Номер провадження: 11-кп/813/1290/26
Справа № 509/5239/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисників: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеськім апеляційним судом та захисником ОСОБА_7 за допомогою власних технічних засобів, виділені матеріали кримінального провадження №0001760 від 21.05.2018 року, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 04.12.2025 року про продовження строку тримання під вартою обвинувачених,

встановив:

На розгляді Хаджибейського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0001760 від 21.05.2018 рокуза обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.187, ч.3 ст.146, ч.2 ст.186, п.п. 3, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України, та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України.

Оскарженоюухвалою місцевого суду частково задоволено клопотання прокурора та обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 продовжений строк тримання під вартою до 02.02.2026 року, з визначенням застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що становить 908400 (дев`ятсот вісім тисяч чотириста) гривень.

Мотивуючи прийняте рішення, суд послався на врахування даних про особи обвинувачених,тяжкість інкримінованих злочинів, а також наявність ризиків, визначених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які слугували підставою для застосування запобіжного заходу та продовжують існувати.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту або визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави - 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту у нічний період доби.

В обґрунтування вимог апеляційних скарг захисники посилають на недоведеність існування ризиків та ненадання належної оцінки можливості застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу. Також захисники посилаються на не врахування місцевим судом даних, які характеризують особи обвинувачених, міцність їх соціальних зв`язків, наявність утриманців, тривалість перебування обвинувачених під вартою та погіршення стану здоров`я.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала місцевого суду не оскаржена.

Апеляційний розгляд проведено без участі прокурора, який будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явився, але подав клопотання про здійснення розгляду справи за його відсутністю.

Відео зв`язок з ДУ «Одеській слідчий ізолятор» не відбувся у зв`язку з відсутністю в даній установі електропостачання.

Обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , із клопотаннями про проведення судового засідання за їх участю до суду не звертались.

Захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не наполягали на участі обвинувачених.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК апеляційний розгляд проведено за відсутності прокурора та обвинувачених.

Заслухавши суддю-доповідача, захисників, які наполягали на задоволенні апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченим, виконавши вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строк дії запобіжного заходу.

Запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.187, ч.3 ст.146, ч.2 ст.186, п.п. 3, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких та особливо тяжкого злочинів, відповідно.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими, а також продовження існування раніше встановлених ризиків, які дають підстави вважати, що перебуваючи на свободі, обвинувачені можуть здійснити спроби переховування від суду, незаконно впливати на свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи захисників в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, з огляду на таке.

Підставою для продовження строку дії запобіжного заходу є продовження існування ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачені можуть здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачені можуть здійснювати спроби протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачені обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватимуть відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується/продовжується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Тобто слід констатувати, що в даному випадку, на даному етапі кримінального провадження, суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання захисника на відсутність ризику переховування обвинувачених, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пред`явлено обвинувачення в тому числі за п.п. 3, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України, санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічного позбавленням волі. Тому, не можна виключати, що обвинувачені, розуміючи тяжкість можливого найсуворішого покарання, можуть вдатися до спроб переховування від суду, тому передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК ризик не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд приймає до уваги посилання сторони захисту на те, що потерпілі та свідки допитані в судовому засіданні, проте, зауважує, що з урахуванням даної категорії кримінальних проваджень, вочевидь може виникнути необхідність у додатковому допиті свідків, покази яких мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду, а перебуваючи на свободі, обвинувачені можуть здійснювати незаконний вплив на свідків та інших учасників, схиляючи їх до зміни показів, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, на думку колегії суддів, не можна визнавати недоведеним існування ризику, визначеного п. 5 ч.1 ст.177 КПК, з урахуванням кількості епізодів кримінальних тяжких та особливо тяжких злочинів, які інкримінуються обвинуваченим, що не виключає можливість продовження обвинуваченими злочинної діяльності.

Колегія суддів приймає до уваги посилання сторони захисту на дані, які характеризують особи обвинувачених, наявність у них міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, однак вказані обставини не можливо визнати такими, що беззаперечно можуть гарантувати запобігання існуючим ризикам.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченим, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останнім злочинів, обставин їх вчинення, тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченим на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти існуючим ризикам, та унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Крім того, колегія суддів вважає, що місцевий суд із достатньою повнотою мотивував своє рішення та, враховуючи тривалий час перебування обвинувачених під вартою, визначив ОСОБА_8 та ОСОБА_9 розмір застави з урахуванням приписів п.3 ч.5 ст.182 КПК, який з урахуванням обвинувачення у вчиненні зокрема особливо тяжкого злочину, не можливо вважати необґрунтованим.

При цьому, оцінюючи доводи сторони захисту щодо наявності у обвинувачених міцних соціальних зв`язків та непомірності розміру застави, колегія суддів зауважує, що застава може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною та/або юридичною особою (заставодавцем), що передбачено ч.2 ст.182 КПК.

Враховуючи вище зазначене, доводи захисників про можливість застосування обвинуваченим запобіжного заходу у виді домашнього арешту, або зменшення розміру застави, колегія суддів визнає безпідставними.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , під вартою. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинувачених під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинувачених під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинувачених під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування ухвали суду першої інстанції.

Водночас враховуючи те, що обвинувачені досить тривалий час перебувають під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, колегія суддів вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження такою, що у разі невжиття місцевим судом заходів для забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Крім того, з урахуванням доводів захисників щодо погіршення стану здоров`я обвинувачених, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати посадових осіб ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та Філії ЦОЗ ДКВС України в Миколаївській та Одеській областях забезпечити належне медичне обстеження та лікування у разі необхідності обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , у встановленому законом порядку, в тому числі, у разі необхідності, у закладах охорони здоров`я МОЗ України.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 409, 410, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 04.12.2025 року, якою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України щодо забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження.

Зобов`язати посадових осіб ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та Філії ЦОЗ ДКВС України в Миколаївській та Одеській областях забезпечити належне медичне обстеження та лікування у разі необхідності обвинувачених ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у встановленому законом порядку, в тому числі, у разі необхідності, у закладах охорони здоров`я МОЗ України.

Копію ухвали надіслати на адресу ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та Філії ЦОЗ ДКВС України в Миколаївській та Одеській областях.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4