Дата документу 27.11.2025 Справа № 331/4872/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/895/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/4872/24Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.5 ст.111-1 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 14 липня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Шахтарськ Донецької області, зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА

За обставин детально викладених у вироку, в якому також наведено посилання на положення Конституції України, законів України та інших нормативно правових актів щодо устрою держави України, процесів, які відбувались у державі, та подальшого введення воєнного стану, ОСОБА_8 було визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

А саме у вироку вказано, що в ході розвитку подій, пов`язаних з військовою агресією рф та окупацією населених пунктів Донецької області, громадянин України ОСОБА_8 , будучи т.зв. «головою адміністрації міста Шахтарськ днр», усвідомлюючи наведені у вироку обставини, діючи умисно, з метою заняття керівної посади у незаконно створеному органі влади - «муніципальному утворенні Шахтарському муніципальному окрузі Донецької народної республіки», тобто посаду пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, будучи добровільно висунутим т.зв. «головою донецької народної республіки», 28 вересня 2023 року, знаходячись в м.Шахтарську Донецької області (більш точне місце не встановлено), відповідно до рішення т.зв. «Шахтарської муніципальної ради» №18 «Про обрання голови муніципального утворення Шахтарського муніципального округу Донецької народної республіки», більшістю голосів обраний т.зв. «головою Шахтарського муніципального округу Донецької народної республіки» строком на 5 років, та з того часу почав виконувати повноваження пов`язанні з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, передбачених статтею 30 т.зв. «устава муніципального утворення Шахтарський муніципальний округ днр» №21 від 25 жовтня 2023 року.

Отже, громадянин України ОСОБА_8 , у період часу з 28 вересня 2023 року до теперішнього часу, перебуваючи на вказаній посаді, виконує організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації російської федерації, а саме в т.зв. «Шахтарському муніципальному округу Донецької народної республіки» в окупованому м.Шахтарську Донецької області, в будівлі Адміністрації Шахтарського муніципального округу Донецької народної республіки, по вулиці Леніна, будинок 4.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.5 ст.111-1 КК як добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора. Йому призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності на строк 13 років та з конфіскацією усього, належному йому на праві власності, майна.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання та арешт майна.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_8 у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК (п.3 ч.1 ст.373 КПК) або призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду. Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді від 25 липня 2024 року.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що добровільність є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони передбаченого ч.5 ст.111-1 КК злочину, без якої склад правопорушення відсутній. Аналіз матеріалів провадження свідчить про те, що сторона обвинувачення не надала жодного прямого доказу добровільності дій ОСОБА_8 «Висунення» третіми особами за своєю правовою природою не може свідчити про власну добровільність особи, матеріали провадження не містять жодних документів, підписаних ОСОБА_8 , які б підтверджували його волевиявлення на зайняття посади немає заяви про згоду, клопотання чи іншого документа, що засвідчував би його бажання обійняти дану посаду. Суд не дослідив та не спростував можливість примусу з боку окупаційної адміністрації, не встановив наявність у обвинуваченого реальної альтернативи діям в умовах окупації території, де він постійно проживав з родиною. Судом не було розглянуто питання про можливу крайню необхідність (ст.39 КК). В умовах окупації з 2014 року м.Шахтарськ потребувало забезпечення життєдіяльності критичної інфраструктури, а тому відмова від виконання адміністративних функцій могла призвести до гуманітарної катастрофи та поставити під загрозу життя тисяч мирних мешканців. В умовах збройного конфлікту та окупації існувала реальна небезпека для життя та здоров`я населення міста, яку можна було усунути лише шляхом забезпечення функціонування життєво важливих служб. Також суд не дослідив питання можливого фізичного або психічного примусу (ст.40 КК). Поза увагою суду залишилось питання чи мав ОСОБА_8 реальну можливість відмовитися від виконання покладених на нього функцій без загрози для власного життя та членів його родини. Доказова база обвинувачення складається виключно з дев`яти протоколів огляду мережі Інтернет та одного висновку судово-портретної експертизи. У справі відсутні свідчення очевидців, немає жодного документа, підписаного ОСОБА_8 , немає відео- чи аудіозаписів, де б він висловлював згоду на зайняття посади. Протоколи огляду інтернет-сторінок не можуть слугувати достатніми доказами для встановлення суб`єктивної сторони злочину, оскільки не встановлено авторство публікацій у соціальних мережах, не перевірена достовірність інформації з інтернет-ресурсів окупаційної адміністрації. З аналізу матеріалів справи вбачаються системні порушення прав обвинуваченого під час спеціального судового провадження. Було порушено право на захист, оскільки захисник фактично не мав можливості зв`язатися з обвинуваченим, неможливо було з`ясувати правову позицію щодо пред`явленого обвинувачення, захист здійснювався формально, без узгодження лінії захисту з клієнтом. Суд формально зазначив про дотримання прав обвинуваченого, однак не обґрунтував, які конкретно заходи вжито для забезпечення права на захист, чому обрані способи повідомлення були достатніми в умовах окупації, як забезпечувалось право обвинуваченого на доступ до правосуддя. Порушено вимоги щодо повідомлення обвинуваченого, оскільки не використані альтернативні способи повідомлення через месенджери чи соціальні мережі, не вжито заходів для повідомлення через родичів чи знайомих. Публікація оголошення в газеті є очевидно неефективною для особи, яка перебуває на окупованій території без доступу до української преси. Суд не врахував належним чином відсутність судимостей у ОСОБА_8 , відсутність доказів корисливого мотиву, відсутність реальної шкоди (що прямо підтверджено в обвинувальному акті), вимушений характер перебування на окупованій території, чим допустив порушення принципу індивідуалізації покарання. Зазначив, що визнання обтяжуючою обставиною «вчинення злочину з використанням умов воєнного стану» є нелогічним та порушує принцип заборони подвійного інкримінування. Вказав про порушення практики ЄСПЛ, оскільки держава не довела, що ОСОБА_8 свідомо відмовився від участі у процесі або що він мав реальну можливість з`явитися до суду з окупованої території.

