Справа № 185/5603/24
Провадження № 1-кп/185/684/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року м. Павлоград

Дніпропетровської області

Павлоградський міськрайонний суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3

потерпілої - ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

його захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши під час запровадженого в Україні воєнного стану, у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальне провадження № 0000539 выд 12.10.2023 року за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Верхня Буюнда, Середньокамського району, Магаданської області, громадянина України, з віщою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працюючого, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 369-2 КК України, а його дії кваліфіковані за пред`явленим обвинуваченням, як одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Відповідно до змісту обвинувального акту, затвердженого прокурором, ОСОБА_5 , обвинувачується в тому, що 07.12.2023 у нього, як у начальника територіального сервісного центру №1247 (на правах відділу, м. Павлоград) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філія ГСЦ МВС) виник умисел на отримання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функції держави, а саме: на посадових осіб територіального сервісного центру №1247 (на правах відділу, м. Павлоград, Дніпропетровська область) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС) при прийнятті рішення щодо позитивного вирішення питання про державну реєстрацію транспортного засобу.

Реалізуючи вказаний злочинний умисел, цього ж самого дня, об 11.00 годині, ОСОБА_5 , будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, перебуваючи на робочому місці за адресою: Дніпропетровська область, м.Павлоград, вул. Дніпровська, 334А, з метою отримання неправомірної вигоди для себе, запропонував ОСОБА_4 надати йому неправомірну вигоду у розмірі 2500 грн. за обіцянку здійснити вплив на прийняття рішення службовими особами територіального сервісного центру №1247 (на правах відділу, м. Павлоград, Дніпропетровська область) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС) при прийнятті рішення щодо позитивного вирішення питання про здійснення державної реєстрації придбаного нею транспортного засобу «RenaultKangoo» 2005 року випуску, без її присутності та без необхідності отримання талонів черговості обслуговування громадян в ТСЦ.

ОСОБА_4 , розуміючи, що в разі відмови в наданні неправомірної вигоди, для неї можуть наступити негативні наслідки у вигляді відмови у реєстрації транспортного засобу, була вимушена погодитись на незаконні вимоги начальника територіального сервісного центру N?1247 (на правах відділу, м. Павлоград) регіонального сервісного центру ГЦ МВС в Дніпропетровській області (філія ГСЦ МВС) ОСОБА_5 про надання йому неправомірної вигоди в розмірі 2500 грн.

Далі, в цей же день, приблизно о 15.00 годині, ОСОБА_5 зателефонував ОСОБА_4 та повідомив про необхідність прибути до сервісного центру, що остання і зробила. У ході розмови у службовому кабінеті начальника сервісного центру ОСОБА_5 , останній, з метою власного незаконного збагачення, надав ОСОБА_4 вказівки щодо її подальших дій, а саме після отримання у адміністратора територіального сервісного центру №1247 (на правах відділу, м.Павлоград, Дніпропетровська область) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС У Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС) ОСОБА_8 свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та номерних знаків на автомобіль, передати особисто ОСОБА_5 2 500 грн.

В ході наступної зустрічі, в той самий день приблизно о 16 годині, в службовому кабінеті адміністративної будівлі територіального сервісного центру №1247, начальник територіального сервісного центру №1247 (на правах відділу, м.Павлоград) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філія ГСЦ МВС) ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, з метою власного незаконного збагачення, діючи з корисливих мотивів, одержав від ОСОБА_4 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів в сумі 2500 грн. за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, зокрема, за вплив на адміністратора територіального сервісного центру №1247 (на правах відділу, м. Павлоград, Дніпропетровська область) регіонального сервісного центру ГЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГЦ МВС), який наділений повноваженнями здійснювати процедуру державної реєстрації, перереєстрації транспортних засобів, оформлення та видачі реєстраційних документів та номерних знаків.

На переконання суду, в результаті дослідження, аналізу, взаємозв`язку та оцінки всіх перевірених судом доказів, які були надані прокурором на підтвердження пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення та захисником обвинуваченого на його спростування, вищевказане обвинувачення за ч.2 ст.369-2 КК України відносно ОСОБА_5 не знайшло свого підтвердження.

Підставами прийняття судом такого рішення є наступні мотиви.

Статтею 17 КПК України закріплено презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до ч.1ст. 91 КПК України у кримінальному провадженню доказуванню підлягають подія кримінального правопорушення ( час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушення, а також розмір судових витрат; обставини, які впливають на ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; тощо.

Згідно ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні за ч. 2 ст.369-2 КК України не визнав, зазначаючи, що даного злочину він не скоював.

На його переконання, докази його провини у вказаному кримінальному провадженні органом досудового розслідування були створені штучно, вони не мають доказової сили, не підтверджують жодних обставин, зазначених у обвинувальному акті, є неналежними, недостатніми та недопустимими.

Зауважив, що станом на час інкримінованого злочину, тобто, станом на07.12.2023 року він не перебував на посаді начальника територіального сервісного центру №1247 (на правах відділу, м. Павлоград) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філія ГСЦ МВС), умислу на отримання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функції держави, а саме: на посадових осіб територіального сервісного центру №1247 (на правах відділу, м. Павлоград, Дніпропетровська область) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС) при прийнятті рішення щодо позитивного вирішення питання про державну реєстрацію транспортного засобу для ОСОБА_4 він не мав, оскільки не був знайомий на той час та не підтримував жодних стосунків з діючими начальником Сервісного Центру, який був призначений на вказану посаду замість нього, та особисто приймав рішення відносно реєстрації транспортного засобу ОСОБА_4 , а також видавав вказаній особі свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, посвідчуючи даний документ власним підписом та печаткою Сервісного Центру.

07.12.2023 року він не був службовою особою вказаного в обвинувальному акті Сервісного Центру, не займав ані відповідального становища, ані будь якого іншого, та не мав робочого місця за адресою: Дніпропетровська область, м.Павлоград, вул. Дніпровська, 334 А, оскільки на той час вже не був посадовою або службовою особою вказаної установи, через те, що напередодні, замість нього, на посаду керівника Сервісного Центру було призначено громадянина Зубашева, з яким він не був знайомий та не підтримував жодних стосунків.

Враховуючи, що він відповідним рішенням керівництва був виведений поза штат у вказаній установі, не мав ані доступу до бази даних Сервісного Центру, ані можливості працювати з даними, які використовуються під час реєстрації-перереєстрації транспортних засобів, а тим паче приймати будь-яке рішення чи то впливати на нового керівника Сервісного Центру, якого взагалі не знав, він не міг отримувати неправомірну вигоду для себе за обіцянку здійснити вплив на прийняття рішення службовими особами територіального сервісного центру №1247 (на правах відділу, м. Павлоград, Дніпропетровська область) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС) при прийнятті рішення щодо позитивного вирішення питання про здійснення державної реєстрації придбаного ОСОБА_9 транспортного засобу «RenaultKangoo» 2005 року випуску, без її присутності та без необхідності отримання талонів черговості обслуговування громадян в ТСЦ.

Більш детально обвинувачений ОСОБА_5 показав, що З жовтня 2023 року Регіональний сервісний центр РСЦ ГСЦ №1247 змінив своє найменування та функціональний статус. Раніше він називався ТСЦ РСЦ ГСЦ №1247 у Дніпропетровській області (на правах відділу м. Павлоград), а з жовтня 2023 року став мати назву РСЦ ГСЦ №1247 у Дніпропетровській та Запорізькій областях.

06 грудня 2023 року керівництвом обласного РСЦ ГСЦ було представлено нового виконуючого обов`язки начальника громадянина ОСОБА_10 , якого він раніше не знав.

07 грудня 2023 року він дійсно перебував у приміщенні РСЦ ГСЦ №1247, але службові функції не виконував, оскільки через реорганізацію установи його персональна електронна флешка, необхідна для проведення реєстраційних дій, була заблокована, печатка відсутня.

Близько 11:00 год. того ж дня до нього підійшла незнайома жінка з білявим волоссям та попросила «посприяти» прискоренню перереєстрації автомобіля, посилаючись на те, що вона поспішає. Він пояснив, що не має такої можливості, та що всі дії здійснюються виключно відповідно до закону. Після цього вона залишила приміщення.

Близько 15:00, перебуваючи в кабінеті начальника РСЦ, він бачив, що ця громадянка ходила по фойє та декілька разів зупинялася біля його кабінету Деякі співробітники робили їй зауваження. О 15:30 він знову помітив її. Вона була вже біля робочого місця адміністратора ОСОБА_11 , однак значення цьому він не надав, оскільки це звичайна ситуація при здійсненні реєстраційних операцій. Після цього він вийшов у двір, залишивши двері свого кабінету відчиненими, як це раніше робив завжди.

У сервісному центрі на той момент перебувало багато людей. Він час від часу виходив із кабінету, двері залишалися відчиненими з міркувань відкритості та доступності.

Близько 16:00год. він заходив до кабінету, забирав особисті речі, оскільки новий в.о.начальника ОСОБА_10 , представлений колективу РСЦ напередодні, дозволив йому зробити це у зручний для нього час.

У цей момент, коли він заходив до кабінету, туди увірвалися кілька невідомих осіб, які, застосувавши фізичну силу, поставили його обличчям до стіни та почали обшук. Вони назвалися працівниками Управління внутрішньої безпеки та заявили, що проводять обшук у зв`язку з «незаконними діями».

Після обшуку його посадили за стіл із вимогою покласти руки на стіл. Через декілька хвилин до кабінету зайшов чоловік, який представився прокурором, повідомив про проведення обшуку та вручив ухвалу суду. До кабінету також увійшли поняті та особа з відеокамерою, а також троє працівників УВБ у цивільному одязі.

