Справа №337/51/26
Номер провадження 1-кс/337/67/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 рокум. Запоріжжя

Хортицький районний суд м. Запоріжжя у складі:

слідчого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

представника скаржника - адвоката ОСОБА_4 (в режимі відеоконференцзв`язку)

підозрюваної ОСОБА_5 (в режимі відеоконферензв`язку)

розглянувши у судовому засіданні в залі Хортицького районного суду м. Запоріжжя скаргу представника підозрюваної ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 в порядку ст. 303 КПК України про скасування повідомлення про підозру

ВСТАНОВИВ:

03 лютого 2026 року представник підозрюваної ОСОБА_5 (скаржника) адвокат ОСОБА_4 звернувся до Хортицького районного суду м. Запоріжжя, через підсистему Електронний суд, зі скаргою в порядку ст.303 КПК України, в якій просить скасувати повідомлення дізнавача СД ВП №5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_6 , що погоджене прокурором Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 , від 29.12.2025 року, про підозру ОСОБА_5 у вчинені кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України у кримінальному провадженні № 0000.

В обґрунтування скарги зазначено, що повідомлення про підозру не відповідає вимогам КПК України, прийняте за відсутності належних, достовірних та достатніх доказів для повідомлення про підозру ОСОБА_5 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України.

Так, відповідно до відомостей, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань, обставинами, що начебто свідчать про вчинення кримінального правопорушення, зазначено спричинення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_7 . Аналогічні твердження містяться й у заяві ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення, у якій він зазначає, що дії ОСОБА_5 нібито виражалися у побитті дитини та нанесенні їй тілесних ушкоджень. Разом із тим, у ході досудового розслідування вказані обставини свого підтвердження не знайшли, жодних тілесних ушкоджень у малолітнього ОСОБА_7 встановлено не було. В той же час, у повідомлені про підозру від 29.12.2025 зазначено, що ОСОБА_5 «…нанесла не менше одного удару долонею руки по сідницям та тулубу, чим завдала малолітньому ОСОБА_7 фізичного болю, не спричинивши при цьому тілесних ушкоджень…». Відповідно до правової позиції Касаційного кримінального суду, викладеної у постанові від 03.06.2020 року у справі № 460/2724/18, з огляду на те, що диспозиція частини першої статті 126 КК України не передбачає наслідків у вигляді тілесних ушкоджень, для інкримінування цього кримінального правопорушення визначальним є доведення факту завдання удару, побоїв або інших насильницьких дій, які реально завдали фізичного болю.

Разом з тим, у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які об`єктивні докази, які б підтверджували як сам факт нанесення удару, так і факт спричинення фізичного болю малолітньому ОСОБА_7 . Зокрема, відсутні достовірні медичні документи, що свідчили б про наслідки фізичного впливу, відсутні об`єктивні сліди насильства, відсутні показання безпосередніх очевидців події, а також відсутні будь-які інші належні та допустимі докази, які б підтверджували інкриміновані дії ОСОБА_5 . Єдиним джерелом даних про нібито протиправні дії ОСОБА_5 є показання ОСОБА_8 . Так, відповідно до протоколу його допиту від 22.07.2024 року, він стверджує, що ОСОБА_5 зняла на відео побиття малолітнього сина та виклала його в мережу Інтернет, при цьому зазначає, що «Відео побиття ОСОБА_9 надіслала саме ОСОБА_10 (має на увазі ОСОБА_11 -мамі ОСОБА_5 ), яка в свою чергу переслала його в месенджері «Телеграм». Зазначений відеозапис не може вважатися належним, допустимим та достовірним доказом у розумінні положень КПК України, оскільки він отриманий поза межами порядку встановленого КПК України, його походження не встановлено, а перевірка його автентичності є неможливою навіть із залученням спеціальних знань, оскільки відповідно до клопотання експерта від 12.01.2026 року, для вирішення питання щодо оригінальності відеозапису необхідно надати повний комплект апаратури, яка використовувалася для його створення, що є неможливим через відсутність будь-якої інформації про походження відеозапису.

Потерпілим у даному кримінальному провадженні є малолітня дитина, сприйняття якою фізичного болю є індивідуальним, віковозалежним та потребує особливо обережної оцінки. За таких обставин твердження про наявність фізичного болю не можуть ґрунтуватися на припущеннях або опосередкованих твердженнях зацікавленої особи, а мають підтверджуватися сукупністю об`єктивних доказів, яких у цьому кримінальному провадженні не існує.

Відповідно до протоколу допиту ОСОБА_8 від 22.07.2024 року, він посилається на висновок психолога від 30.06.2025 року, яким нібито встановлено деструктивну поведінку матері щодо дитини. Проте вказаний висновок, який наданий стороні захисту не містить таких відомостей. Водночас стороні захисту стало відомо про існування іншого висновку лікаря-дитячого психолога від 01.08.2024 року, складеного за ініціативою ОСОБА_8 , який не надано стороні захисту на ознайомлення. Проте, цей висновок використовувався ОСОБА_8 як доказ у межах цивільної справи № 336/7129/24 щодо визначення місця проживання дитини, що надало стороні захисту можливість його дослідити шляхом залучення спеціалістів. За результатами проведення дослідження, ініційованого стороною захисту, висновком фахівця № 256 від 06.01.2026 року встановлено, що психологічний висновок від 01.08.2024 року не відповідає науково-методичним вимогам та вимогам законодавства у сфері психологічних і судово-експертних досліджень, містить ознаки недостовірності та потенційної фальсифікації. У зв`язку з цим стороною захисту щодо психолога ініційовано внесення відомостей до ЄРДР за ознаками злочинів, передбачених ч.ч.3,4 ст. 358 КК України. Крім того, стороні захисту також не було надано можливості ознайомитися й з відеозаписом допиту малолітнього ОСОБА_7 від 09.12.2024 року, проведеного в межах кримінального провадження, що позбавляє можливості перевірити умови проведення цієї слідчої дії, відсутність навіювання або психологічного впливу, а також з огляду на те, що ОСОБА_5 як мати не була присутня під час допиту своєї дитини, викликає обґрунтовані сумніви у достовірності отриманих показань, зокрема з урахуванням зацікавленості батька дитини у притягненні ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності.

