У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 7 травня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 ,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 ,

засуджений ОСОБА_5 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 7 травня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Засуджений ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нову, якою задовольнити його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Засуджений ОСОБА_5 не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції вказує на те, що адміністрація Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)» надала недостовірні дані, що характеризують його особу, чим введено суд в оману, і стало підставою для ухвалення неправомірного рішення.

Апелянт зазначає, що він з кінця 2023 року по теперішній час, він відбуває покарання в Державній установі «Казанківська виправна колонія (№ 93)», працює кухарем, має 4 заохочення та одне стягнення, яке знято. За даними характеристики, він дбайливо ставиться до майна установи і до предметів якими користується при виконанні дорученої роботи, у спілкуванні ввічливий, тактовний, виконує законні вимоги.

На думку засудженого, викладена у його характеристиці інформація про те, що він не став на шлях виправлення, є ризик повторного вчинення кримінального правопорушення, є небезпечним для суспільства та не в повному обсязі виконує заходи реалізації індивідуальної програми є безпідставною та вигаданою, оскільки він неодноразово отримував заохочення на протязі всього часу відбування покарання.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

До Казанківського районного суду Миколаївської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

ОСОБА_5 засуджений вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.11.2023 р. за ч. 2 ст. 309, ст. 71 КК України, до 2 років 6 місяців позбавлення волі, початок строку 14.08.2023 р., кінець строку 14.02.2026 р. В Державній установі «Казанківська виправна колонія (№ 93)» відбуває покарання з 31.05.2024 р., станом на 07.05.2025 р. відбутий засудженим ОСОБА_5 строк покарання складає 1 рік 8 місяців і 23 дні, невідбутий строк покарання складає 9 місяців 7 днів.

Врахувавши дані матеріалів провадження, оцінивши в сукупності встановлені судом дані про особу засудженого ОСОБА_5 , а саме довідку ДУ «Казанківська виправна колонія (№ 93)» від 06.05.2025 р., відповідно до якої засуджений має чотири заохочення - подяку від 29.12.2023 р., подяку від 01.04.2024 р., подяку від 18.10.2024 р., зняття раніше накладеного стягнення від 21.04.2025 р., а також одне дисциплінарне стягнення -14 діб ДІЗО від 25.12.2024 р. за вживання алкоголю, яке знято у встановленому законом порядку.

Характеристику від 31.10.2024 р. з якої вбачається, що за попередній період відбування покарання засуджений своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, при цьому ризик повторного правопорушення та небезпеки для суспільства оцінено як середній. Аналогічні висновки містяться і у висновку щодо ступеня виправлення, складеному комісією установи, відповідно до якого, ОСОБА_5 за результатами оцінювання критеріїв виправлення, аналізу характеристик, психологічної характеристики та виконання індивідуальної програми соціально-виховної роботи набрав 56 балів, що свідчить про те, що він не став на шлях виправлення та не може бути представлений до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. Внаслідок цього рішенням комісії від 15.11.2024 р. засудженому було відмовлено у заміні невідбутої частини покарання більш м`яким, як такому, що не довів свого виправлення.

Характеристику від 06.05.2025 р., затверджену начальником установи, відповідно до якої, ОСОБА_5 за час відбування покарання у Казанківській ВК № 93 характеризується посередньо, має чотири заохочення за сумлінне ставлення до праці по благоустрою місць позбавлення волі, дбайливо ставиться до майна установи, у спілкуванні з представниками адміністрації ввічливий, тактовний, виконує законні вимоги під контролем, проте на заходи виховного впливу реагує посередньо. Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик ймовірної небезпеки для суспільства - також середній. Заходи реалізації індивідуальної програми виконані не в повному обсязі, хоча сам засуджений налаштований на її реалізацію, а в процесі її виконання спостерігаються позитивні результати. Разом із тим, адміністрація зазначила, що поведінкою та ставленням до праці ОСОБА_5 став на шлях виправлення, однак не довів свого виправлення, у зв`язку з чим підстав для застосування до нього ст. 81 КК України немає.

А також врахувавши, висновок комісії установи від 16.04.2025 р. відповідно до якої, за результатами аналізу критеріїв оцінки, характеристик, психологічного висновку та індивідуальної програми соціально-виховної роботи засуджений набрав ті ж 56 балів, що свідчить про відсутність достатніх підстав для представлення його до умовно-дострокового звільнення, у зв`язку із чим, рішенням комісії від 16.04.2025 р. йому відмовлено в умовно-достроковому звільненні, як такому, що не довів свого виправлення, суд відмовив в задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, думку засудженого, на підтримку апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

За змістом ст. 81 КК України, єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення особи, яка має право за законом при відбутті певної частини покарання, є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше половини строку покарання, призначеного судом за умисний нетяжкий злочин.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 відбуває покарання, як засуджений вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.11.2023 р. за ч. 2 ст. 309, ст. 71 КК України, до 2 років 6 місяців позбавлення волі, початок строку 14.08.2023 р., кінець строку 14.02.2026 р.