Поки він знайомився з ухвалою, один зі співробітників гучно заявив, що він «скинув гроші», і почав кричати понятим, що вони, нібито, це бачили. Він заперечив та пояснив, що ніяких коштів не скидав і не розуміє, про що йдеться. Працівник ДВБ показав на підлогу під столом, де лежали розкидані купюри, та вимагав, щоб він їх підняв. Він відмовився, зазначивши, що гроші йому не належать і він не знає, звідки вони взялися. Також повідомив, що виходив із кабінету, а двері були відчиненими, тож хтось міг їх підкинути. Гроші підняли самі працівники УВБ.

Під час огляду його сумки виявили його особисті кошти, які не вилучали.

Жінку, з якою він коротко спілкувався близько 11:00 год. того дня він раніше ніколи не бачив.

Наголосив, що огляд кабінету проводився без участі начальника РСЦ ГСЦ №1247. Жодних грошових коштів від громадянки ОСОБА_12 він не отримував.

Вважає, що вказані дії були направлені на те, аби усунути його з посади, на якій він фактично вже й не перебував.

Суд констатує, що у судовому засіданні сторонам було забезпечено дотримання передбаченого ст. 22 КПК України права, щодо змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості.

Судом за ініціативою сторін кримінального провадження були допитані наступні учасники судового розгляду.

Потерпіла ОСОБА_4 суду показала, що спілкувалася з обвинуваченим лише кілька разів та приїхала до м. Павлоград виключно для переоформлення автомобіля. У зв`язку з відсутністю талонів для прийому громадян у Сервісному Центрі вона самостійно зателефонувала обвинуваченому, який повідомив необхідність залишити копії документів, після чого він зателефонує та повідомить час, коли їх можна буде забрати. При цьому, обвинувачений зазначив про необхідність сплатити «два і п`ять», однак не уточнював їй, за що саме мають бути ці кошти, жодних вимог чи погроз він їй не висловлював.

Приблизно о 15:00 годині вона ініціювала повторний телефонний дзвінок обвинуваченому. Останній не відповів, але передзвонив їй приблизно через 15 хвилин. В подальшому, у коридорі приміщення СЦ вона передала обвинуваченому 2500 грн. Номінал переданих купюр вона не пам`ятає. Ці гроші були надані їй працівниками поліції.

Уточнила, що заяву про вчинений злочин вона писала працівникам поліції з думкою про те, що ОСОБА_5 , можливо, в майбутньому може вчинити якийсь посадовий злочин. Разом з тим, на час подання заяви до правоохоронців про вчинення ОСОБА_5 злочину, останній відносно неї ніяких злочинний дій не вчиняв. Її заява була обумовлена власними припущеннями про можливість вчинення такого злочину ОСОБА_13 в майбутньому.

Оцінюючи даний доказ з точки зору його достатності підтвердження винуватості обвинуваченого у пред`явленому обвинуваченні, належності, допустимості, достовірності суд приходить висновку, що даний доказ не відповідає наведеним вимогам закону щодо своєї легітимності.

Так, під час допиту потерпіла ОСОБА_4 весь час плуталася у своїх показаннях та надавала суперечливі відомості.

Зокрема, спочатку вона стверджувала, що грошові кошти, які вона передавала обвинуваченому, належали їй особисто. Згодом зазначила, що ці кошти їй були видані працівниками поліції, а тому жодного матеріального збитку вона не зазнала.

Крім того, потерпіла ОСОБА_4 підтвердила, що у попередніх телефонних розмовах обвинувачений ніколи не згадував про будь-які грошові кошти та необхідність їх комусь передавати

Разом з тим, незважаючи на це, вона написала заяву до поліції, мотивуючи це тим, що припускала, що ОСОБА_5 у майбутньому може вчинити щодо неї злочин. Під час написання заяви жодних протиправних дій щодо неї ОСОБА_13 вчинено не було.

Також потерпіла зазначила, що вперше зустрілася з працівниками поліції лише після того, як отримала пропозицію, яку вона так і не змогла конкретизувати. Після цього вона зв`язалася з ними, правоохоронці приїхали та оформили подання заяви про злочин.

Зі змісту обвинувального акту вказано, що передача грошових коштів відбулася в кабінеті обвинуваченого.

Разом з цим, дані висновки прокурора суперечать прямим показам потерпілої, отриманих під час судового розгляду справи. Остання стверджувала, що передача грошових коштів відбулася в коридорі приміщення.

Отже, показання потерпілої, отримані від неї судом свідчить про те, що:

- станом на 12.10.2023 року, тобто на час подання потерпілою ОСОБА_4 заяви до правоохоронних органів щодо вчинення ОСОБА_5 злочину, останній не вчиняв жодних злочинних дій, а її заява була обґрунтована власними припущеннями про можливість вчинення ОСОБА_5 такого злочину в майбутньому;

- обвинувачений не висловлював погроз та не вчиняв будь-яких дій, спрямованих на примус до передачі коштів, не змушував потерпілу робити це будь-яким іншим способом.

- грошові кошти були отримані потерпілою нею від працівників поліції;

- ініціатива подальших контактів з обвинуваченим та передачі коштів виходила від неї після контакту з працівниками поліції.

Детальний аналіз показань потерпілої ОСОБА_4 свідчить про те, що потерпіла та правоохоронні органи не лише не фіксували уже наявний у ОСОБА_5 злочинний намір, тобто, не діяли за фактом вчинення злочинних дій ОСОБА_5 , а самі, з припущенням того, що такий злочин може бути вчинений ОСОБА_5 в майбутньому, спонукали, підбурювали та створювали умови, без яких злочин не був би вчинений, що суттєво відрізняється від допустимого контролю за вчиненням злочину (НСРД)

Враховуючи, що ініціатором контакту з обвинуваченим неодноразово виступала потерпіла, саме вона винайшла телефон обвинуваченого, зв`язувалася з ним, вступала в перемовини, нагадувала про себе, тобто проявляла наполегливість, й т.і., звернулася до правоохоронців з заявою про вчинення ОСОБА_5 злочину, який на час подання такої заяви -12.10.2023 року останнім не вчинявся, суд констатує, що в даному випадку саме державою формувався злочинний намір обвинуваченого.

Тягар доведеності відсутності провокації в такому випадку лежить на стороні обвинувачення, а відповідальність за умисел, сформований державою не може наставати.

Наведене, тобто фактично не розкриття злочину державою, а фактично створення злочину, одночасно, є порушенням ст.6 Європейської конвенції з прав людини права на справедливий суд

Сукупність наведеного приводить суд до висновку про те, що в діях правоохоронних органів та потерпілої вбачаються істотні ознаки провокації злочину, яка відповідно до позиції ЄСПЛ ( Раманаускас проти Литви; Баннікова проти Росії), тощо та практики Верховного Суду виключає кримінальну відповідальність особи та робить отримані докази, відповідно до ст.86,87 КПК України недопустимими.

Щодо показань свідка ОСОБА_14 в судовому засіданні, то до них необхідно ставитися критично, оскільки під час допиту вказаного свідка в судовому засіданні він неодноразово змінював свої свідчення, що суттєво впливає на їх достовірність та допустимість.

Так, спочатку свідок ОСОБА_14 повідомив, що нібито бачив, як ОСОБА_5 перебуваючи під час обшуку в кабінеті скинув грошові кошти.

Однак у подальшому він спростував зазначене твердження і зазначив, що фактично не бачив жодних грошових коштів, а лише почув звук, який йому здався схожим на шурхіт, після чого він припустив, що це могли бути гроші.

Таким чином, показання свідка ОСОБА_14 ґрунтуються не на сприйнятті фактичних обставин, а на припущеннях, що прямо заборонено процесуальним законом та не може бути допустимим доказом.

Більше того, даний свідок визнав, що у проведенні аналогічних слідчих дій він брав участь неодноразово та регулярно залучався працівниками ДВБ і СБУ як понятий. Його влаштовувало та подобалося, що після участі у таких слідчих діях його возили на обід, годували, тощо,, що свідчить про наявність тісних неформальних контактів між ним і правоохоронними органами, які проводили затримання.

Така обставина ставить під сумнів неупередженість, незалежність та об`єктивність вказаного свідка, який залучався в якості понятого.

З огляду на викладене, показання свідка ОСОБА_14 є суперечливими, побудованими на припущеннях, а не на безпосередньому сприйнятті фактів, надані особою, яка перебувала у залежних або наближених стосунках із правоохоронними органами, що проводили затримання, а тому не можуть вважатися достовірними та допустимими доказами у кримінальному провадженні.

Свідок ОСОБА_15 показав суду, що свідком обставин, зазначених в обвинувальному акті він не був. Він у Сервісному Центрі працював експертом, жодних протиправних дій ОСОБА_5 , вчинено не було, ОСОБА_5 , до нього ніколи не звертався з будь-якими протиправними пропозиціями. Надав позитивну характеристику ОСОБА_13 та повідомив, що йому погрожували працівники ДВБ, за для того аби він надав показання проти ОСОБА_5 .

Аналогічні показання стосовно позитивної характеристики обвинуваченого та висловлених на їх адресу працівниками ДВБ погроз за для надання показань проти ОСОБА_5 надали й свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які в минулому працювали разом з обвинуваченим та були з ним знайомі.

Свідок ОСОБА_8 суду підтвердив, що працював на посаді адміністратора в ТСЦ РСЦ та 07.12.2023 року контактував з потерпілою. Остання, згідно електронної черги, присіла до його робочого місця та отримувала адміністративної послуги.

Потерпіла надала йому пакет документів для перереєстрації автомобіля марки «RenaultKangoo». Всі необхідні документи, включно з талоном, були в наявності та відповідали вимогам для проведення перереєстрації. Після цього він видав платіжний документ для оплати в касі, оплативши його ОСОБА_12 повернулась із відповідним чеком.

