Справа № 944/220/24
Провадження №1-кп/944/602/25
УХВАЛА

16.12.2025 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Яворові кримінальне провадження, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000274 від 02.07.2023 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Червоноград, українця, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, з середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України,

в с т а н о в и в:

Органом досудового розслідування встановлено та не оспорюється учасниками судового провадження, що ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою власного безпідставного збагачення, шляхом обману та здійснення незаконних операцій із використанням електронно - обчислювальної техніки, за допомогою номеру мобільного телефону НОМЕР_1 , використовуючи аккаунт в соціальній мережі «Facebook» під назвою « ОСОБА_5 », де розміщував оголошення про продаж автозапчастин, хоча таких в наявності не мав, заходи щодо закупівлі таких ним не вживались заволодів грошовими коштами ОСОБА_6 за наступних обставин.

Так, ОСОБА_4 30.06.2023 отримавши від потерпілого ОСОБА_6 , заявку на придбання товару, а саме запчастин до автомобіля марки «Mercedes-Benz», не маючи можливостей та намірів виконувати зобов?язання по продажу даного товару, використовуючи соціальну мережу «Facebook Messenger» та номер мобільного телефону НОМЕР_1 , шляхом листування обговорив з потерпілим деталі та умови оплати і доставки запчастин до вищевказаного автомобіля, та надав такому банківські реквізити карткового рахунку за № НОМЕР_2 , куди ОСОБА_6 30.06.2023 перебуваючи за місцем свого проживання в АДРЕСА_2 , використовуючи власний мобільний застосунок керування власними коштами «Приват24», в якості оплати за замовлені запчастини, перерахував грошові кошти на картковий рахунок раніше наданий ОСОБА_4 , однією транзакцією у сумі 500 гривень, якими заволодів шляхом обману (шахрайства) та в подальшому розпорядився на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_4 , обвинувачується у заволодінні чужим майном, шляхом обману (шахрайстві), шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Крім цього встановлено, що ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою власного безпідставного збагачення, шляхом обману та здійснення незаконних операцій із використанням електронно - обчислювальної техніки, за допомогою номеру мобільного телефону НОМЕР_1 , використовуючи аккаунт в соціальній мережі «Facebook» під назвою « ОСОБА_7 » де розміщував оголошення про продаж автозапчастин, хоча таких в наявності не мав, заходи щодо закупівлі таких ним не вживались заволодів грошовими коштами ОСОБА_8 за наступних обставин.

Так, ОСОБА_4 04.07.2023 отримавши від потерпілого ОСОБА_8 , заявку на придбання товару, а саме запчастин до автомобіля марки «Audi», не маючи можливостей та намірів виконувати зобов?язання по продажу даного товару, використовуючи соціальну мережу «Facebook Messenger» та номер мобільного телефону НОМЕР_1 , шляхом листування обговорив з потерпілим деталі та умови оплати і доставки запчастин до вищевказаного автомобіля, та надав такому банківські реквізити карткового рахунку за № НОМЕР_2 , куди ОСОБА_8 04.07.2023 перебуваючи за місцем свого проживання в АДРЕСА_3 , використовуючи власний мобільний застосунок керування власними коштами «Райффайзен Онлайн», в якості оплати за замовлені запчастини, перерахував грошові кошти на картковий рахунок раніше наданий ОСОБА_4 , двома транзакціями у сумі 800 гривень та 400 гривень, якими заволодів шляхом обману (шахрайства) та в подальшому розпорядився на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_4 , обвинувачується у заволодінні чужим майном, шляхом обману (шахрайстві), шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні заявив клопотання про закриття кримінального провадження відносно нього у зв`язку з декриміналізацією діяння відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», що набув чинності 09.08.2024.

ОСОБА_4 судом було роз`яснено суть обвинувачення, підставу для закриття кримінального провадження відносно нього, право заперечувати проти закриття кримінального провадження, а також наслідки закриття провадження у справі.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 не заперечував проти закриття кримінального провадження відносно нього. Вказав, що розуміє свої права, усвідомлює, що закриття провадження з вказаної підстави не є реабілітуючим, йому зрозумілі наслідки закриття провадження.

Прокурор у судовому засіданні не заперечувала проти заявленого клопотання.

