуваний ОСОБА_5 характеризується з позитивної сторони, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання та релігійної служби у Свято-Успенському Святогірському Монастирі (Лаврі). В умовах повномасштабного вторгнення російських військ вчинив низку заходів благодійного характеру, що врятувало життя та здоров`я тисяч громадян України, особливо мешканців Донецької, Луганської та Харківської області, надавши їм прихисток, медичну, соціальну, продовольчу допомогу безпосередньо в Лаврі. За внесок в обороноздатність держави ОСОБА_21 має подяки від Збройних Сил України. До взяття під варту ОСОБА_5 надавав організаційне забезпечення біженцям, внутрішньо переміщеним особам, всім хто постраждав від вторгнення російських військ в України. Пережив в Лаврі обстріли важкою зброєю, що може свідчити про те, що він особисто був об`єктом замаху з боку ворога. У межах України системно співпрацював з волонтерами та

благодійниками у питаннях підтримки та захисту цивільного населення постраждалого внаслідок вторгнення російсько-терористичних військ в України. У разі зміни запобіжного заходу та звільнення з під варти, ОСОБА_5 зможе продовжити свою суспільно-корисну діяльність, яка сприятиме зміцненню обороноздатності України, у тому числі надавати організаційну та благодійну підтримку постраждалим від вторгнення

громадянам. ОСОБА_5 не становить загрози національній та громадській

безпеці, безпеці учасників даного кримінального провадження, має намір надалі брати участь у судовому розгляді, зобов`язується сумлінно користуватися наданими йому законом процесуальними правами та обов`язками. Будь-які відомості про наміри вчинення ним нових злочинів відсутні Підстави вважати, що обвинувачуваний може переховуватися чи ухилятися від органів досудового розслідування чи суду відсутні. Наразі ОСОБА_5 потрібне термінове лікування, яке не може бути забезпечене в умовах тримання під вартою.

Подані Народними депутатами України заяви про поруку обвинувачений ОСОБА_5 підтримав та, наголошуючи на висловлених ним запереченнях проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, заяви просив задовольнити.

Розглядаючи подані заяви про поруку, суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 КПК України особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

З наведеної норми закону слідує, що при застосуванні до обвинуваченого цього запобіжного заходу найважливішою гарантією реального виконання покладених на нього обов`язків є особисті якості поручителя, який є авторитетом, зумовленим моральними якостями особистості силою прикладу і здатністю адекватно виразити сенс необхідної вимоги в тому чи іншому випадку.

Особиста порука, як і особисте зобов`язання, належить до тієї категорії запобіжних заходів, у ході яких використовується моральний (психічний) метод впливу на поведінку обвинуваченого.

Відповідно, визначальним елементом при застосуванні особистої поруки є довіра до особи поручителя, його моральний авторитет.

Довіра до поручителя перш за все полягає в доведенні перед судом того факту, що поручитель зможе сприяти досягненню мети запобіжних заходів та виконанню обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Суд, визначаючи поручителя - особу, яка заслуговує на особливу довіру, повинен встановити чи заслуговує поручитель на його довіру, чи здатний поручитель (в силу особливих моральних якостей, авторитету, фізичного і психічного стану здоров`я тощо) достатньо впливати на обвинуваченого, щоб забезпечити його належну процесуальну поведінку. Авторитет поручителя визначається його службовим становищем, поведінкою в колективі, побуті, його особистими якостями.

Згідно ч. 2 ст.180 КПК України кількість поручителів визначає слідчий суддя, суд, який обирає запобіжний захід.

Особиста порука застосовується за умови врахування тяжкості інкримінованого злочину, особи обвинуваченого, роду його занять, віку, стану здоров`я, сімейного стану та реальної впевненості, що даний запобіжний захід здатен гарантувати належну поведінку та явку обвинуваченого на першу про те вимогу.

Застосовуючи цей захід, суд повинен бути впевнений у тому, що особи, які ручаються за обвинуваченого, мають на нього вирішальний вплив та достатньо для нього авторитетні. Оскільки особиста порука належить до запобіжних заходів, які поєднані із психологічним впливом на поведінку обвинуваченого, що ґрунтується на моральній відповідальності цієї особи перед тими особами, які за нього поручилися.

Також однією з умов обрання такого запобіжного заходу є впевненість суду в тому, що поручитель дійсно може впливати на поведінку обвинуваченого та забезпечити його доставлення до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу. При цьому, важливою передумовою ефективної дії запобіжного заходу у виді особистої поруки є почуття довіри і поваги обвинуваченого до поручителя. Такі взаємовідносини гарантують, з одного боку, прагнення самої особи до дотримання цього запобіжного заходу, а з другого - забезпечують можливість реального впливу поручителів на його поведінку.

Саме тому, обранню цього запобіжного заходу має передувати усвідомлення того, на чому ґрунтується довіра поручителя до обвинуваченого, якими способами та засобами поручитель може виконувати взяті на себе зобов`язання, та чому у нього виникло бажання взяти обвинуваченого на поруки. Такими факторами може бути впевненість у добропорядності та невинуватості особи у вчиненні злочину, наявність сумнівів у доказах сторони обвинувачення, близькість по духу, чесність та високоосвіченість, тощо.

Втім, як зазначалося вище, клопотання на поруки обґрунтовано виключно тим, що кримінальне провадження є одним з проявів неправомірного переслідування ОСОБА_5 ; обвинувачений, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я потребує термінового лікування, яке не може бути йому забезпечено в умовах тримання під вартою; виключно позитивними характеристиками ОСОБА_5 , особливо під час повномасштабного вторгнення російських військ, що знайшло своє відображення у підтримці та захисті цивільного населення, вчиненні низки заходів благодійного характеру, що врятувало життя та здоров`я тисяч громадян України. Народні депутати України ручались за належну поведінку обвинуваченого, зобов`язувались забезпечувати його явку і при необхідності доставити його до органу досудового слідства чи суду на першу вимогу.