Зауважив, що самостійно він не міг завершити реєстраційну процедуру, оскільки система вимагала внесення певних коригувань, які може виконувати виключно керівник ТСЦ. На той момент керівником був не ОСОБА_5 а ОСОБА_10 . Без електронного ключа останнього, як керівника, здійснення відповідних реєстраційних дій є технічно неможливим.

Свідок окремо наголосив, що ОСОБА_5 станом на 07.12.2023 року керівником ТСЦ РСЦ не був, жодного відношення до здійснення реєстраційних дій не мав і до нього з будь-якими проханнями чи пропозиціями не звертався. Будь-якого впливу або тиску на нього з боку ОСОБА_5 не було.

Свідок ОСОБА_19 показав суду, що працював у ТСЦ РСЦ ГСЦ на посаді адміністратора. Станом на 07.12.2023 року виконуючим обов`язки керівника центру був громадянин Зубашев, якого представили колективу 06.12.2023 року.

07.12.2023 року , приблизно о 10:0011:00 годині він став очевидцем того, як до фойє ТСЦ РСЦ ГСЦ зайшла потерпіла ОСОБА_4 . Вона одразу почала провокувати його на вчинення протиправних дій: ставила провокуючі запитання, намагалась схилити до дій поза межами функціональних обов`язків. На це він відповів, що всі дії здійснюються виключно відповідно до законодавства України, їй необхідно взяти талон та очікувати своєї черги. У відповідь потерпіла почала наполегливо питати, де знаходиться керівник центру, однак, не отримавши бажаного результату, залишила приміщення.

Приблизно о 14:0014:30 годині, ця ж жінка знову повернулася до ТСЦ РСЦ ГСЦ, самостійно взяла талон у терміналі та почала очікувати черги. Коли черга надійшла, вона попрямувала до адміністратора Жолудєва.

Додав, що кабінет, у якому в минулому працював ОСОБА_5 , постійно був відкритим, стіни виповнені із прозорого скла, що дозволяло стороннім особам вільно заходити всередину. Це повністю виключало можливість здійснення будь-яких прихованих дій або усамітнення обвинуваченого з ким-небудь.

Окремо свідок ОСОБА_19 звернув увагу, що приблизно о 16:00 годині, того ж дня, коли ОСОБА_5 повертався до свого кабінету, за ним раптово побігли невідомі особи. Вони поставили його обличчям до стінки кабінету та почали проводити обшук. Під час обшуку нічого не було виявлено. Лише через деякий час до приміщення зайшли прокурор та поняті.

Свідок ОСОБА_20 показала суду, що свідком будь-яких обставин, викладених в обвинувальному акті, вона не була. За її словами, жодних протиправних дій з боку ОСОБА_5 в її присутності не вчинялося, і він ніколи не звертався до неї з будь-якими незаконними пропозиціями чи вимогами.

Свідок зазначила, що знає ОСОБА_5 виключно з позитивної сторони, характеризує його як дисциплінованого, ввічливого та сумлінного працівника. При цьому ОСОБА_20 наголосила, що також і їй особисто працівники ДВБ погрожували у разі ненадання показань проти ОСОБА_5 .

Свідок підтвердила, що кабінет, у якому працював ОСОБА_5 , постійно був відкритим, і до нього могли заходити будь-які сторонні особи. Під час обшуку, проведеного працівниками поліції щодо ОСОБА_5 , у його кишенях не було знайдено жодних грошових коштів чи інших предметів.

Свідок ОСОБА_21 повідомила суд, що працює на посаді фахівця експертної служби. Вона підтвердила, що 07.12.2023 року, перебуваючи на своєму робочому місці, вона звернула увагу на те, що кабінет, у якому працював ОСОБА_5 , перебував постійно у відкритому стані. Доступ до нього міг мати будь-хто з відвідувачів або працівників центру, а отже будь-які твердження сторони обвинувачення про усамітнення чи конфіденційність контактів з потерпілою є безпідставними.

Вказаний свідок зазначила, що потерпіла ОСОБА_4 постійно ходила біля зазначеного кабінету у періоди, коли ОСОБА_5 у приміщенні не було. На таку поведінку потерпілої неодноразово звертали увагу адміністратори ТСЦ, роблячи їй відповідні зауваження. В момент, коли ОСОБА_12 здійснювала перереєстрацію транспортного засобу, вона підходила до кабінету ОСОБА_5 за його відсутності та навіть перетинала поріг кабінету.

Крім того, свідок повідомила, що приблизно о 16:00 годині того ж дня вона стала очевидцем того, як під час повернення ОСОБА_5 до кабінету до нього різко підбігли невідомі особи, поставили його обличчям до стінки та почали проводити особистий обшук. Лише після завершення цих дій до кабінету зайшли прокурор та поняті. Будь-яких заборонених предметів чи грошових коштів під час обшуку виявлено не було.

Стосовно показань інших свідків.

Слід зазначити, що показання свідка ОСОБА_22 надані суду мають істотне значення для з`ясування фактичних обставин події.

Даний свідок повідомила, що 07.12.2023 року, приблизно у проміжку між 10:00 та 11:00 годиною вона перебувала у фойє ТСЦ РСЦ ГСЦ разом із свідком ОСОБА_23 , коли до приміщення увійшла потерпіла ОСОБА_4 .

Потерпіла одразу почала провокувати ОСОБА_23 на вчинення протиправних дій, ставила провокуючі запитання, намагалася схилити його до дій поза межами функціональних обов`язків роботи сервісного центру. На ці провокації ОСОБА_23 прямо відповів, що всі дії мають здійснюватися виключно відповідно до вимог чинного законодавства, і порадив потерпілій узяти талон та очікувати своєї черги. У відповідь на це ОСОБА_4 почала наполегливо вимагати зустрічі з керівником центру, але, не досягнувши бажаного, залишила приміщення.

Близько 14:0014:30 години потерпіла, за словами вказаного свідка, знову повернулася до ТСЦ ГСЦ, самостійно взяла талон у терміналі та чекала черги, при цьому не завжди була в приміщені. Коли її черга настала, вона звернулася до адміністратора ОСОБА_11 .

Даний свідок також зазначила, що після завершення процедури перереєстрації транспортного засобу та отримання номерних знаків ОСОБА_4 , перебувала поряд із кабінетом і мала можливість зайти до кабінету до кабінету ОСОБА_5 за його відсутності.

При цьому свідок звернула увагу на те, що коли ОСОБА_5 повертався до свого кабінету, за ним одразу побігли невідомі особи, які поставили його обличчям до стіни та провели особистий обшук, у ході якого жодних грошових коштів чи інших предметів виявлено та вилучено не було . Після цього до кабінету зайшли прокурор і поняті.

Щодо показань свідка ОСОБА_24 слід зазначити, що вони є важливими для оцінки достовірності тверджень потерпілої, оскільки даний свідок, працюючи касиром банківського відділення, розташованого у приміщенні ТСЦ РСЦ, чітко повідомила, що громадянка ОСОБА_12 самостійно здійснювала всі платежі, пов`язані з перереєстрацією транспортного засобу.

Вказані показання прямо суперечать твердженням потерпілої ОСОБА_12 , яка повідомляла, що вона особисто жодних платежів не здійснювала.

Така суттєва невідповідність між показаннями вказаного свідка та потерпілої ОСОБА_12 свідчить про недостовірність та суперечливість викладених потерпілою обставин, що критично оцінюється судом.

Підсумовуючи аналіз показань потерпілої та наведених свідків, спів ставляючи їх між собою та у своїй сукупності суд робить висновок про те, що в день інкримінованого ОСОБА_5 злочину потерпіла ОСОБА_4 вільно пересувалася поряд із колишнім кабінетом обвинуваченого, заходила всередину кабінету за відсутності обвинуваченого. Під час відвідування Сервісного Центру вона шукала обвинуваченого, намагалася вирішити питання про зустріч з ним, а також про проведення операції щодо перереєстрації транспортного засобу поза межами відповідних правил. Згодом самостійно отримала талон для отримання адміністративних послуг, здійснювала всі платежі за перереєстрацію автомобіля, тощо.

За наслідками особистого обшуку обвинуваченого, свідками якого були декілька працівників Сервісного Центру, у останнього нічого не було виявлено.

З огляду на те, що за таких обставин, після особистого обшуку, обшуканий ОСОБА_5 не мав при собі предмету злочину, не зрозуміло, яким чином він міг, як це пропонує вважати сторона обвинувачення, скинути кошти на підлогу під час обшуку в його кабінеті.

Данні об`єктивні обставини ставлять під сумнів достовірність показань свідка ОСОБА_14 , який спочатку повідомив суд про те, що під час обшуку в кабінеті ОСОБА_5 останній скинув кошти на підлогу, а потім уточнив, що йому почувся звук, схожий на шорок, після чого він припустив, що це могли бути гроші.

Отже показання свідка ОСОБА_14 є суперечливими та ґрунтуються лише на припущеннях, а не на фактах.

Свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_25 , ОСОБА_20 підтвердили, що кабінет ОСОБА_5 був відкритим, до нього за відсутності ОСОБА_5 міг зайти будь-хто, що виключає будь-яку таємну вимогу коштів.

Повідомлення низки свідків про те, що вони зазнавали тиску з боку працівників ДВБ, аби надати свідчення проти обвинуваченого приводять висновку про заздалегідь обвинувальний уклін справи.

Щодо інших досліджених судом доказів у справі, що були надані сторонами кримінального провадження.

Прокурор вважав такими, що підтверджують винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.2 ст.369-2 КК України наступні докази, які були надані суду, досліджені судом під час судового розгляду провадження, та оцінені судом наступним чином.