Повістка про виклик обвинуваченого ОСОБА_8 публікувалась відповідно до вимог ст.323 КПК на офіційному веб-сайті апеляційного суду, а також у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження у газеті «Урядовий кур`єр» в розділі «Оголошення: виклики в суд».

Однак, до суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 не з`явився, причин неявки не повідомляв та клопотань про відкладення судового засідання на іншу дату не заявляв.

Враховуючи те, що судовий розгляд даного кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia), та з обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду матеріалів справи без участі обвинуваченого, однак за участі його захисника.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; прокурора, який висловив заперечення проти скарги та просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.5 ст.111-1 КК кримінального правопорушення ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

В основу вироку суд обґрунтовано поклав дані, які були встановлені із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених місцевим судом.

Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 розглядалося в порядку спеціального судового провадження з обов`язковою участю захисника і за відсутності обвинуваченого («in absentia»), який усних показань суду не надавав, будь-яких письмових заяв, клопотань чи заперечень на адресу суду від обвинуваченого не надходило.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції вжив усіх можливих дій аби наданий обвинуваченому державою захист був ефективним та, дотримуючись вимог ст.ст.10, 22, 23 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення і захисту, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Суд першої інстанції, розглянувши кримінальне провадження, за результатом всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням. Керуючись законом, суд оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності та сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дослідивши надані докази, суд першої інстанції встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК, і, ухвалюючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_8 вчинив інкриміноване йому суспільно небезпечне діяння та його винуватість доведена поза розумним сумнівом.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що в матеріалах провадження відсутні докази обізнаності ОСОБА_8 про існування відносно нього кримінального провадження та належного повідомлення обвинуваченого про його розгляд, є неприйнятними з огляду на таке.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 розглядалось у суді першої інстанції у порядку, передбаченому главою 24-1 КПК.

Відповідно до вимог ч.3 ст.323 КПК судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині 2 статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

Процедури «in absentia» припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав відсутнього в залі судового засідання підсудного. У прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини були вироблені критерії, яким має відповідати таке провадження. При цьому Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності забезпечення процесуальних прав і гарантій осіб, що беруть участь у кримінальному процесі. До таких прав, що підлягають безумовному дотриманню, насамперед, відносяться: право бути присутнім під час розгляду справи, право на захисника, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок.

Відповідно до вимог статті 297-5 КПК повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

У цьому провадженні вказаних вимог було дотримано як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, що стороною захисту не спростовано.

Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 розглядалося в порядку спеціального судового провадження, передбаченому нормами КПК, з обов`язковою участю захисника і за відсутності обвинуваченого («in absentia»), про що свідчить ухвала Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 17 грудня 2024 року. Суд першої інстанції вжив всіх заходів для виклику ОСОБА_8 до суду, повідомляв про дату, час і місце розгляду справи для забезпечення його права на захист, а також здійснював всі передбачені законом заходи для дотримання прав на захист і доступ до правосуддя з урахуванням установлених законом особливостей такого провадження, а саме публікував оголошення в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр») та на офіційному веб-сайті Олександрівського (Жовтневого) районного суду м.Запоріжжя.