Інших обставин заявниками не наведено.

При цьому суд зауважує, що на підтвердження наведених у заявах обставин заявниками не долучено жодного належного та допустимого доказу, у тому числі на підтвердження тверджень, що кримінальне провадження має ознаки неправомірного переслідування ОСОБА_5 з боку правоохоронних органів за його належність до певної релігії. Також у поданих заявах не обґрунтовано наявності між ними та обвинуваченим таких взаємовідносин, які включають тісний зв`язок та почуття довіри і поваги, впливу беззаперечного авторитету поручителів на обвинуваченого. Натомість у всіх поданих заявах поручителями вказано на виключно позитивні характеристики та авторитет обвинуваченого.

На переконання суду, навіть за умови беззаперечного авторитету поручителів, а саме, що вони є особами, які безперечно, на думку суду, заслуговують на особливу довіру, повагу до їх намірів та бажання взяти на поруки обвинуваченого, наведені ними обґрунтування, які по суті зводяться до позитивних характеристик обвинуваченого, не можуть переконати ані суд, ані стороннього спостерігача у тому, що останні мають такий вплив на обвинуваченого та потенційно можуть виконати взяті на себе зобов`язання. Тому доцільність і ефективність такого запобіжного заходу, є недоведеними.

З урахуванням усіх обставин, встановлених на цьому етапі здійснюваного кримінального провадження, та існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, визнаних судом доведеними, запобіжний захід у вигляді особистої поруки, за висновком суду, не здатен належним чином впливати на процесуальну поведінку ОСОБА_5 та сприяти належному виконанню покладених на нього процесуальних обов`язків.

Таким чином заяви Народних депутатів України про передачу ОСОБА_5 на особисту поруку задоволенню не підлягають.

Вирішуючи у відповідності до положень ст.183 КПК України питання про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 альтернативного запобіжного заходу у виді застави, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. Можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу.

Станом на день розгляду судом клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою у провадженні Чечелівського районного суду міста Дніпра перебувають кримінальні провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-2 КК України, ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України, які відповідно відносяться до злочинів проти основ національної безпеки та кримінальних правопорушень проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку.

Судом встановлено, що у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114 -2 КК України, 25 квітня 2024 року було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави. Після чого строк цього запобіжного заходу було неодноразово продовжено в ході досудового розслідування, а також Слов`янським міськрайонним судом Донецької області у підготовчому судовому засіданні.

У наступному, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23.10.2025 ухвала Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 серпня 2025 року, якою обвинуваченому за ч. 2 ст. 114-2 КК України ОСОБА_5 , продовжено захід забезпечення кримінального провадження у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, скасовано. Постановлено нову ухвалу, якою клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволено частково. Продовжено ОСОБА_5 запобіжний захід тримання під вартою. Визначено ОСОБА_5 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 500 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що становить 1 514 000 гривень.

Визначений ухвалою Дніпровського апеляційного суду обвинуваченому ОСОБА_5 розмір застави було внесено.

У подальшому в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,3 ст. 436 -2 КК України, 03 листопада 2025 року ухвалою слідчого судді Соборного районного суду міста Дніпра ОСОБА_5 , як підозрюваному, було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

01.12.2025 зазначене кримінальне провадження з обвинувальним актом передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК України. Отже ОСОБА_5 на теперішній час відповідно до положень ч. 2 ст. 42 КПК України набув статус обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,3 ст. 436 -2 КК України.

Таким чином, після постановлення Дніпровським апеляційним судом ухвали 23.10.2025 з визначенням розміру застави, відбулось збільшення обсягу пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення, що на думку суду суттєво вплинуло на ступінь вагомості ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Вищенаведене, з урахуванням ступеню суспільної небезпеки інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень та ризиків визнаних судом доведеними, у своїй сукупності дає підстави вважати, що застосування альтернативного заходу у виді застави, навіть у великому розмірі, не зможе забезпечити виконання ОСОБА_5 , як обвинуваченим, процесуальних обов`язків та суд доходить висновку про недоцільність визначення розміру застави.

Резюмуючи викладене, на даному етапі судового провадження існує необхідність в застосуванні відносно обвинуваченого саме запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,строком на 60 днів, без визначення розміру застави, оскільки даний запобіжний захід відповідає тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, буде достатнім для запобігання встановленим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-179, 180, 182, 183, 193, 197, 315, 369- 372, 376, 392 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Об`єднати кримінальне провадження №0000889, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2025, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України (справа № 243/11154/25, провадження № 1-кп/204/1131/25), з кримінальним провадженням №0004439, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2023, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України (справа № 243/4706/24, провадження № 1-кп/204/1110/25).

Об`єднаному кримінальному провадженню присвоїти єдиний унікальний номер 243/4706/24 (провадження № 1-кп/204/1110/25).

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 03 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави.

У задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який відмовити.

У задоволенні заяв Народного депутата України ОСОБА_18 , Народного депутата України ОСОБА_19 , Народного депутата України ОСОБА_13 , Народного депутата України ОСОБА_16 , Народного депутата України ОСОБА_15 , Народного депутата України ОСОБА_14 , Народного депутата України ОСОБА_12 , Народного депутата України ОСОБА_17 , Народного депутата України ОСОБА_20 , про передачу ОСОБА_5 на особисту поруку або визначення розміру застави - відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору, направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)»,для виконання та відома.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 10 грудня 2025 року.

Суддя ОСОБА_1