1. Стороною обвинувачення до матеріалів справи було долучено витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно до якого ОСОБА_5 з метою власного збагачення, діючи з корисливих мотивів, одержав від ОСОБА_12 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів за вплив на прийняття рішення особою уповноваженою на виконання функцій держави, зокрема за вплив на адміністратора територіального сервісного центру, який наділений повноваженнями здійснювати процедуру державної реєстрації перереєстрації транспортних засобів, оформлення та видачі реєстраційних документів. Кваліфікація ч.2 ст.369-2 КК України.

Разом з тим, судовим розглядом встановлено, що адміністратор Сервісного Центра, яким в даному випадку виступав свідок ОСОБА_8 , не був наділений тими повноваженнями, щодо проведення реєстрації транспортного засобу аж до підписання та видачі відповідного свідоцтва власнику ( ОСОБА_4 ), які мав на день інкримінованого ОСОБА_5 злочину та на день видачі ОСОБА_4 згаданого свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу керівник Сервісного Центру ОСОБА_10 .

З огляду на зазначене, враховуючи те, що колишній керівник СЦ ОСОБА_5 був виведений поза штат, не був знайомий з діючим керівником ОСОБА_10 , який станом на 07.12.2023 року на даній посаді перебував протягом однієї доби, беручи до уваги існуючій порядок та процедуру реєстрації транспортного засобу, суд має обґрунтовані розумні сумніви щодо того, що обвинувачений ОСОБА_5 , який на час інкримінованого злочину мав великий досвід роботи керівника Сервісного Центру, та знав процедури видачі реєстраційних документів на автомобіль, мав би намір або зиск здійснювати вплив на адміністратора СЦ (Жолудєва), який не наділений повноваженнями проведення реєстрації транспортного засобу аж до підписання та видачі відповідного свідоцтва власнику автомобіля, отримання якого, з її власних показань в суді, ставила на меті потерпіла ОСОБА_4 .

2. Витяг з ЄРДР, відповідно до якого керівник одного з підрозділів органу державної влади обласного рівня гр.С за попередньою змовою з підлеглою Н з метою незаконного збагачення використовуючи надану їм владу та службові повноваження за участі службових осіб суб`єктів господарювання організували схему незаконного збагачення шляхом залучення працівників підконтрольних підприємств гр.Я яка створює умови для отримання незаконної винагороди за сприяння у позитивному наданні адміністративних послуг, що надаються органами державної влади, кваліфікація ч.3 ст.368 КК України.

Вказаний документ, який прокурор долучив, як доказ, взагалі не відповідає мотивам порушення кримінального провадження, не має відношення до пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення за ч.2 ст.369-2, лише в межах якого за правилами КПК України розглядається кримінальне провадження, та не зрозуміло яку доказову базу несе саме у цьому провадженні.

3. Заява потерпілої ОСОБА_4 до правоохоронних органів від 10 жовтня 2023 року свідчить про те, що вона перебувала у м. Павлоград з метою придбання автомобіля. Огляд транспортного засобу відбувався біля Територіального сервісного центру №1247 за адресою: м. Павлоград, вул. Дніпровка, 334А. У ході огляду автомобіля була присутня невідома їй особа на ім`я ОСОБА_26 , який хвалив автомобіль і наполягав на його придбанні. Цей чоловік повідомив, що нібито є начальником ТСЦ №1247 і запропонував «допомогти» швидко та без черги переоформити автомобіль за вартість 3500 грн.

Разом з тим, показання потерпілої ОСОБА_4 , данні нею під присягою безпосередньо в судовому засіданні свідчать про те, що вказану заяву про злочин вона писала працівникам поліції з думкою про те, що ОСОБА_5 , можливо, в майбутньому може вчинити якийсь посадовий злочин. Разом з тим, на час подання заяви до правоохоронців про вчинення ОСОБА_5 злочину, останній відносно неї ніяких злочинний дій не вчиняв. Її заява була обумовлена власними припущеннями про можливість вчинення такого злочину Семенякою в майбутньому.

З аналізу змісту вказаної заяви, беручи до уваги, що реєстрація транспортного засобу потребує сплати певних обов`язкових платежів, зважаючи, що потерпіла у вказаній заяві не повідомила про те, з чого складалася озвучена їй вартість перереєстрації транспорту в розмірі 3500 грн., а також з огляду на співставлення цієї заяви з наведеними показаннями потерпілої, наданими нею безпосередньо суду щодо лише припущення можливої злочинної поведінки ОСОБА_5 , суд робить висновок, що заява потерпілої до правоохоронних органів не містить будь-яких фактів, які б містили ознак кримінального правопорушення.

Фактично, подана заява є штучно створеним документом, який легалізував правоохоронним органам мету подальшого притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності, без наявності реальних підстав для цього.

Відтак, суд робить висновок про недостовірність вказаного доказу, який породжує об`єктивні сумніви щодо достовірності та допустимості всіх інших доказів у справі.

4. Доручення від 12.10.2023 року про проведення слідчих розшукових дій в порядку ст.36 КПК України підписане прокурором ОСОБА_27 , відповідно до якого останній дав відповідні доручення ДВБ Національної поліції України щодо проведення слідчих дій.

5. Постанова про призначення групи прокурорів у даному кримінальному провадженні від 15.10.2023 року, якою Заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури визначив групу прокурорів у справі, старшим якої визначено ОСОБА_28 .

Суд бере до уваги, що аналогічних постанов про визначення групи прокурорів у даному кримінальному провадженні, які б мали дату їх складання до 15.10.2023 року прокурором суду надано не було.

Відтак, аналіз та співставлення даних Доручення та Постанови свідчить про те, що вказаний документ, а саме Доручення від 12.10.2023 року, не може бути визнаний допустимим доказом, як і всі інші докази, що зібрані у справі на підставі вказаного доручення також, оскільки прокурора ОСОБА_28 було призначено прокурором у вказаному кримінальному провадженні лише 15.10.2023 року, що з огляду на дату надання доручення на проведення слідчих дій трьома днями раніше призначення вказаної посадової особи прокурором у справі, було видано не уповноваженою на те особою.

6. Постанова про визначення групи прокурорів від 19.10.2023 року, якою

було визначено групу прокурорів у даному кримінальному провадженні, старшим якої визначено ОСОБА_28 .

Стосовно вказаного документа (доказу) суд зауважує таке.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 4 жовтня 2021 року (справа № 724/86/20 провадження № 51-1353кмо21) зазначила, що за приписами п. 1 ч. 2 ст. 39 та ч. 1 ст. 214 КПК України визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, належить до компетенції керівника органу досудового розслідування.

Відсторонювати слідчого від проведення досудового розслідування відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 39 КПК України керівник органу досудового розслідування має право лише вмотивованою постановою, як і призначати іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу або у разі неефективного досудового розслідування.

Таким чином, системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що законодавець у своїй термінографічній практиці застосовує словосполучення «визначати слідчого» та «призначати слідчого», як синонімічного змісту терміни, що мають тотожне семантичне значення стосовно визначення обсягу, форми та змісту дій, які вони характеризують.

Статтею 110 КПК України установлено, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Така специфічна процесуальна форма рішення про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть відповідні повноваження у конкретному кримінальному провадженні, як постанова вбачається із тлумачення положень ч. 2 ст. 39, ч. 1 ст. 214 КПК України у взаємозв`язку з положеннями ст. 110 цього Кодексу.

Об`єднана палата в контексті застосування приписів ст. 110 КПК України виходить з того, що зміст і значення процесуального рішення у формі постанови визначає не виключно його назва, а зміст, структура і обсяг викладеної у процесуальному рішенні інформації про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні з огляду на приписи зазначеної статті кримінального процесуального закону.

Отже, процесуальне рішення керівника відповідного органу досудового розслідування про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має відповідати вимогам ст. 110 КПК України. При цьому, враховуючи вимоги ч. 6 вказаної статті, таке рішення повинно бути виготовлене на офіційному бланку та підписане службовою особою, яка його прийняла.

На підставі викладеного вище, Об`єднана палата прийшла до висновку, що процесуальне рішення про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має прийматися у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

При цьому таке процесуальне рішення необхідно долучати до матеріалів досудового розслідування для підтвердження наявності повноважень слідчих, які здійснюють досудове розслідування.

В аспекті застосування приписів ч. 2 ст. 39, ч. 1 ст. 214 КПК у взаємозв`язку з положеннями ст. 110 цього Кодексу недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.

За змістом статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, невід`ємною складовою якого є здійснення процесуальних дій уповноваженою на те особою в конкретному кримінальному провадженні. Збирання доказів неуповноваженою особою є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті застосування приписів статей 412, 438 КПК України, що констатує суд в даному випадку.

7. Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.10.2023 року, за яким потерпіла ОСОБА_4 з пред`явлених до впізнання чотирьох осіб впізнала ОСОБА_5 , як особу, яка, за її версією, у вересні 2023 року за грошову винагороду запропонувала зареєструвати транспортний засіб суд визнає недопустимим доказом, з огляду на таке.

Так,відповідно до ч.6 статті 228 КПК України, …за необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Проведення впізнання за фотознімками, матеріалами відеозапису виключає можливість у подальшому пред`явленні особи для впізнання.»

Тобто перед початком слідчої дії слідчий спочатку встановлює у особи, яка буде впізнавати, сукупність ознак та рис, за якими вона може впізнати особу та вносить їх до протоколу в присутності понятих, після чого надає для огляду фотознімки осіб які будуть впізнаватись.

Відповідно до ч.7 статті 228 КПК України визначено, що фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.

Разом з тим, відповідно до вказаного протоколу впізнання на першому аркуші вклеєні 4 фотокартки, які були пред`явлені потерпілій ОСОБА_29 мають суттєві відмінності за кольором, віком та рисами обличчя, що у свою чергу ставить під сумнів об`єктивність проведення зазначеної слідчої дії.

