КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/1409/2026 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засіданняОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2025 року, -

за участю:

представникавласника майна ОСОБА_6 , - адвоката ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 27.10.2025 року задоволено клопотанняпрокурора Оболонської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002561 від 21.10.2025 року та накладено на майно, а саме на;

- квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ), із забороною відчуження, розпорядження та користування будь-кому і будь-яким чином вказаним майном.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 27.10.2025 року, скасувати її, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Щодо поновлення строку на апеляційне оскарження апелянт вказує, що розгляд клопотання прокурора в суді першої інстанції відбувся без повідомлення та участі власника майна. Про існування арешту нерухомого майна власник майна дізнався лише 08.12.2025 року з витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Мотивуючи апеляційні вимоги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 27.10.2025 року є необґрунтованою та немотивованою, а відтак підлягає скасуванню.

Зауважує, що забороняючи власнику майна користуватися власним житлом, слідчий суддя порушив вимоги кримінального процесуального законодавства та принцип спів розмірності втручання. Водночас, збереження майна як речового доказу цілком може бути досягнуте шляхом унеможливлення його відчуження, а користування квартирою для проживання жодним чином не загрожує її існуванню.

Наголошує представник, що квартира, на яку накладено арешт, не відповідає критеріям речових доказів, які визначені ст. 98 КПК України.

В судове засідання прокурор не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату та час призначеного судового розгляду.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана бути зацікавленою провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив задовольнити її, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, представником власника майна ОСОБА_6 - адвокатом ОСОБА_7 не було пропущено строк на апеляційне оскарження на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 27.10.2025 року, виходячи з положень абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а його апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, що СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0002561 від 21.10.2025 року за ч. 5 ст. 190 КК України, за фактом незаконного заволодіння квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Органом досудового розслідування зазначено, що група невстановлених осіб шляхом обману, відповідно до розподілених ролей, умисно, усвідомлюючи небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, з корисливих спонукань, заволоділи квартирою АДРЕСА_2 , вчинивши шахрайство в особливо великих розмірах в умовах воєнного стану.

Так, відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 15.05.2025 року, укладеного між директором ТОВ «Генезис Консалт» ОСОБА_9 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) (продавець) та ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ) (покупець), який посвідчений приватним нотаріусом КНО ОСОБА_10 , та зареєстрований в реєстрі за №2111, ОСОБА_6 набув право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . З моменту купівлі вказаної квартири ОСОБА_6 почав ним користуватися та використовувати у власних цілях, зокрема почав робити ремонтні роботи.

Квартира, що відчужується за вищезазначеним договором належала ТОВ «Генезис Консалт» на праві приватної власності на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, яке відноситься до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Генезис Консалт» від 23.04.2025, посвідченого ОСОБА_11 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровий № 131, 132. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ОСОБА_12 , Київський міський нотаріальний округ, м. Київ 08.05.2025 року, номер запису про речове право (право власності) 59851461, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

У свою чергу, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, згідно договору купівлі-продажу квартири від 22.09.2009, укладеного між ОСОБА_13 (РНОКПП НОМЕР_3 ( (продавець) та ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_4 ), який посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_14 та зареєстрований в реєстрі №1652, ОСОБА_9 набув право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .

Надалі з метою реалізації своїх злочинних дій, відповідно до акту приймання-передачі нерухомого майна, яке вноситься до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Генезис Консалт» від 23.04.2025 (далі ТОВ «Генезис Консалт), укладеного між ОСОБА_9 (засновник) (РНОКПП НОМЕР_4 ) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Генезис Консалт» (), в особі представника ОСОБА_15 (РНОКПП НОМЕР_5 ) (сторона), який посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_11 та зареєстрований в реєстрі під №№ 131,132, складений акт приймання-передачі нерухомого майна, яке вноситься до статутного капіталу ТОВ «Генезис Консалт», а саме: засновник для внесення своєї частки до статутного капіталу ТОВ «Генезис Консалт» передає, а ТОВ «Генезис Консалт» приймає до статутного капіталу ТОВ «Генезис Консалт» нерухоме майно, яким є квартира номер АДРЕСА_2 . Документом, що посвідчує право власності ОСОБА_9 є Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14 22.09.2009 за реєстровим №1652, право власності зареєстровано державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_16 26.09.2024, номер відомостей про речове право (право власності): 57901574.

Відповідно до інформації із ІПНП 13.03.2018 до Печерського УП ГУ НП у м. Києві надійшло повідомлення від оператора спецлінії «102» про те, що 13.03.2018 о 11:41 год. за адресою: АДРЕСА_1 лікарем швидкої допомоги констатовано смерть ОСОБА_13 , у віці 77 років. Проведеною перевіркою установлено, що за вищезазначеною адресою помер власник квартири ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Допитана у якості свідків ОСОБА_17 показала, що мешкає по сусідству з родиною ОСОБА_18 з 5 років, тобто з 1960 року. Їй достовірно відомо про те, що родина ОСОБА_18 ( ОСОБА_19 та ОСОБА_20 ) власну квартиру нікому не продавали. Після смерті ОСОБА_19 у 2018 році, його донька від першого шлюбу зверталась до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою про визнання право власності за нею на вказану квартиру, однак результати розгляду їй невідомі. Надалі у вказаній квартирі проживав їх родич, який у 2023 році помер. Після чого працівниками поліції вхідні двері опечатані, однак нещодавно вона побачила двох чоловіків, які робили у квартирі ОСОБА_18 ремонтні роботи. Також їй відомо, що дочка ОСОБА_21 перебуває за кордоном та на даний час приїхати до України вона не може.

За таких обставин, сторона обвинувачення припускає, що громадянин ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ) спільно з іншими на даний час невстановленими особами, без відома ОСОБА_13 , у 2009 році підробили дублікат договору купівлі-продажу, який став підставою в подальшому для внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по право власності за ОСОБА_9 та подальшу його внесення до статуту підприємства, а згодом і продажу.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 29.9 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) є ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

У ході досудового розслідування квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , постановою слідчого від 21.10.2025 року визнано речовим доказом у вищевказаному кримінальному провадженні.

27.10.2025 року (клопотання датоване 23.10.2025 року) прокурор Оболонської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0002561 від 21.10.2025 року, а саме на;

- квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ), із забороною відчуження, розпорядження та користування будь-кому і будь-яким чином вказаним майном.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 27.10.2025 року вказане клопотання прокурора задоволено та накладено на майно, а саме на;

- квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ), із забороною відчуження, розпорядження та користування будь-кому і будь-яким чином вказаним майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказану квартиру, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ), із забороною відчуження, розпорядження та користування будь-кому і будь-яким чином вказаним майном, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав накладення арешту на майно.

Прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження висновку про відповідність майна ознакам речових доказів.

Як вбачається зі змісту клопотання, прокурор зазначив обставини вчинення кримінальних правопорушень та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, всупереч доводам апелянта.

Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінальних проваджень та попередньою кваліфікацією вчинених кримінально-протиправних діянь.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси фізичної особи з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на яку прокурор просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено її відповідність ознакам ст. 98 КПК України. Вказане в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного посилання апелянта на те, що стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки слідчим надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що вищезазначене майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України. Вказане свідчить про правомірність висновку слідчого судді про необхідність накладення такого виду обтяження як арешт майна.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, колегія суддів звертає увагу власника майна, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 395, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002561 від 21.10.2025 року та накладено на майно, а саме на;

- квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ), із забороною відчуження, розпорядження та користування будь-кому і будь-яким чином вказаним майном, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , -залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4