Номер провадження: 11-сс/813/1210/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в письмовому провадженні матеріали справи за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0000710 від 05.06.2024 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшої слідчої в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 в кримінальному провадженні №0000710 від 05.06.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, та накладено арешт на майно ОСОБА_8 , вилучене 06.05.2025 року в ході проведення обшуку за місцем мешкання останнього за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон марки «iPhone 15» MTP43ZD1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 з сім-картою «Київстар» № НОМЕР_3 ;

-ноутбук марки «Gigabyte» sj003747, p9RC57MF028i101EE001 із зарядним пристроєм.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, визнання його речовим доказом у кримінальному провадженні, а також зазначив, що накладення арешту на вилучені мобільний телефон та ноутбук необхідно для проведення їх детального дослідження з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення в рамках кримінального провадження та осіб, які можуть бути причетними до його вчинення.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого.

Апелянт стверджує, що зазначене у клопотанні майно вилучено незаконно, оскільки в ухвалі про дозвіл на обшук не зазначено ідентифікуючих ознак вилучених пристроїв мобільного зв`язку та комп`ютерної техніки. Звертає увагу, що власник майна добровільно надав доступ до пристроїв та створив умови для безперешкодного ознайомлення органом досудового розслідування з наявною в них інформацією, а також запропонував скопіювати та вилучити відповідну інформацію з пристроїв. Захисник вважає, що вилучене майно не містить ознак речових доказів та не відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді оскаржена не була.

Представник власника майна та прокурор, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явився, подали клопотання про здійснення розгляду за їх відсутністю.

В умовах воєнного стану, колегія суддів вважає, що відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення у учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це може становити загрозу для вказаних осіб.

Враховуючи неявку учасників процесу до суду та подання ними заяви, керуючись положеннями ст.406 КПК України, судовий розгляд здійснено в письмовому провадженні.

Заслухавши суддю-доповідача; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи клопотання та апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У теоретичному аспекті «належна правова процедура» - це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. До гарантій, які у своїй сукупності формують належну правову процедуру, відносяться право на судовий захист, право на ефективне розслідування; право на швидкий суд; право на публічний суд; право на неупереджений суд; право на суд неупереджених присяжних; право на змагальний процес; презумпція невинуватості; право не свідчити проти себе; право на допит в суді свідків обвинувачення; право на допомогу адвоката під час судового розгляду; право бути вислуханим; право не піддаватися двічі покаранню за один й той самий злочин; право на безпосередній процес; право на безперервний процес; право на оскарження.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Приписами ст. 3 КПК передбачено, що слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Основним призначенням слідчого судді є здійснення судового захисту прав і законних інтересів осіб, які приймають участь в кримінальному процесі, та забезпечення законності провадження по справі на стадії досудового розслідування. Це зумовлює специфічний характер виконуваної ним кримінально-процесуальної функції, а саме: забезпечення законності та обґрунтованості обмеження конституційних прав і свобод людини на стадії досудового розслідування кримінального провадження.

При розгляді даної апеляційної скарги колегія суддів, у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, але п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК регламентовано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

Статтею ст. 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таких обставин, власник майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали судового провадження, колегією суддів встановлено наступне.

Слідчим відділом СУ ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000710 від 05.06.2024року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, за обставин, які викладені у клопотанні органу досудового розслідування.

21.04.2025 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси задоволено клопотання органу досудового розслідування та надано дозвіл на обшук за місцем мешкання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , який проведений 06.05.2025 року.

07.05.2025 року слідчий за погодженням з прокурором звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене 06.05.2025 року під час здійснення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 , який за версією органу досудового розслідування може бути причетний до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 332 КК України.

Клопотання мотивоване тим, що метою арешту є збереження речових доказів, а вилучене майно має суттєве значення для проведення повного, всебічного досудового розслідування кримінального правопорушення, а тому існують підстави вважати, що майно могло бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, могли зберегти на собі сліди злочинів, може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також можливої спеціальної конфіскації.

Перевіривши матеріали судової справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що розглядаючи клопотання органу досудового розслідування, слідчий суддя не звернув уваги на невідповідність клопотання вимогам ст.171 КПК, та дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для накладення арешту на вилучене майно.

Рішення слідчого судді колегія суддів визнає необґрунтованим, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 173 КПК визначено, що слідчий суддя вправі відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, яка його подала не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК.

Ініціювання прокурором питання про накладення арешту на вказані в клопотанні документи, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Клопотання прокурора про арешт майна, яке належить ОСОБА_8 , не відповідає вимогам ч.2 ст.171 КПК, оскільки в ньому відсутнє будь-яке належне обґрунтування підстав та мети арешту (ст.170 КПК).

Так, додані до клопотання копії документів та інші матеріали, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання, зокрема: протокол обшуку; матеріали 26 Прикордонного загону ДПС України за результатами виконання доручення слідчого; протоколи огляду вилучених предметів; протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з електронних комунікаційних мереж; не містять відомостей стосовно того, яке відношення власник майна має до даного кримінального провадження, та які саме сліди кримінального правопорушення зберегло на собі вилучене майно ОСОБА_8 .

Із матеріалів судової справи вбачається, що у даному кримінальному провадженні ОСОБА_9 про підозру не повідомлено.

При цьому, в клопотанні зазначається лише про те, що вилучене під час обшуку майно могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення та може бути використане як докази.

Колегія суддів констатує, що матеріали клопотання не містять жодного доказу відносно того, що вилучене майно містить на собі сліди кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, було засобом чи предметом будь-якого кримінально караного діяння, а також обґрунтування стосовно того, яке відношення власник майна має до даного кримінального провадження, з урахуванням відсутності у нього процесуального статусу в даному кримінальному провадженні.

Тобто, клопотання не містить належного обґрунтування підстав та мети накладення арешту на зазначене майно, окрім посилання прокурора на загальні норми кримінального процесуального законодавства, які регламентують застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Долучені до клопотання протоколи огляду вилучених мобільного телефону та ноутбуку не містять відомостей, які свідчать про причетності власника майна до будь-яких протиправних дій, в тому числі й тих, які є предметом дослідження в даному кримінальному проваджені.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує й той факт, що сторона обвинувачення, не зважаючи на неодноразові виклики до суду, не скористалась своїм правом прийняти участь в апеляційному розгляді та довести обґрунтованість накладення арешту, а також спростувати доводи представника власника майна.

Сукупність наведених обставин, на думку колегії суддів, свідчить про те, що ініціювання стороною обвинувачення питання про накладення арешту на вилучене в ході обшуку майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Таким чином, колегія суддів констатує, що під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно, поза увагою слідчого судді залишилось те, що для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, суд повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності, володіння повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З урахуванням встановлених під час апеляційного розгляду обставин, колегія суддів констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання про накладення арешту на майно та апеляційного розгляду, відсутні законні підстави для застосування обмежувальних заходів щодо майна, вилученого під час проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_9 .

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги положення п.2 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, має право скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржену увалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2025 року, якою в рамках кримінального провадження в кримінальному провадженні №0000710 від 05.06.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, накладено арешт на мобільний телефон марки «iPhone 15» MTP43ZD1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 з сім-картою «Київстар» № НОМЕР_3 ; ноутбук марки «Gigabyte» sj003747, p9RC57MF028i101EE001 із зарядним пристроєм, які було виявлено та вилучено 06.05.2025 року в ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання старшої слідчої в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 в кримінальному провадженні №0000710 від 05.06.2024 року, про накладення арешту на майно, виявлене та вилучене 06.05.2025 року в ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 .

Копію ухвали надіслати на адресу адвоката ОСОБА_5 та слідчого в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4