Крім того, був порушений порядок проведення вказаної слідчої - дії всупереч вимогам статей 228, 231 КПК України перед пред`явленням особи для впізнання слідчим не зазначено, за якими саме рисами обличчя потерпіла ОСОБА_4 може впізнати особу, яка буде пред`явлена для впізнання.

При цьому, про це зазначено вже на другому аркуші протоколу впізнання, тобто вже після пред`явлення фотознімків свідку.

Також, звертає на себе увагу й той факт, що вказана слідча дія проводилася без обов`язкової умови для її проведення, а саме за відсутності понятих.

Враховуюче зазначене суд прийшов до висновку, що вказаний протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками є недопустимим доказом, через суттєве порушення порядку проведення слідчої дії, яка в свою чергу порушує права людини та основоположні свободи.

Вказаний висновок суду у даній справі щодо даного доказу узгоджується з правовою позицією Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду, яка була викладене у постанові по справі № 306/2629/17 від 24 вересня 2020 року.

8. Письмова згода від 10 жовтня 2023 року на залучення до конфіденційного співробітництва та проведення інших негласних слідчих розшукових дій за підписом ОСОБА_4 на адресу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_30 визнається судом недопустимим доказом, оскільки така згода отримана не уповноваженою на те особою.

Вказана письмова згода, яка надана прокурору у кримінальному провадженні ОСОБА_30 датується 10.10.2023 роком, тобто за два дні до внесення даних про злочин до ЄРДР, а також за 5 діб до того, як вказану посадову особу призначили прокурором у зазначеному кримінальному провадженні.

9. Матеріали від 18 жовтня 2023 року виконаного доручення від 12.10.2023 року, яке надавав прокурор ОСОБА_31 , також визнаються судом недопустимими доказами, оскільки, з огляду на призначення ОСОБА_32 прокурором в даному провадженні лиш 15 жовтня 2023 року. надане ним трьома днями раніше доручення було підписано не уповноваженим на це прокурором.

10. Клопотання про дозвіл на проведення обшуку за адресою:

АДРЕСА_2 . Клопотання про дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 не мають згадки про надання будь-якої неправомірної вигоди з боку ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 .

12. Протокол обшуку, який було проведено за місцем проживання обвинуваченого, відповідно до наданого судом дозволу, містить данні про те, що за місцем проживання обвинуваченого нічого не було виявлено та вилучено, що стосувалося б його мети.

13. Протокол вручення грошових коштів для проведення контролю за вчиненням злочину містить в собі данні про те, що потерпіла ОСОБА_4 отримала від оперуповноваженого ОСОБА_33 грошові кошти у сумі 20 000 грн, купюрами у кількості 40 штук.

Разом з тим, при фактичному перерахунку виданих грошових коштів встановлено істотну розбіжність із даними, зазначеними у протоколі, оскільки,насправді було видано 41 купюру на загальну суму 20 500 грн.

Зазначена невідповідність між змістом протоколу та фактично виданими грошовими коштами, не зважаючи на те, що даний протокол містить відомості про те, що потерпіла ОСОБА_4 , у присутності понятих перерахувала вищевказані грошові кошти, а дана дія не мала зауважень та доповнень, є прямим свідченням внесення недостовірних відомостей до процесуального документа та штучного формування доказової бази, що вказує на ознаки фальсифікації доказів стороною обвинувачення, оскільки є не зрозумілим, яка з переліку грошових купюр, які ідентифіковані даним протоколом, як 40 купюр номіналом по 500 гривень, але, яка на справді є 41-шою, використовувалася під час здійснення даного кримінального провадження для проведення контролю за вчиненням злочину.

Відповідно до вимог ст. 86, 87 КПК України, докази, отримані з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а також докази, щодо яких є обґрунтовані сумніви у їх достовірності, підлягають визнанню недопустимими та не можуть бути покладені в основу обвинувачення.

Зазначена розбіжність у кількості купюр , а відтак і в загальній сумі грошей, отриманих потерпілою для проведення контролю за вчиненням злочину, не може бути виправдана технічною помилкою чи опискою, оскільки протокол вручення грошових коштів є процесуальним документом підвищеного контролю, складається в присутності декількох службових осіб та має фіксувати точні, перевірені та достовірні дані.

Враховуючи наведені підстави, протокол вручення грошових коштів ОСОБА_4 для проведення контролю за вчиненням злочину, а також всі похідні від нього докази підлягають визнанню недопустимими.

14. Ухвала слідчого судді від 28 листопада 2023 року містить данні про те, що слідчий, який його подав, клопотав про надання дозволу на проведення обшуку адмінбудівлі ТСЦ МВС в Дніпропетровській області № 1247 в м.Павлограді, вул.Дніпровська,334А.

Слідчим суддею дане клопотання було задоволено частково, був наданий дозвіл на виявлення та вилучення, в тому числі, й грошових коштів, отриманих злочинним шляхом.

15. Протокол обшуку від 07.12.2023 року, який провів та склав прокурор ОСОБА_34 , містить данні про те, що обшук проводився ним в ТСЦ МВС в Дніпропетровській області № 1247, під час обшуку були виявлені та вилучені мобільні телефони ОСОБА_5 , чернові записи, тощо, а також з під столу кабінету грошові кошти: 7 купюр номіналом по 200грн., одна номіналом 100 грн., 11 купюр номіналом 500грн.

Аналіз даного доказу свідчить про те, що обшук проводився безпосередньо в іншому місці та в іншій структурі, а саме: в приміщенні ТСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізькій областях (на правах відділу м.Павлоград), а не в ТСЦ МВС в Дніпропетровській області № 1247, як про те клопотав прокурор, звертаючись за дозволом на обшук до слідчого судді.

Крім того, до проведення вказаного обшуку не була залучена відповідальна на те особа, а саме керівник ТСЦ МВС «1247», яким на той час був ОСОБА_10 .

Перегляд відео фіксації даної слідчої дії свідчить про те, що грошові кошті різними номіналами (від 100 до 500грн.) були виявлені під столом керівника. Дані грошові кошти були звернуті в єдине ціле, купкою, тощо, і були виявлені лише після того, як один з присутніх даної слідчої дії звернув увагу на той факт, що ОСОБА_5 дані кошти скинув під стіл. Безпосередньо вказаний факт зафіксовано не було.

Встановлені номінали даних грошових коштів та номера цих купюр свідчать про те, що серед переліку грошей, є й грошові кошти номіналом по 500 гр., в кількості 5 купюр, з номерами купюр, які ідентифіковані під час їх вручення ОСОБА_4 для проведення контролю за вчиненням злочину.

Разом з тим, одночасно, з вказаними купюрами знаходились в одній купці, були виявлені та вилучені на підставі ухвали суду про обшук й купюри номіналом 100 та 200грн.

Враховуючи, що купюри номіналом по 100 та 200грн. не вручалися ОСОБА_4 для проведення контролю за вчиненням злочину, не зрозумілим є їх походження.

Обґрунтовані сумніви в достовірності та допустимості даного доказу мають місце у суду з огляду на те, що судовим розглядом було встановлено, а також не заперечувалося прокурором, що перед обшуком кабінету ОСОБА_5 останній, під час затримання, був обшуканий працівниками правоохоронних органів. Лише після цього проводився обшук в кабінеті керівника.

Обвинувачений та численні свідки даної дії зазначали, що під час особистого обшуку ОСОБА_5 у останнього не було нічого виявлено та вилучено. Вказаний факт не було спростовано й прокурором. Кабінет обвинуваченого в день інкримінованого злочину, які і зазвичай, був весь час відкритим, до кабінету заходила потерпіла, отримувала зауваження з цього приводу. Остання в той день неодноразово питала про обвинуваченого у адміністраторів, шукала його, намагалася зустрітися й т.і.

Відтак, суд констатує, що обвинувачений, після особистого обшуку, здійсненого правоохоронцями під час його затримання, наслідками якого було не виявлення при ньому будь-яких предметів та коштів, був апріорі позбавлений можливості підкинути вже під час обшуку в кабінеті виявлені гроші під стіл.

Зазначені обставини свідчать про те, що наполегливі та послідовні доводи обвинуваченого та його захисника про те, що кримінальне провадження відносно нього стало наслідком фальсифікацій, штучно створених умов за для збирання доказів, легітимізації кримінального провадження, й т..і. заслуговують на увагу.

16. Протокол огляду грошових коштів та речей від 07.12.2023 року містить в собі данні про те, що ОСОБА_4 видає оперуповноваженому, крім номерних знаків на авто та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, грошові кошти в сумі 17500грн., номіналом по 500 грн., у кількості 35 штук.

На переконання суду, вказаний доказ також є недостовірним та не допустимим.

Звертає на себе увагу, що дана видача грошових коштів проводилася за відсутності понятих.

Натомість, їх присутність була забезпечена під час вручення ОСОБА_12 грошових коштів для здійснення контролю за вчиненням злочину.

Також, судовим розглядом, під час безпосереднього дослідження даного доказу встановлено, що він не містить в собі відомості в зв`язку з чим видаються дані кошти, чому саме в сумі 17500 грн., та яка кількість з раніше виданих була використана ОСОБА_12 під час здійснення контролю за вчиненням злочину.

З огляду на той факт, що під час видачі грошових коштів ОСОБА_12 у відповідному протоколі зафіксовано видачу 41-ї купюри номіналом по 500грн., тобто загалом 20500 грн., під час обшуку виявлено 5 ідентифікованих купюр номіналом по 500грн., що дорівнює 2500грн., а сама ОСОБА_12 повернула правоохоронним органам 17500 грн., не зрозумілим є куди поділася ще одна купюра номіналом 500 грн., яка відповідно до протоколу, за участю понятих видавалася ОСОБА_12 для контролю за вчиненням злочину.

