УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026 року Соборний районний суд міста Дніпра

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

з секретарем: ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

захисників адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Соборного районного суду міста Дніпра клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також клопотання захисників адвокатів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 , заявлені у кримінальному провадженні № 204/6283/22 (пр. № 1-кп/201/594/2025), відомості про яке 18 серпня 2022 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000188, стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Томбов, Російської Федерації, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

На розгляді у Соборному районному суді міста Дніпра перебуває обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України.

У судовому засіданні прокурором було подано письмове клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з яким обвинувачений був ознайомлений завчасно до початку його розгляду. Обґрунтовуючи подане клопотання, прокурор зазначив, що на даний час не зменшились ризики, які враховувались при застосуванні та продовженні стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 такого виду запобіжного заходу, оскільки останній обвинувачується у вчиненні, зокрема, особливо тяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна. Окрім цього, ОСОБА_6 може бути обізнаним про наявність певних механізмів, а також мати зв`язки, які можуть надати можливість безперешкодного виїзду за межі території України. Таким чином, обвинувачений може переховуватись від суду, у зв`язку із чим, прокурор просив у своєму клопотанні продовжити обвинуваченому строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 діб, із визначенням розміру застави.

Захисники адвокати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали до суду письмове клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, або зменшення розміру застави до вісімдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб. В обґрунтування поданого клопотання сторона захисту посилалась на тривалий час перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, відсутність доказів наявності заявленого прокурором ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, необґрунтованість пред`явленого обвинувачення та недопустимість доказів у кримінальному провадженні. Крім того, сторона захисту зазначає про непомірність розміру застави, визначеного ОСОБА_6 судом апеляційної інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав думку своїх захисників, просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та зазначив, що визначений йому розмір застави є непомірним для нього.

Вислухавши думки учасників судового провадження щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його зміни, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Ухвалою суду від 20 листопада 2025 року, з урахуванням наявності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, ОСОБА_6 було продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 18 січня 2026 року, із визначенням застави в розмірі 1100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3 330 800,00 гривень. В подальшому, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року, було скасовано вищевказану ухвалу суду в частині визначення розміру застави, та постановлено нову ухвалу, якою визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 800 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 2 422 400,00 гривень.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ "W проти Швейцарії").

Враховуючи вищевикладені обставини, при вирішенні по суті клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд бере до уваги те, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який враховувався при застосуванні та продовженні стосовно обвинуваченого даного виду запобіжного заходу, на час розгляду зазначеного кримінального провадження у суді не відпав і не зменшився, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні, зокрема, особливо тяжкого злочину, за який передбачене максимальне покарання у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі, при цьому, розгляд по суті кримінального провадження триває, у зв`язку з чим, враховуючи принцип безпосереднього дослідження доказів судом, обвинувачений ОСОБА_6 має можливість переховуватись від суду. Також, суд виходить з того, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, ризик переховування від суду об`єктивно збільшується з урахуванням введення в Україні воєнного стану, який суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку. Так, обвинувачений, розуміючи складність проведення судового розгляду в умовах дії воєнного стану, усвідомлюючи неможливість повного контролю державною владою кордонів та території України в умовах збройної агресії Російської Федерації проти України, може переховуватись від суду, а тому існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Таким чином, з урахуванням наявності зазначеного ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також з огляду на тяжкість вчиненого злочину, характеру інкримінованого ОСОБА_6 стороною обвинувачення діяння, строку покарання, яке може бути йому призначено, беручи до уваги обставини, визначені у ст. 178 КПК України, суд доходить до висновку про неможливість на даній стадії розгляду кримінального провадження застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу, який не зможе забезпечити виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, а також запобігти зазначеному вище ризику, а отже, суд вважає за необхідне клопотання прокурора задовольнити і продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою.

В той же час, суд вважає, що застосований до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, хоча й обмежує права та свободи останнього, однак відповідає характеру суспільного інтересу, підставам та меті його обрання, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги свободи особистості. Всі ці обставини в своїй сукупності свідчать про наявність ризику, визначеного в ч. 1 ст. 177 КПК України, що у взаємозв`язку з обвинуваченням у вчиненні особливо тяжкого злочину є підставою для продовження дії найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 . При цьому, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого іншого запобіжного заходу, суд зазначає, що наразі достатніми та належними підставами тримання ОСОБА_6 під вартою є дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Разом з цим, слід визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, які будуть на нього покладені у разі внесення ним застави. У зв`язку з цим, а також враховуючи положення ч. 5 ст. 182 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , його особу та майновий стан, суд вважає за необхідне визначити заставу в розмірі 700 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 2 329 600,00 гривень, оскільки застава в такому розмірі буде відповідати критеріям справедливості та співмірності (пропорційності), забезпечить досягнення її мети, адже розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та запобігти спробам вчинити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо тривалості перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд бере до уваги, що сам по собі сплив часу не є беззаперечним чинником, що обумовлює зменшення ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, а судом має надаватися оцінка усім, без винятку, обставинам, які виникають, існують або змінюються під час судового розгляду. При цьому, суд виходить з того, що тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), № 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX). Так, враховуючи тяжкість інкримінованих обвинуваченому правопорушень та їх характер, враховуючи що предметом злочинного посягання у цьому кримінальному провадженні є, зокрема, основи національної безпеки України, тривалість перебування обвинуваченого під вартою кореспондується з характером суспільного інтересу, визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу, та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16 травня 2013 року), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

На даний час, таке обмеження права ОСОБА_6 на свободу не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Окрім цього, суд не входить в перевірку доводів сторони захисту, які зводяться до аналізу обвинувального акта на предмет доведеності обставин, які в ньому викладені та інкримінуються обвинуваченому, а також оцінку доказів у кримінальному провадженні, оскільки це є завданням судового розгляду, за результатами проведення якого, суд має оцінити докази та ухвалити відповідне судове рішення.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні клопотання захисників адвокатів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 , та продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням розміру застави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176, 182, 183, 184, 194, 197, 199, 331, 369-372, 376 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання захисників адвокатів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 відмовити.

Клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до 15 березня 2026 року.

Встановити, що датою закінчення дії цієї ухвали щодо тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, є 15 березня 2026 року.

Визначити ОСОБА_6 заставу у розмірі 700 (сімсот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 2 329 600,00 (два мільйони триста двадцять дев`ять тисяч шістсот) гривень, у разі внесення якої на рахунок № UA 0017442 в ГУДКСУ м. Києва, отримувач територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, , МФО 820172, ОСОБА_6 підлягає звільненню з-під варти.

У випадку внесення застави та звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 з-під варти, покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає (перебуває), без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування);

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади, за наявності, свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , що у разі не з`явлення його за викликом до суду без поважних причин або не повідомлення ним про причини своєї неявки, або порушення ним обов`язків, покладених на нього цією ухвалою, застава звертається у дохід держави.

Повний текст ухвали суду буде складено та проголошено о 16.30 годині 19 січня 2026 року.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання, крім випадків, встановлених цим Кодексом та не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Головуючий - суддя: ОСОБА_1