ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1064/26 Справа № 192/1511/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 , (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_8 про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження вироку Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2025 року, ухваленого стосовно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком 4 роки.

Крім того, судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, поза межами строку на апеляційне оскарження, захисник ОСОБА_8 звернувся до суду з апеляційною скаргою разом із клопотанням про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Обґрунтовуючи поважність пропущення процесуального строку на апеляційне оскарження вироку суду першої інстанції, захисник посилається на те, що 04.09.2025 року ОСОБА_7 був призваний у Збройні Сили України та з 01.11.2025 року був зарахований стрільцем до списків військової частини НОМЕР_1 , 18.11.2025 року ОСОБА_7 було затримано та доставлено до ДУ Дніпровська установа виконання покарань №4й станом на час подачі апеляційної скарги його було переведено до установи виконання покарань. Витяг з наказу командира військової частини про звільнення ОСОБА_7 з військової служби, у зв`язку з набрання вироком суду законної сили надійшов за адресою його місця проживання 21.12.2025, у зв`язку з чим 01.12.2025 між адвокатом та братом засудженого було укладено договір про надання правничої допомоги, після чого захисник звернувся до суду з клопотанням про допуск у якості захисник та ознайомлення з матеріалами справи, яке надійшло до суду 09.12.2025, однак на цей час клопотання судом не було розглянуто, що унеможливило доступ до електронної справи. Таким чином захисник вважає, що строк на апеляційне оскарження вироку від 19.08.2025 ним було пропущено з поважних причин та він підлягає поновленню

Захисник ОСОБА_8 , належним чином повідомлений про час, дату та місце апеляційного розгляду клопотання, до зали суду не з`явився, заяв та клопотань про відкладення судового засідання не подавав.

Засуджений підтримав заявлене захисником клопотання, просив поновити процесуальний строк на апеляційне оскарження вироку.

Прокурор заперечувала проти задоволення клопотання захисника, й просила відмовити в його задоволенні.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені захисником доводи, колегія суддів вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вказаного вироку не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 395 КПК України, апеляційна скарга на вирок може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Частиною 1 ст. 117 КПК передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише у тому випадку, якщо його пропущено з поважних причин. Отже, в ініційованому учасником кримінального провадження клопотанні про поновлення процесуального строку має бути наведено причини, через які цей строк пропущено. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.

Виходячи із усталеної практики Верховного Суду та системного аналізу норм процесуального закону, під поважними причинами необхідно розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, яка подала заяву про перегляд судових рішень, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Зазначене кореспондується з висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 8 жовтня 2020 року у справі № 461/3021/18 (провадження № 51-1246 км 20), від 29 вересня 2020 року у справі №265/2982/18 (провадження № 51-2844 км 20).

Із матеріалів провадження видно, що оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , було ухвалено судом першої інстанції 19 серпня 2025 року й цього ж дня копію вироку було вручено ОСОБА_7 , що підтверджується наявною в матеріалах провадження розпискою (т. 1 а.п. 75).

Згідно з наданою захисником копією військового квитка ОСОБА_7 , останнього дійсно 11.09.2025 року було призвано до лав ЗСУ, тобто фактично за 8 днів до закінчення строку на апеляційне оскарження вироку суду першої інстанції.

Разом з цим, згідно з рапортом про затримання особи, ОСОБА_7 було затримано 18.11.2025 на виконання вироку Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19.08.2025 й цього ж дня, про затримання ОСОБА_7 було повідомлено його цивільну дружину ОСОБА_9 .

19.11.2025 року ОСОБА_7 , згідно з витягу з наказу командира військової частини, наданого захисником, було звільнено з військової служби та виключено зі списку особового складу ВЧ.

Договір про надання правничої допомоги з адвокатом ОСОБА_8 було укладено ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_7 лише 01.12.2025 року.

За весь цей час, засуджений ОСОБА_7 не цікавився долею кримінального провадження та не намагався укласти договір з адвокатом з метою оскарження вироку від 19.08.2025.

В той же час, не дивлячись на те, що договір про надання правничої допомоги між захисником ОСОБА_8 та ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_7 було укладено 01.12.2025 року, тобто поза межами строку на апеляційне оскарження вироку від 19.08.2025, захисник не вжив заходів для якнайшвидшого ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, а лише 08.12.2025, тобто через 7 днів, звернувся до суду з клопотанням через підсистему Електронний суд з клопотанням про допуск в якості захисника для доступу до електронної справи, яке судом було отримано та зареєстровано 09.12.2025.