Вказані обставини приводять суд до висновку про недостовірність та недопустимість й даного доказу.

17. Запит від прокурора ОСОБА_35 до РСЦ ГСЦ у Дніпропетровській та Запорізькій областях містить дані про те що 07.12.2023 року о 13.58 відбулася реєстрація суб`єктом звернення через інформат на ім`я ОСОБА_4 .

Вказана обставина свідчить про те, що ОСОБА_12 самостійно зареєструвала на своє ім`я відповідний талон, та в вдень звернення до Сервісного Центру отримувала адміністративні послуги в правовому полі, без будь якої допомоги з боку ОСОБА_5 , в тому числі й з корупційними складовими, про висловлення яких останнім потерпіла зазначала ще в жовтні 2023 року, під час звернення до правоохоронців із заявою про вчинений ОСОБА_5 злочин.

18. Протокол огляду від 08.12.2023 року містить данні про огляд прокурором ОСОБА_36 08.12.2023 року в період часу з 01.03 год. до 03.12 год. вилучені під час обшуку речі, в тому числі й грошові кошти.

Суд ухвалює рішення про недопустимість й цього доказу, оскільки в порушення вимог КПК огляд та відкриття спец пакетів здійснювалось без понятих.

19. Протокол огляду речей від 08.01.2024 року містить данні про те, що о/у ОСОБА_37 , в період часу 10.00-11.00 оглядав мобільний телефон Семеняки, який було вилучено під час обшуку. Було зафіксовано відсутність спілкування ОСОБА_12 з ОСОБА_13 .

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що й вказана слідча процесуальна дія відбулася без участі понятих.

20. Постанова про розсекречення винесеної ОСОБА_27 20.12.2023 року.

21. Стосовно протоколів НСРД від 11.12.2023 року

Під час розгляду справи судом стороною захисту було заявлено клопотання про надання захисту матеріалів на підставі яких були проведенні негласні слідчо-розшукові дії.

У відповідь стороною обвинувачення були надані лише клопотання до слідчого судді та постанови про проведення негласної слідчо-розшукової дії, які були розсекречені лише 12.05.2025 року, тобто майже через рік після направлення обвинувального акту до суду, однак, ухвали про дозвіл на проведення НСРД долучені так і не було.

Відповідно до правової позиції Великої палати Верховного суду у постанові 751/7557/15-к від 19.01.2019 року зазначено, що не відкриття матеріалів сторонами одна одній в порядку ст. 290 КПК після закінчення досудового розслідування, а також додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, є підставою для визнання судом відомостей, що містяться в них, недопустимими як доказ.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду сформулювала свій правовий висновок про те, що процесуальні документи, які стали правовою підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій (далі НСРД) (ухвали, постанови, клопотання), що не були відкриті стороні захисту на момент звернення до суду з обвинувальним актом, оскільки вони не були у розпорядженні сторони обвинувачення - за наявності відповідного клопотання, можуть бути відкриті під час судового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції. Таке відкриття на цих стадіях кримінального провадження процесуальних документів, які стали правовою підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, не тягне за собою за вказаних обставин визнання відомостей, які містяться у них, та результатів проведення таких дій недопустимими доказами відповідно до ст. 290 КПК.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відходу від правового висновку ВСУ немає з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 290 КПК прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Таким чином, законодавець встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає можливість сторонам майбутнього судового розгляду ознайомитися із доказами кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду.

На необхідність дотримання законної процедури, принципу рівності сторін та права обвинуваченої особи на захист під час кримінального провадження неодноразово у своїх рішеннях наголошував Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ).

Зокрема, суд зазначав, що кримінальне провадження, у тому числі складові такого провадження, які стосуються процедури, мають бути засновані на принципі змагальності, і має бути забезпечена процесуальна рівність сторін обвинуваченняі захисту. Право на судовий розгляд за принципом змагальності означає, що сторонам обвинувачення і захисту має бути надана можливість ознайомитися із зауваженнями та доказами, наданими іншою стороною, і відповісти на них (справа "ДжеватСойсал проти Туреччини", заява N 17362/03, рішення від 23 вересня 2014 року, остаточне рішення від 23 грудня 2014 року); згідно з принципом рівності сторін змагального процесу як однієї зі складових розширеної концепції справедливого суду кожній стороні повинно бути надано розумну можливість представити свої аргументи на умовах, які не ставлять її у гірше становище порівняно з опонентом. Заявникові було важливо мати доступ до матеріалів своєї справи і отримати копію документів, які в ній містилися, для того щоб мати змогу оскаржити офіційний протокол стосовно його дій. Не маючи такого доступу, заявник не зміг підготувати адекватний захист і скористатися принципом рівності сторін змагального процесу всупереч вимогам п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини у поєднанні з п. 3 ст. 6 (справа "Фуше проти Франції", заява N 22209, рішення від 18 березня 1997 року); той факт, що заявникові та його захисникам не був наданий відповідний доступ до документів (…), призвів до посилення труднощів у підготовці його захисту (справа "Моісєєв проти Росії", заява N 62936/00, рішення від 09 жовтня 2008 року);

Для доведення допустимості результатів НСРД мають бути відкриті не тільки результати цих дій, а й документи, які стали правовою підставою їх проведення (клопотання слідчого, прокурора, їх постанови, доручення, ухвала слідчого судді), оскільки змістом цих документів сторони можуть перевірити дотримання вимог кримінального процесуального закону стосовно негласних слідчих (розшукових) дій.

Згідно з ч. 1 ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Обов`язковим елементом порядку отримання доказів в результаті НСРД є попередній дозвіл уповноважених суб`єктів (слідчого судді, прокурора, слідчого) на їх проведення. Сторона захисту вправі мати інформацію про всі елементи процесуального порядку отримання стороною обвинувачення доказів, які остання має намір використати проти неї в суді. Інакше від самого початку судового розгляду сторона захисту перебуватиме зі стороною обвинувачення в нерівних умовах.

За загальним правилом суд вирішує питання допустимості доказів, оцінюючи їх в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (ч. 1 ст. 89КПК). Однак у певних випадках суд має право вирішити питання про недопустимість доказу ще до видалення суду до нарадчої кімнати.

Так, згідно з ч. 2 ст. 89 КПК у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Відсутність у сторони захисту процесуальних документів, які стали правовою підставою для проведення НСРД, позбавляє її можливості поставити перед судом питання про недопустимість доказів, а суд вирішити це питання до видалення до нарадчої кімнати. Особливо важливого значення вирішення цього питання судом на початкових етапах судового розгляду набуває у разі, коли йдеться про таку підставу визнання недопустимими доказів, які отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, як здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов (п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК).

Документи, які стали правовою підставою проведення НСРД зокрема ті, які є не розсекречені на момент звернення до суду з обвинувальним актом, не можуть вважатися додатковими матеріалами до результатів проведених негласних слідчих (розшукових) дій, отриманими до або під час судового розгляду, оскільки є їх частиною.

Ці процесуальні рішення виступають правовою підставою проведення НСРД, з огляду на їх функціональне призначення щодо підтвердження допустимості доказової інформації, отриманої за результатами проведення таких дій, і повинні перевірятися та враховуватися судом під час оцінки доказів.

Враховуючи, що НСРД проводяться під час досудового розслідування за ініціативою сторони обвинувачення, ця сторона має їх у своєму розпорядженні, зокрема прокурор - процесуальний керівник цього розслідування.

Згідно з ч. 2 ст. 36 КПК прокурор має повний доступ до матеріалів, документів та інших відомостей, що стосуються досудового розслідування.

Що стосується процесуальних документів, які мають гриф секретності, то за змістом статей 85, 92, 290 КПК прокурор процесуальний керівник зобов`язаний під час досудового розслідування заздалегідь ініціювати процедуру їх розсекречення одночасно с результатами НСРД і забезпечити відкриття цих документів на етапі закінчення досудового розслідування.

Крім того, системне тлумачення ст. 290 КПК свідчить, що у ч. 11 статті йдеться про ситуації, коли матеріали було отримано стороною після завершення виконання вимог цієї кримінально-процесуальної норми та закінчення досудового розслідування.

При цьому варто враховувати й те, що суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції та їм було відмовлено в його задоволенні або якщо про ці докази стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується (ч. 3 ст. 404 КПК). Якщо у процесі такого дослідження постанов, ухвал та клопотань буде встановлено порушення вимог ст. 290 КПК, то відомості наведені у відкритих процесуальних документах, не є допустимими доказами.

Висновок Великої Палати Верховного Суду про застосування норми права в порядку ч. 4 ст. 442 КПК свідчить про те, що за наявності відповідного клопотання процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) і яких не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК, оскільки їх тоді не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не було розсекречено на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні, але суд не має допустити відомості, що містяться в цих матеріалах кримінального провадження, як докази.

Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку, що протоколи НСРД не можуть вважатися належними та допустимим доказами у даній справі, оскільки їх природа прямо суперечать чинному законодавству, через що суд не може брати їх до уваги, хоча суд й повернувся до дослідження документів, які стосуються проведення НСРД вже зі стадії судових дебатів у справі.

22. Висновок службового розслідування від 01.02.2024 року який містить данні про те, що перевіркою інформації, що обліковується в ЄДТРЗ, порушень вимог чинного законодавства адміністратором ТСЦ МВС №1247 Жолудєвим під час перереєстрації транспортного засобу Рено Кенго не встановлено.

Із наведеного суд робить висновок, що в даному випадку жодної протиправної дії з боку адміністратора Жолудева, який обслуговував потерпілу ОСОБА_12 під час здійснення нею реєстрації транспортного засобу не було, а всі його дії були вчинені виключно в умовах чинного законодавства, без будь якого стороннього впливу.