У справі «Sanader v. Croatia» від 12 лютого 2015 року (заява №66408/12) Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження, яке відбувається за відсутності обвинуваченого, саме собою не є несумісним зі ст.6 Конвенції і ця норма буде порушена лише в тому разі, якщо особа, засуджена заочно, згодом не зможе отримати від суду новий розгляд по суті обвинувачення, якщо не було однозначно встановлено, що вона відмовилася від свого права з`явитися і захищати себе або що мала намір уникнути суду.

Чинний КПК містить положення, які дозволяють забезпечити такий перегляд в суді апеляційної інстанції як щодо питань права, так і фактів.

Так, відповідно до ч.3 ст.400 КПК, якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених ст.138 цього Кодексу, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених ст.399 цього Кодексу.

Таким чином, засуджений навіть після закінчення строків на апеляційне/касаційне оскарження не позбавлений права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження, якщо причини його неявки дійсно виявляться поважними, під час якого він не буде позбавлений можливості ставити питання про усунення порушень, які, на його думку, були допущенні в ході спеціального досудового розслідування та судового розгляду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в цьому кримінальному провадженні здійснення спеціального досудового розслідування та судового розгляду стосовно ОСОБА_8 , який постійно перебував на тимчасово окупованій території України в м.Шахтарськ Донецької області, без оголошення його в міжнародний розшук, відповідає вимогам КПК та не може свідчити про порушення гарантій щодо заборони дискримінації згідно з п.1 ст.1 Протоколу №12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, відповідно до положень ст.6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації.

Такі висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Касаційного кримінального Суду Верховного суду від 27 березня 2025 року у справі №759/10956/17, провадження №51-2071км23.

Посилання захисника на порушення судом вимог щодо повідомлення обвинуваченого, оскільки не використані альтернативні способи повідомлення через месенджери чи соціальні мережі, не вжито заходів для повідомлення через родичів чи знайомих, є безпідставними, оскільки чинним кримінальним процесуальним законодавством порядок здійснення виклику в кримінальному провадженні регламентований ст.135 КПК, яка не передбачає перелічених захисником способів повідомлення особи про виклик до суду.

Твердження сторони захисту про порушення права обвинуваченого ОСОБА_8 на захист, оскільки він жодного разу не спілкувався з підзахисним, тому позиція захисту була не узгоджена і захист здійснювався формально, є неприйнятними, оскільки кримінальне провадження здійснювалося за участі захисника ОСОБА_7 , який протягом судового провадження здійснював захист інтересів ОСОБА_8 , зокрема й шляхом подання апеляційної скарги, тому відсутні підстави вважати порушеними права обвинуваченого на захист.

Доводи сторони захисту про невинуватість ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого йому за ч.5 ст.111-1 КК злочину через відсутність доказів добровільності його дій (що є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину) та не з`ясування судом питання про можливу крайню необхідність та можливий фізичний або психічний примус з боку представників окупаційної влади колегія суддів вважає неспроможними.

За частиною 5 статті 111-1 КК, серед іншого, передбачена відповідальність за добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Окупаційна адміністрація російської федерації це сукупність державних органів і структур російської федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг (п.6 ст.1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

У складі цього правопорушення важливим для кваліфікації є місце його вчинення тимчасово окупована територія України.

У кримінальному праві добровільним вважається діяння, яке вчинено при можливості вибрати декілька варіантів поведінки, з урахуванням сукупності обставин, які можуть виключати кримінальну протиправність за приписами статей 39, 40 КК, однак яких суд першої інстанції у цьому кримінальному провадженні не встановив.

Організаційно-розпорядчі обов`язки це обов`язки зі здійснення керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності.

Адміністративно-господарські обов`язки це обов`язки з управління чи розпорядження державним, колективним або приватним майном.

Доводи захисту стосовно того, що ОСОБА_8 зайняв посаду т.зв. «голови Шахтарського муніципального округу Донецької народної республіки» у незаконно створеному органі влади «муніципальному утворенні Шахтарському муніципальному окрузі Донецької народної республіки», підконтрольному державі-агресору російській федерації, не добровільно, а внаслідок крайньої необхідності чи через фізичний або психічний примус з боку окупаційних військ країни-агресора рф, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Дослідивши наявні в матеріалах кримінального провадження письмові докази, місцевий суд не знайшов підтвердження того, що ОСОБА_8 був вимушений зайняти зазначену вище посаду, перебуваючи у стані крайньої необхідності, та/або діяв під фізичним чи психічним примусом з боку осіб, які представляли іноземну державу росію.

