Суддя ОСОБА_1
Справа № 644/7791/25
Провадження № 1-кп/644/832/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. Харків

Індустріальний районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова кримінальне провадження №0001036 від 22.07.2025 у відношенні :

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою спеціально освітою, неодруженого, офіційно непрацевлаштованого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого на момент постановлення вироку:

- 03.11.2025 Індустріальним районним судом м. Харкова за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з застосуванням ст. 75 КК України звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 1 (один) рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Обов`язковість судового рішення згідно зі ст. 129 Конституції України є однією з основних засад судочинства.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Як установлено статтею 298 КУпАП, яка кореспондується із ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18.12.2024 (справа №644/8848/24), що набрала законної сили 31.12.2024, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 17 000 грн з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Не зважаючи на це, обвинувачений ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про наявність вищевказаної постанови Орджонікідзевського районного суду м. Харкова та будучи ознайомленим з нею, з метою невиконання рішення суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 04.05.2025 о 02 годині 07 хвилин, будучи позбавленим права керувати транспортними засобами, ігноруючи заборону, встановлену ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», повторно протягом року керував транспортним засобом марки ВАЗ21072, з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння, рухався по проспекту Індустріальному, будинок 39 в м. Харкові, та був зупинений екіпажем УПП в Харківській області ДПП, про що було складено протоколи про адміністративне правопорушення ЕПР1 № 319641 від 04.05.2025 за ч.5

ст.126 КУпАП та ЕПР1 №319660 від 04.05.2025 за ч.3 ст. 130 КУпАП.

Постановою Індустріального районного суду м. Харкова від 07.07.2025 (справа №644/4181/25, провадження № 3/644/1102/25), що набрала законної сили 18.07.2025, ОСОБА_5 визнано винним за ч.5 ст.126 КУпАП та ч.3 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 51 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 років без вилучення транспортного засобу .

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_5 , діючи усвідомлено, виконав усі необхідні дії, які вважав за необхідне для досягнення своєї мети, спрямовані на умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.382 КК України визнав у повному обсязі, підтвердив фактичні обставини його вчинення, надав пояснення щодо місця, часу, способу його скоєння так, як вони встановлені судом. Пояснив, що постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18.12.2024 його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік. Проте, 04.05.2025 він дійсно перебував за кермом транспортного засобу, будучи позбавленим права керування транспортними засобами. Зазначив, що він розумів, що своїми діями порушував ПДР України та не виконав рішення суду; кваліфікацію не оспорює. Щиро покаявся у скоєному. При цьому, просив суд не досліджувати інші докази у кримінальному провадженні, обмежившись його поясненнями та розглянути справу відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки проти цього не заперечують учасники судового провадження.

Аналізуючи обставини, що визнаються учасниками судового провадження, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 в обсязі пред`явленого обвинувачення, є доведеною.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 382 КК України як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Суд враховує, що згідно статті 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) нікого не може бути вдруге притягнено до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, у справі «Ігор Тарасов проти України» (рішення від 16 червня 2016 року), ЄСПЛ констатував, що порушення ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції необхідно розуміти як заборону переслідування або судового розгляду іншого «правопорушення», якщо воно виникає з ідентичних фактів або фактів, однакових по суті, що не було встановлено у даному кримінальному провадженні.

Основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК є інтереси правосуддя в частині забезпечення повного і своєчасного виконання судового рішення. Проте, об`єктами правопорушень за статтями 126 та 130 КУпАП є суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема право на безпечне керування транспортними засобами та безпека всіх учасників дорожнього руху від ризиків, пов`язаних із керуванням транспортними засобами водіями у стані сп`яніння відповідно. Таким чином, суспільні відносини, які охороняються законом про кримінальну відповідальність, не є ідентичними. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року (справа № 450/205/19, провадження № 51-1306 км 22).

У даному кримінальному провадженні зібрані докази свідчать про умисне невиконання судового рішення обвинуваченим ОСОБА_5 .

Оцінка обставин у даному кримінальному провадженні по суті стосувалася не тих самих фактів, що досліджувались у провадженнях про адміністративні правопорушення, а - невиконання заборони керування транспортними засобами ОСОБА_5 , до якого застосовано адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, його ухилення від виконання постанови суду, що є однією з форм невиконання судового рішення, як підстави для притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 382 КК.

Відтак, встановлені факти не призведуть до притягнення до відповідальності ОСОБА_5 двічі, оскільки в обґрунтування обвинувачення за ч.1 ст.382 КК щодо ОСОБА_5 покладено лише обставини невиконання ним судового рішення, що не суперечить приписам ч. 3 ст. 2 КК та протоколу № 7 до Конвенції.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 27 січня 2025 року (справа № 685/1196/23; провадження № 51-4437км24) вказано, що керування транспортним засобом особою, яка достовірно знає про наявність постанови суду, якою на неї накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, свідчить про умисне ухилення від її виконання, що і є однією з форм невиконання судового рішення в розумінні ч. 1 ст. 382 КК України. Мета такого керування не є обов`язковим і визначальним елементом суб`єктивної сторони вказаного протиправного діяння.

Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_5 встановлено, що він на обліку нарколога та психіатра не перебуває, у обвинуваченого ОСОБА_5 наявна мотивація до позитивних змін, в т.ч. усвідомлення своєї провини у скоєному ним.

Відповідно до ст. 66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке виражається у визнанні винуватості у повному обсязі обвинувачення та відвертому визнанні своєї провини, осуду своїх дій.

Обставиною, що обтяжує покарання згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 за вчинене, у відповідності до вимог ст.65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення за ч.1 ст.382 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України віднесено до категорії нетяжких, умисну форму вини, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючу покарання обставину, відсутність обтяжуючих покарання обставин, відношення обвинуваченого до вчиненого і його позицію щодо визнання провини.

За положеннями ч.ч.1,4 ст.70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

За правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ОСОБА_5 раніше засуджений 03.11.2025 Індустріальним районним судом м. Харкова за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік.

Враховуючи те, що інкриміноване кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим до ухвалення 03.11.2025 вироку Індустріальним районним судом м. Харкова, з урахуванням всіх обставин справи при призначенні покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, суд вважає за можливе обрати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим. Саме таке покарання, на думку суду, відповідатиме принципу індивідуалізації та співмірності.

З огляду на положення ст.75 КК України, враховуючи рішення суду про призначення покарання певного виду і розміру, тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та конкретні обставини справи, зазначені вище, суд приходить до висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_5 зможе довести своє виправлення та перевиховання без реального відбування покарання, і тому вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст.75 КК України, поклавши обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

По даному кримінальному провадженню запобіжний захід відносно ОСОБА_5 не застосовувався.

Цивільний позов не заявлено.

Судові витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік .

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за даним вироком, більш суворим покаранням, призначеним за вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 03.11.2025, визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Відповідно до п.п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України, покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітної та працевлаштуватися, якщо їй буде запропоновано відповідну посаду (роботу).

Вирок може бути оскаржено, з урахуванням ч.2 ст.394 КПК України, до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Індустріальний районний суд м. Харкова.

Суддя ОСОБА_2