Решта доказів, долучених до матеріалів справи взагалі не містять в собі та несуть будь якого навантаження на підтвердження або спростування вини мого підзахисного.

При цьому звертає на себе увагу, що під час повернення суду зі стадії судових дебатів до стадії судового розгляду за клопотанням прокурора про необхідність дослідження даних НСРД, які містяться на електронних носіях та безпосереднє дослідження даних оригіналів електронних носіїв з даними НСРД свідчать про те, що аудіо фіксація розмов ОСОБА_5 не містить в собі будь-яких даних, які б свідчили про те, що останній вчинив, або мав намір вчинити злочин, передбачений ч.2 ст.369-2 КК України.

Так, запис однієї розмови між потерпілою та обвинуваченим зафіксував, що ініціатором дзвінка була потерпіла ОСОБА_4 . Остання під час розмови з ОСОБА_5 , на її початку, сплутала ім`я та по батькові останнього, намагалася запевнити ОСОБА_5 про те, що вона з ним знайома, та питала про можливість перереєстрації транспортного засобу, який вона вже придбала.

У відповідь ОСОБА_5 запитав у Левкевич про її територіальне місце знаходження, та порадив у разі перебування в м.Павлограді прибути з цього питання до Сервісного Центру з відповідними документами.

Доказ з відео фіксацією НСРД, який на переконання прокурора мав би довести кримінально-карану поведінку обвинуваченого, не було досліджено судом під час повернення до стадії судового розгляду, встановлення обставин та перевірки їх доказами.

За повідомленням спеціаліста з ДВБ, залученого судом за клопотанням прокурора для здійснення можливості перегляду вказаного доказу в судовому засіданні, даний відео-доказ не може бути відтворений.

Інших доказів вини обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.2 ст.369-2 КК України прокурор не надав суду та не заявив про їх наявність.

Стосовно доказів, наданих стороною захисту.

Стороною захисту були надані суду відповіді, які отримані на адвокатські запити, відповідно до яких повністю спростовується висунута версія сторони обвинувачення, щодо перебування ОСОБА_5 на посаді, про яку йдеться в обвинувальному акті, та можливості здійснення впливу на сторонніх осіб.

Крім того, суду були надані відповіді, отримані на адвокатські запити, які підтверджують, що на момент інкримінованого діяння ОСОБА_5 взагалі не займав будь-якої посади в ТСЦ №1247, його флешку було заблоковано, печатка вилучена.

Так, згідно наданими на запит відповідями, відповідно до наказу №838 «Про організаційно штатні зміни в Головному сервісному центрі МВС», регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філію ГСЦ МВС) реорганізовано (скорочено всі посади) та створено регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській областях ( філія ГСЦ МВС), до структури якого входить територіальний сервісний центр №1247 ( на правах відділу, м.Павлоград, Дніпропетровська область) регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС). Призначення (переведення) працівників на вакантні посади територіального сервісного центру №1247 (на правах відділу, м.Павлоград, Дніпропетровська область) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС) розпочалося з 28 листопада 2023 року.

Станом на день отримання адвокатського запиту та надання відповіді посада начальника територіального сервісного центру №1247 ( на правах відділу, м. Павлоград, Дніпропетровська область) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС) вакантна.

З 28 листопада 2023 року по 05 грудня 2023 року відповідно до затвердженої посадової інструкції, за відсутності начальника ТСЦ 1247, його обов`язки виконував адміністратор цього ж територіального сервісного центру ОСОБА_23 .

З 06 грудня 2023 року по теперішній час, відповідно до затвердженої посадової інструкції, за відсутності начальника ТСЦ 1247, його обов`язки виконує адміністратор цього ж територіального сервісного центру ОСОБА_38 .

Відтак обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_5 в частині того, що він 07.12.2023 року вчинив злочинні дії, передбачені ч.2 ст.369-2 КК України, перебуваючи на посаді начальника ТСЦ №1247 є непідтвердженим, оскільки, як вбачається з офіційної відповіді установи станом на 07.12.2023 року обов`язки начальника ТСЦ 1247 виконував гр. ОСОБА_38 .

Також, пред явлене ОСОБА_5 обвинувачення має посилання на те, що згаданий в обвинувальному акті автомобіль проходив реєстрацію у територіальному сервісному центрі №1247 ( на правах відділу, м.Павлоград, Дніпропетровська область) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС), в.о. начальника якого є ОСОБА_39 , та станом на 14 лютого 2024 року, відповідно до облікових даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, 07 грудня 2023 року в ТСЦ №1247 здійснено перереєстрацію на нового власника транспортного засобу RenaultKangoo, номерний знак НОМЕР_1 .

Відповідно до вкладки «Журнал» ЄДРТЗ (заява №), 07 грудня 2023 року о 15:36:14 адміністратором ТСЦ №1247 ОСОБА_40 здійснено наступну дію, а саме: «Затверджено документ, та переведено з СЦ стану (на обробці у начальника МРЕВ) в стан: (підписаний).

Також відповідно до вкладки «Журнал» ЄДРТЗ (заява №) 07 грудня 2023 року о 15:48:08 адміністратором ТСЦ №1247 ОСОБА_40 здійснено наступну дію (коригування): «Змінено Тип кузова ТЗ з : (Фургон малотоннажний) на : (Фургон)».

Сукупність наведених беззаперечних обставин, в тому числі й тих, які підтверджують той факт, що обвинувачений ОСОБА_5 та начальник сервісного центру ОСОБА_41 були між собою раніше не знайомі, останній працював на керівній посаді лише один день, та саме він затверджував, підписував та видавав потерпілій ОСОБА_12 свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, поруч із тим, що ОСОБА_5 вже не був працівником того ж самого Сервісного Центру, а адміністратори вказаної установи не підпорядковувалися йому та мали свого керівника, породжують обґрунтований сумнів в об`єктивності та підтвердженні пред`явленого ОСОБА_5 обвинуваченні, згідно якого останній одержав неправомірну вигоду для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Стосовно наданих стороною захисту даних про ліквідацію установи, яку в минулому очолював обвинувачений суд зазначає наступне.

Ліквідація це одна із форм припинення юридичної особи. Ліквідація юридичних осіб здійснюється без переходу прав i обов`язків підприємства, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступництва. При ліквідації підприємства його права й обов`язки припиняються.

З дня призначення ліквідаційної комісії до неї переходять усі повноваження щодо управління справами юридичної особи, крім тих, які залишаються згідно з законодавством України за учасниками, наприклад затвердження ліквідаційного балансу. Ліквідаційна комісія не має статусу юридичної особи, а підприємство, що ліквідується, в період її роботи статусу юридичної особи не втрачає. Отже, дієздатність юридичної особи здійснюється через ліквідаційну комісію. Дії комісії розглядаються як дії самої юридичної особи. Комісія здійснює дії, у тому числі виступає в суді від імені юридичної особи і набуває безпосередньо для неї права і обов`язки.

Виконання ліквідаційною комісією своїх обов`язків: повідомлення про ліквідацію юридичної особи в пресі (за місцезнаходженням), про порядок і строки ліквідації; вжиття необхідних заходів для стягнення дебіторської заборгованості, виявлення кредиторів та претензій останніх. У разі якщо відомі кредитори, то ліквідаційна комісія повідомляє їх про ліквідацію письмово.

Робота ліквідаційної комісії починається з опублікування оголошення про ліквідацію юридичної особи, в якому зазначаються порядок і строки заявлення кредиторами претензій.

Слід зазначити, що з набранням чинності Законом України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (1 липня 2004 року) оголошення про ліквідацію юридичної особи має бути розміщено у спеціальному друкованому засобі масової інформації спеціально уповноваженого органу з питань державної реєстрації.

Наказом ГСЦ МВС від 30 жовтня 2023 року №163 створено комісію з проведення заходів, пов`язаних із припинення діяльності регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області ( філія ГСЦ МВС).

Територіальний сервісний центр №№1247 ( на правах відділу, м. Павлоград) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філія ГСЦ МВС) є структурним підрозділом регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філія ГСЦ МВС ), тому окрема комісія з проведення заходів, пов`язаних із припинення діяльності не створювалося, що видно з відповіді на адвокатській запит.

Відповідно до наказу ГСЦ МВС від 01 грудня 2023 року №201 склад комісії з проведення заходів, пов`язаних із припинення діяльності регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області ( філія ГСЦ МВС ) викладено в новій редакції.

Наведене свідчить про те, що функції обвинуваченого ОСОБА_5 були припиненні ще з 30 жовтня 2023 року, після утворення складу ліквідаційної комісії, а, отже , на час інкримінованого злочину останній не займав відповідальне становище, не був членом колективу сервісного центру, не мав в підпорядкуванні будь-яких працівників центру, не був знайомий з новим керівником, який видавав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу потерпілій ОСОБА_12 , а відтак, й вливати на будь кого.

Очевидним за таких обставин є те, що здійснюючи процедуру притягнення обвинуваченого ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.369-2 КК України орган досудового розслідування витлумачив діяння останнього в спосіб, який співпадає з його неправильним розумінням та суперечить точному змісту.

За вказаних обставин, встановлених судом під час розгляду кримінального провадження, лише за умови доведеності вини, ОСОБА_5 можливо й міг би нести відповідальність, але за іншим законом.

Відповідно до вимог ч.3 ст.337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, але лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Враховуючи те, що потерпіла ОСОБА_4 під час допиту в суді показала, що не використовувала власні грошові кошти для передачи їх обвинуваченому, не має будь яких претензій до останнього з цього приводу, будь-яка шкода їй не заподіяна, при цьому прокурор не змінював обвинувачення в суді, а суд, за правилами ст.26 та 337 КПК України, не вправі погіршувати становище обвинуваченого та має розглядати справу лише в межах висунутого обвинувачення, суд не входить в обговорення зазначеного питання.