На день розгляду судом першої інстанції клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 , останній, із призначених 2 років 6 місяців позбавлення волі, відбув 1 рік 8 місяців 23 дні.

Отже, з урахуванням того, що ОСОБА_5 засуджений за вчинення умисного нетяжкого злочину, відбув більше половини строку покарання, призначеного судом, до нього можуть бути застосовані положення ст. 81 КК України.

Разом з тим, як зазначено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002 р., умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Розглядаючи подання про умовно-дострокове звільнення, суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення або відмову в такому, суд повинен його мотивувати.

Прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.

Так, з характеристики, затвердженої начальником Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)» від 06.05.2025 р., вбачається, що ОСОБА_5 характеризується посередньо, дбайливо ставиться до майна установи, у спілкуванні з представниками адміністрації ввічливий, тактовний, виконує законні вимоги під контролем, проте на заходи виховного впливу реагує посередньо. Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик ймовірної небезпеки для суспільства - середній.

Заходи реалізації індивідуальної програми виконані не в повному обсязі, хоча сам засуджений налаштований на її реалізацію, проте в процесі її реалізації позитивні результати не спостерігаються. Криміногенними факторами, що сприяють ризику вчинення засудженим повторного правопорушення є алкоголь.

Разом із тим, адміністрація зазначила, що поведінкою та ставленням до праці ОСОБА_5 став на шлях виправлення, однак не довів свого виправлення, у зв`язку з чим підстав для застосування до нього ст. 81 КК України немає.

Відповідно до довідки про заохочення та стягнення від 06.05.2025 р. засуджений ОСОБА_5 у період відбування покарання отримав 4 заохочення від адміністрації установи, а саме 3 подяки від 29.12.2023 р., 01.04.2024 р., 18.10.2024 р. - за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки та 1 зняття раніше накладеного стягнення від 21.04.2025 р., водночас допустив дисциплінарне порушення, за яке накладено 1 стягнення від 25.12.2024 р. у виді 14 діб ДІЗО за вживання алкоголю, яке знято у встановленому законом порядку. Хоча вказане стягнення на даний час вважається знятим, воно свідчить про те, що поведінка засудженого в установі не була бездоганною. Відповідно до положень ст. 6 КВК України, ці факти не дають підстав вважати його готовим до стабільної самокерованої та правослухняної поведінки.

Зважаючи на те, що висновок про застосування умовно-дострокового звільнення має ґрунтуватися на оцінці поведінки засудженого за весь час відбування покарання, апеляційний суд доходить висновку про передчасність тверджень ОСОБА_5 з приводу того, що він своєю сумлінної поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Зазначені вище обставини в сукупності підтверджують те, що засуджений ОСОБА_5 дійсно став на шлях виправлення, але не довів його в обсязі, достатньому для застосування умовно-дострокового звільнення, відповідно до положень ст. 81 КК України.

Наведені засудженим в апеляційній скарзі доводи щодо отримання ним 4 заохочень та 1 стягнення, працевлаштування кухарем, дбайливого ставлення до майна установи і до предметів якими користується при виконанні дорученої роботи, ввічливості у спілкуванні, тактовності, виконання законних вимог, не можуть слугувати єдиними підставами для звільнення від відбування покарання та не свідчать про те, що він довів своє виправлення, крім того, вказані обставини були враховані судом першої інстанції при постановленні рішення про відмову у задоволенні клопотання.

До того ж, перевіркою матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий, в тому числі за злочини, передбачені ст. 309 КК України.

Викладені обставини, які підтверджені матеріалами судового провадження та особової справи засудженого, свідчать про обґрунтованість висновків суду першої інстанції в тій частині, що нестабільна поведінка засудженого протягом всього строку відбування покарання не може свідчити про його виправлення, оскільки позитивні зміни повинні прослідковуватись протягом всього строку відбування покарання, натомість, в поведінці засудженого ОСОБА_5 позитивні зрушення мають нестабільний характер, а відтак він потребує подальшого виховного впливу в умовах ізоляції від суспільства.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції належним чином врахував умови, передбачені ст. 81 КК України, для такого звільнення, та погоджується з його висновками в частині того, що на час розгляду клопотання, засуджений ОСОБА_5 не готовий до самокерованої правослухняної поведінки і своєю поведінкою та ставленням до праці, з огляду на його особу, не довів свого виправлення, тому до нього не може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, а тому вважає, що підстав для скасування ухвали Казанківського районного суду Миколаївської області від 7 травня 2025 року, про що просить апелянт, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 7 травня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3