При цьому, з апеляційною скаргою на вирок від 19.08.2025 захисник звернувся до суду лише 31 грудня 2025 року, тобто майже через місяць після укладення договору про надання правничої допомоги ОСОБА_7 .

Згідно до вимог ч. 2 ст. 113, ст.116 КПК України будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

У відповідності до ст. 116 КПК України закон вимагає додержання процесуальних строків, зазначені положення є визначальними і в практиці Європейського Суду з прав людини, якою передбачено вимоги про юридичну визначеність судових рішень, складовою якої є обов`язковість судових рішень, які вступили в законну силу і дотримання учасниками судового провадження процесуальних строків.

Лише наявність поважних причин, які повинна довести особа, яка заявила клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, у відповідності до ст. 117 КПК України є підставою для поновлення пропущеного строку.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Устименко проти України» від 29.10.2010 Суд вказав, що необґрунтоване поновлення строку оскарження остаточного рішення по справі зі спливом значного періоду часу без обґрунтованих підстав порушує принцип правової визначеності, і як наслідок тягне порушення ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

В свою чергу необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу юридичної визначеності, про що вказує як судова практика Верховного суду України (Постанова ВСУ від 13.07.2016 по справі № 3-774гс16) так і судова практика Європейського суду з прав людини.

В той же час, строк на апеляційне оскарження може і повинен бути поновлений тільки у випадку, якщо він пропущений з поважних причин. Поважність причин його пропуску має довести апелянт, який заявив таке клопотання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 127/17092/18, особа, яка бажає подати апеляційну скаргу, має діяти сумлінно для того, щоб ефективно реалізувати своє право. Хоча ст. 117 КПК України містить норму щодо поновлення пропущеного строку, але це можливо лише в разі наявності поважних причин пропуску такого строку.

Керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд також виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Креуз проти Польщі» № 28249/95 від 19.06.2001, в п.53 якого зазначено, що «…право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави ...», тобто уникнення зловживання суб`єктами такими правами.

Отже, колегія суддів вважає, що за наявності у засудженого наміру оскаржити вирок від 19.08.2025 у нього було достатньо часу для того, щоб скористатися своїм правом, та враховуючи, що після ухвалення оскаржуваного вироку, його було призвано до лав ЗСУ 11.09.2025, й з цього часу до 18.11.2025 він перебував на військовій службі, з 18.11.2025 він перебував в установі виконання покарань, за наявності у нього намірів оскаржити вироку суду, у нього не було перешкод як самостійно залучити захисника так і, зокрема через ОСОБА_10 , а так само і самостійно через адміністрацію установи, звернутися до суду з апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення процесуального строку на оскарження вироку.

Крім того, колегія суддів зауважу, що договір про надання правничої допомоги із захисником ОСОБА_8 було укладено лише 01.12.2025, й останній звернувся до суду з апеляційною скаргою 31.12.2025, тобто через значний проміжок часу.

В той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що сам по собі факт перебування ОСОБА_7 на військові службі, а так само і за відсутності об`єктивних даних, зокрема перебування засудженого на виконанні бойових завдань з моменту його мобілізації, які б свідчили про неможливість укладення договору із захисником раніше та зацікавленість засудженого у долі кримінального провадження, не свідчить про поважність пропущення строку подання апеляційної скарги захисником,

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що укладення із захисником договору про надання правової допомоги після проголошення оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції та затримання засудженого на виконання вироку, не є поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 01 жовтня 2020 року (провадження № 51 - 3790 ск 20) та у постанові від 07 листопада 2023 року (справа № 317/1651/23).

Відтак, на переконання колегії суддів, причини пропуску строку на апеляційне оскарження вироку, зазначені в клопотанні, не можуть вважатися поважними.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення строку апеляційного оскарження вироку та вважає, що апеляційну скаргу слід повернути особі, яка її подала.

Керуючись ст.ст. 399, 405 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Відмовити в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження вироку Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2025 року, ухваленого стосовно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2025 року повернути особі, яка її подала.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який перебуває під вартою, в той самий строк з моменту отримання ним копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4