Приймаючи рішення про те, що вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України не доведено та не підтверджено прокурором суд зазначає наступне.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, при визначенні допустимості чи недопустимості доказів діє Правило «отруєного дерева», «плоди отруєного дерева», або «ефект доміно», згідно з якими визнання одного доказу недопустимим тягне невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі. Отруєне дерево дає отруєні плоди. Матеріали/докази, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу/доказу самі є недопустимими як докази. Після визнання матеріалу/доказу недопустимим, спрацьовує «ефект доміно».

Керуючись практикою Європейського суду з прав людини, яка закріплює принцип «Плодів отруєного дерева», зокрема рішення «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, необхідно прийти до висновку про визнання недопустимими похідних доказів від недопустимого доказу, якими є вищезазначені докази, як такі, що отримані під час тимчасового доступу, що визнаний судом отриманим з порушенням прав людини тобто недопустимим, внаслідок не доведення прокурором перед судом у непорушені принципу законності.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи, у тому числі ті, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, зобов`язані діяти лише в межах повноважень, на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Така ж гарантія збережена і в кримінальному процесуальному законі. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд має оцінити кожний доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, адже ні підозра, ні обвинувачення не можуть відповідно до ч. 3 ст. 17 КПК України ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Досліджуючи у своєму взаємозв`язку докази, надані прокурором на підтвердження винуватості ОСОБА_5 за ч.2 ст.369-2 КК України, починаючи з заяви потерпілої про вчинений злочин, продовжуючи дорученням на проведення слідчих дій, наданим прокурором, який на час надання доручення не був прокурором у даному кримінальному провадженні, завершуючи протоколом огляду грошових коштів, видачі їх потерпілій для проведення контролю за вчиненим злочином, який має недопустимі неточності та суперечливості щодо кількості грошових купюр, їх кількості, тощо, та інших наданих прокурором доказів, яким надано детальний аналіз, суд констатує, що версія сторони обвинувачення про вчинення ОСОБА_5 інкримінованого злочину не підтверджена належними та допустимим доказами, а в справі наявні «сліди плодів отруєного дерева».

Оцінка доказів та їх процесуальних джерел є одним з елементів доказування. Процес оцінки показань учасників судового розгляду та інших процесуальних джерел доказів включає в себе такі елементи, як визначення їх належності, допустимості, достовірності, достатності спочатку для висунення слідчих версій, а згодом і висновків у кримінальному провадженні.

Оцінка належності, допустимості, достовірності показань учасників провадження та інших процесуальних джерел доказів здійснюється, як у процесі їх збирання, так і на підсумковому етапі досудового розслідування, перед прийняттям й обґрунтуванням процесуальних рішень.

Оцінка належності доказів полягає у з`ясуванні їх зв`язку з обставинами, які підлягають доказуванню, тобто аналізу кожного виявленого доказу з точки зору його належності і встановлення зв`язку між доказом і подією, що досліджується.

Судом послідовно, ретельно та детально було перевірено достовірність наданих потерпілою показань, які, фактично, були єдиним джерелом порушення даного кримінального провадження.

Однак, з показань потерпілої ОСОБА_4 наданих суду під присягою слідує, що заяву про вчинений злочин вона писала працівникам поліції з думкою про те, що ОСОБА_5 , можливо, в майбутньому може вчинити якийсь посадовий злочин. Разом з тим, на час подання заяви до правоохоронців про вчинення ОСОБА_5 злочину, останній відносно неї ніяких злочинний дій не вчиняв. Її заява була обумовлена власними припущеннями про можливість вчинення такого злочину ОСОБА_13 в майбутньому.

Дані показання кореспондуються з показами обвинуваченого про те, що він не вчиняв інкримінованого злочину, а також з показаннями інших осіб безпосередніх свідків подій в ТСЦ № 1247 від 07.12.2023 року, які зафіксували відсутність у Семеняки під час затримання та особистого обшуку грошових коштів, відкритий кабінет обвинуваченого, який того дня відвідувала потерпіла за відсутності інших осіб в ньому.

Також, вказані дані не спростовані й відео фіксацією протоколу обшуку, яким не зафіксовано поза розумним сумнівом, що гроші виявлені під столом керівника, були вкинуті туди вже обшуканим обвинуваченим.

Клопотання прокурора, яке було заявлено вже на стадії судових дебатів про необхідність проведення експертизи електронного носія, який суду був наданий стороною обвинувачення, на якому, начебто зафіксовані дані НСРД у справі, та який, під час намагання здійснити його перегляд в судовому засіданні не відтворився, а за показаннями залученого до вказаної дії відповідного спеціаліста ДВБ, має пошкодження та не може бути відтворений, судом залишено без розгляду, оскільки дане клопотання було заявлено прокурором на стадії судових дебатів, при цьому, прокурор не заявив про необхідність вирішити питання про поновлення у справі стадії дослідження обставин та перевірку їх доказами.

Крім того, на переконанням суду, проведення експертного дослідження відносно електронного носія із записом НСРД, який, фактично до судових дебатів не відкривався стороні захисту, тривалий час зберігався у сторони обвинувачення, та за повідомленням відповідного спеціаліста не може бути відтворений, буде суперечити закріпленому у ст.129 Конституції України такому принципу судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, а також буде суперечити вимогам КПК України про необхідність розгляду кримінального провадження виключно в межах висунутого звинувачення.

Відтак, наразі існують лише припущення того, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.369-2 КК України.

У відповідності до ч.3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення

Відповідно до п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Сукупність мотивів, наведених судом, які враховуються за наслідками аналізу всіх доказів у справі свідчать про те, що вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України саме обвинуваченим ОСОБА_5 не доведено.

Відтак, послідовні твердження обвинуваченого ОСОБА_5 на всіх стадіях кримінального переслідування про те, що даного злочину він не скоював; посаду, про яку йде мова в обвинувальному акті станом на 07.12.2023 року він не обіймав; про те, що він не був знайомий з діючим на час інкримінованого злочину керівником ОСОБА_42 , який самостійно підписував та видавав потерпілій свідоцтво на транспортний засіб, в зв`язку з чим, апріорі не міг впливати на нього у прийнятті вказаних рішень, в співставленні, аналізу та у взаємозв`язку з наведеними судом обставинами, за яких певний перелік доказів наданих прокурором є недопустимими та недостовірними заслуговують на увагу.

Статтею 17 КПК України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зі змісту рішень Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (п. 45), у справі «Авшар проти Туреччини» (п. 282), у справі «Веренцов проти України» (п.86), що є частиною національного законодавства України випливає, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений тільки при умові надання стороною обвинувачення достатньої сукупності достовірних доказів, якими обґрунтовується доведеність всіх обставин, які підлягають встановленню у конкретному кримінальному провадженню. Винуватість обвинуваченого повинна бути доказана з переконливістю та безсумнівністю і підтверджена сукупністю належних, допустимих та достовірних (безсумнівно істинних) доказів.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

У даному випадку, визнання обвинуваченого ОСОБА_5 винним за ч.2 ст.369-2 КК України на підставі всіх тих доказів, що були надані під час судового розгляду справи суду прокурором є неприпустимим, оскільки обвинувальний вирок повинен бути ухвалений судом тільки за умови надання стороною обвинувачення достатньої сукупності достовірних, достатніх та допустимимх доказів, якими обґрунтовується доведеність всіх обставин, які підлягають встановленню у кримінальному провадженні.

Разом з тим, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, передбачених пунктом 2 частини 1 ст. 91 КПК України - винуватості обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, форми вини, мотиву, мети вчинення кримінального правопорушення, тощо.

За наведених вище обставин та обґрунтувань, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.369-2КК України, в зв`язку з чим він має бути виправданий у зв`язку із недоведеністю, що кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст.369-2 КК України вчинене обвинуваченим, згідно п.2 ч.1 ст. 373 КПК України.

Доля речових доказів має бути вирішена за правилами ст.100 КПК України, судові витрати, у зв`язку з виправданням ОСОБА_5 повинні бути віднесені на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368,370,371,373,374КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 визнати не винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України.

Виправдати ОСОБА_5 , у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначеного кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України, згідно п.2 ч.1 ст.373 КПК України.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_5 не обирати.

Речові докази:

- мобільні телефони Нокіа, з двома сім картами, Айфон (без номера) чорного кольору в чохлі, з однією сім картою, Айфон 14 моделі, які зберігаються в камері схову речових доказів ГУНП в Дніпропетровській області (квитанція № 165688 від 03.05.2024 року) повернути ОСОБА_5 за належністю, скасувавши арешт з вказаних речей, накладений Ухвалою слідчого судді від 27 грудня 2023 року;

- аркуш паперу з чорновими записами відносно реєстрації транспортного засобу Левкевич; копії документів на вказану особу; блокнот коричневого кольору УСБУ в Дніпропетровській області з чорновими записами; медичні довідки на ім`я ОСОБА_43 та ОСОБА_44 , які зберігаються в камері схову речових доказів ГУНП в Дніпропетровській області (квитанція № 165688 від 03.05.2024 року) - повернути ОСОБА_5 за належністю, скасувавши арешт з вказаних речей, накладений Ухвалою слідчого судді від 27 грудня 2023 року;

- грошові кошти купюрами номіналом 500 грн., 200 грн., 100грн., на загальну суму 7000 грн. звернути на користь держави, а саме залишити УФЗБО ГУНП в Дніпропетровські області ( квитанція № 001811 від 13.02.2024 року), скасувавши арешт з вказаних грошових коштів, накладений Ухвалою слідчого судді від 27 грудня 2023 року;

Процесуальні витрати за проведення судової експертизи у справі у розмірі 3029грн.12 коп. - віднести на рахунок держави.

Вирок може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області в строк тридцять днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_45