Так, з досліджених судом першої інстанції доказів вбачається, що ОСОБА_8 активно підтримав режим окупаційної влади, надавав всіляку допомогу у взаємодії з представниками окупаційної адміністрації рф, вів активне листування стосовно інформування громадськості про призначення його на посаду голови Шахтарського муніципального округу днр, стосовно напрямків роботи очолюваної ним установи, позиціонував себе громадянином російської федерації, виступав з промовами підтримки та словами вдячності відносно влади окупаційного режиму, за сприяння яких він отримав зазначену вище посаду.

Вказані обставини свідчать про цілковиту добровільність дій ОСОБА_8 . До того ж слід відмітити, що з моменту зайняття посади т.зв. «голови Шахтарського муніципального округу Донецької народної республіки» минуло більше двох років. За весь цей час ОСОБА_8 не намагався повернутися на підконтрольну Україні територію, відомості про те, що обвинувачений будь-яким чином повідомляв компетентним органам України про здійснення на нього тиску з боку представників окупаційної влади відсутні, що вказує на невимушеність його поведінки.

Стороною захисту не надано доказів того, що ОСОБА_8 не мав можливості відмовитися від цієї посади, та не встановлено факту погроз, психічного або фізичного примусу щодо обвинуваченого.

Вказівки в апеляційній скарзі сторони захисту про застосування до обвинуваченого психічного та фізичного примусу не є конкретизованими. Зокрема, захист не зазначає у чому саме полягав психічний або фізичний примус та не називає будь-яких осіб, які здійснювали на обвинуваченого тиск і за яких обставин.

В свою чергу матеріали кримінального провадження також не містять доказів того, що ОСОБА_8 перебував під психічним або фізичним примусом. Відсутні докази й того, що обвинувачений діяв в стані крайньої необхідності.

Отже, місцевий суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_8 добровільно зайняв посаду т.зв. «голови Шахтарського муніципального округу Донецької народної республіки» у незаконно створеному органі влади «муніципальному утворенні Шахтарському муніципальному окрузі Донецької народної республіки», підконтрольному державі-агресору російській федерації.

У апеляційній скарзі захисник не навів доводів, які б спростовували зазначені висновки суду.

Такі висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Касаційного кримінального Суду Верховного суду від 31 січня 2024 року у справі №638/5446/22, провадження №51-4092км23.

Твердження захисника про те, що протоколи огляду інтернет-сторінок не можуть слугувати достатніми доказами для встановлення суб`єктивної сторони злочину, оскільки не встановлено авторство публікацій у соціальних мережах, не перевірена достовірність інформації з інтернет-ресурсів окупаційної адміністрації, колегія суддів визнає неприйнятними з таких підстав.

Так, інформація зафіксована у протоколах огляду телеграм-каналів та веб-сайтів з відкритих джерел, не суперечить іншим зібраним доказам, її огляд здійснено з дотриманням вимог ст.237 КПК, протоколи складені уповноваженою особою, а тому підстав для визнання зафіксованих у них даних недопустимими або неналежними доказами колегія суддів не вбачає.

При цьому сторона захисту не надала жодних доказів на спростування цієї інформації і не навела аргументів, які б вказували на те, що інформація, надана органом досудового розслідування, не відповідає дійсності, зокрема, що вона містить ознаки фальсифікації та/або навмисного спотворення даних.

Наведені висновки апеляційного суду кореспондуються з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 30 січня 2025 року (ЄУН 490/6113/22, провадження №51-735км23).

Доводи захисника про те, що визнання місцевим судом обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого, - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, є нелогічним та порушує принцип заборони подвійного інкримінування, є необґрунтованими.

Згідно з п.11 ч.1 ст.67 КК обставиною, яка обтяжує покарання, є вчинення злочину з використанням умов воєнного або надзвичайного стану, інших надзвичайних подій. Диспозиція ч.5 ст.111-1 КК, яка інкримінована обвинуваченому, не включає цю обставину, а передбачає добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території. у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

При перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК кримінального правопорушення, за яке його засуджено, що у свою чергу обумовлює відхилення доводів апеляційної скарги захисника.

Призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та за своїм видом та розміром є необхідним для виправлення обвинуваченого і попередження нових кримінальних правопорушень, підстав вважати призначене ОСОБА_8 покарання занадто суворим колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли б перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час апеляційного розгляду не встановлено.

Визначених ст.415 КПК підстав для скасування вироку суду з призначенням нового розгляду даного кримінального провадження в суді першої інстанції, про що з-поміж іншого вимагав захисник в своїй апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Оскільки відсутні підстави для скасування вироку суду першої інстанції, то не підлягає й задоволенню вимога захисника про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді від 25 липня 2024 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 14 липня 2025 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4