Потерпілі у судове засідання не з`явилися, надіслали до суду заяви, в якій просить справу у їх відсутності, при обранні міри покарання покладаються на розсуд суду.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, суд приходить до наступних висновків.

Європейський суд з прав людини вважає, що ст.7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Ніякого покарання без закону» є важливою складовою принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, згідно з яким за наявності відмінностей між чинним на час вчинення злочину кримінальним законом та законом, який набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди мають застосовувати той із них, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі Скоппола проти Італії).

Згідно ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі.

Частина 1 ст.2 КК України передбачає, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Частиною 6 ст.3 КК України встановлено норму, за якою зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цьогоКодексута/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року № 3886-IX (далі - Закон №3886-ІХ), який набрав чинності 09.08.2024, встановлено, що дії щодо викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати у розмірі до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (тобто, до 3028 грн.) - є дрібною крадіжкою, за яку настає відповідальність за ст. 51 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Пунктом 5 підрозділу 1розділу XX Податкового Кодексу України передбачено, що якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом169.1.1 пункту 169.1 статті 169розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до пп.169.1.1 пункту 169.1 ст.169 Податкового кодексу України, податкова соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року - для будь-якого платника податку.

Національним законодавством встановлено, що злочини у формі крадіжки (ст. 185 КК України), шахрайства (ст. 190 цього Кодексу) та привласнення, розтрати майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем (ст. 191 КК України) слід відрізняти від дрібного викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати як адміністративних правопорушень, передбачених ст. 51 КУпАП, лише таким елементом об`єктивної сторони, як вартість викраденого майна, що встановлюється законом.

Беручи до уваги, що ОСОБА_4 обвинувачено у вчиненні діяння, шкода якого становить 500 грн, 800 грн та 400 грн, що на даний час не охоплюється складом кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.190 КК України, що відповідно виключає кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим є підстави вважати, що з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» скасовано положення ст.51 КУпАП у попередньому викладі, зміст якого до 09.08.2024 визначав диспозицію інкримінованої норми та визначав кримінальну протиправність діяння.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та ті обставини, що відбулась декриміналізація інкримінованого ОСОБА_4 діяння на підставі Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», який набув чинності 09.08.2024 р. та має зворотну дію в часі, із врахуванням наданої обвинуваченим згоди на закриття кримінального провадження, суд доходить до висновку про наявність підстав для закриття кримінального провадження відповідно до п. 4-1 ч. 1ст. 284 КПК України у зв`язку із частковою втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Згідно абзацу четвертого частини сьомої статті 284 КПК України ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої або пунктом 1-2 частини другої цієї статті, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених ст.479-2 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.479-2 КПК України суд здійснює судове провадження щодо діяння, кримінальна протиправність якого була встановленазаконом, що втратив чинність, у загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно ч.3 ст.479-2 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.

Суд вважає, що оскільки Законом №3886-ІХ підвищилась межа, з якої настає кримінальна відповідальність за крадіжку, то вказані обставини є у даному випадку підставою для закриття кримінального провадження за п.4-1 ч.1ст.284 КПК України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення за ч.3 ст.190 КК України, слід закрити на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Зважаючи на те, що обвинувачений не заперечує проти закриття кримінального провадження відносно нього, розуміє наслідки закриття провадження з нереабілітуючих підстав, суд вважає за необхідне клопотання задовольнити.

Цивільний позов не заявлено.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати відсутні.

Згідно з ч.4 ст.174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Керуючись Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024, ст.5 КК України, п.4-1 ч.1 ст.284, ст.479-2 КПК України, суд,

у х в а л и в:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити.

Кримінальне провадження №0000274 від 02.07.2023 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.190 КК України закрити на підставі п.4-1 ч.1ст.284 КПК України у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Копію даної ухвали направити до Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області для вирішення питання про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст.51 Кодексу України про адміністративні правопорушення за вчинення діянь, кримінальне провадження щодо яких закрито на підставі п. 4-1 ч. 1ст.284 КПК України.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області від 01.09.2023 - скасувати.

Речові докази - мобільний телефон марки «іPhone X», іmeі: НОМЕР_3 та sim-картку оператора стільникового зв`язку «Київстар»: НОМЕР_4 повернути ОСОБА_9 .

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення через Яворівський районний суд Львівської області.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1