За наведених обставин у матеріалах кримінального провадження відсутні належні, допустимі та достатні докази, які б вказували на наявність події кримінального правопорушенням, а відтак і ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, в діях ОСОБА_5 , тобто факту завдання удару та спричинення фізичного болю малолітньому ОСОБА_7 .

Відповідно до ч. 1 ст. 126 КК України кримінальна відповідальність настає за умисне завдання удару, побоїв або вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень. Таким чином, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони кримінального проступку, передбаченого зазначеною нормою, є умисна форма вини, яка передбачає усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своїх дій, передбачення їхніх небезпечних наслідків та бажання настання фізичного болю. У повідомлені про підозру від 29.12.2025 зазначено, що ОСОБА_5 «маючи умисел, спрямований на вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством відносно свого малолітнього сина…», «… передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи настання таких для здоров`я малолітнього ОСОБА_12 …» нібито вчинила дії, які охоплюються складом кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.126 КПК України. Водночас, у межах даного кримінального провадження органом досудового розслідування не встановлено жодних фактичних даних, які б підтверджували наявність у ОСОБА_5 умислу, мотиву чи цілеспрямованого бажання завдати фізичного болю або будь-якої шкоди власній малолітній дитині, що, зокрема, підтверджується й матеріалами кримінального провадження, які обґрунтовують підозру. Фактично твердження сторони обвинувачення про наявність умислу має декларативний характер, не підтверджене жодним належним та допустимим доказом і ґрунтується виключно на припущеннях, що є неприпустимим у кримінальному провадженні.

Окремо слід звернути увагу на неправильне застосування органом досудового розслідування норм кримінального закону в частині посилань на «вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством». Відповідно до статті 126-1 КК України домашнім насильством визнається умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства. Разом із тим, інкриміноване ОСОБА_5 діяння не має ознаки систематичності, не інкримінується за ст. 126-1 КК України та за своїм юридичним змістом віднесене законодавцем виключно до правопорушень проти життя та здоров`я особи.

Таким чином, використання у повідомленні про підозру формулювань, пов`язаних із домашнім насильством, а також посилання на положення Законів України «Про охорону дитинства» та «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не може підміняти собою обов`язок сторони обвинувачення довести наявність усіх елементів складу кримінального правопорушення, зокрема його суб`єктивної сторони, та створює оманливе враження про підвищену суспільну небезпеку діяння без належних правових підстав. В той же час у сторони захисту наявні докази, які об`єктивно виключають наявність будь-якого умислу у ОСОБА_5 на завдання фізичного болю своєму малолітньому сину та спростовують можливість вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України.

Відповідно до п. 4, 6 ч. 1 ст. 277 КПК України повідомлення про підозру повинно містити зміст підозри та стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру. Разом із тим, повідомлення про підозру, складене відносно ОСОБА_5 , не відповідає зазначеним вимогам кримінального процесуального закону, оскільки фактичний зміст підозри викладено у формі правових оціночних суджень, шаблонних формулювань та декларативних тверджень, які не підкріплені конкретними фактичними даними та фактично підміняють собою обґрунтування підозри.

У тексті повідомлення про підозру використано загальні формулювання та посилання на норми законів України, однак не наведено фактичних обставин, що свідчили б про наявність складу кримінального правопорушення у діях ОСОБА_5 . Таким чином, орган досудового розслідування фактично презюмує наявність умислу та протиправності дій, не доводячи їх існування належними і допустимими доказами. Повідомлення про підозру формально відтворює конструкції кримінально правових норм, що суперечить самій природі повідомлення про підозру як процесуального акту, спрямованого на індивідуалізацію обвинувачення та забезпечення реалізації права особи на захист на початковій стадії кримінального провадження. Окрім того, повідомлення про підозру не містить належного викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, як цього вимагає п. 6 ч.1 ст. 277 КПК України. Зокрема, формулювання «у невстановлений під час досудового розслідування час, але не пізніше 21:58 10.06.2024 року» позбавляє підозру будь-якої часової визначеності, що унеможливлює перевірку обставин події, встановлення причинно-часового зв`язку між діями особи та інкримінованими наслідками, а також позбавляє підозрювану реальної можливості навести доводи на свій захист, у тому числі щодо алібі.

У сукупності наведені порушення свідчать про те, що повідомлення про підозру не забезпечує ОСОБА_5 можливості чітко усвідомити обсяг, характер та підстави інкримінованого їй діяння, істотно порушує її право на захист та не відповідає вимогам кримінального процесуального закону. За таких обставин зміст повідомлення про підозру та сукупність зібраних у кримінальному провадженні доказів на даному етапі досудового розслідування не дають достатніх підстав для висновку про існування фактів та інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 інкримінованого їй кримінального правопорушення, у зв`язку з чим таке повідомлення про підозру підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 3 лютого 2026 року скарга призначена до розгляду у судовому засіданні.

У судовому засіданні представник підозрюваної ОСОБА_5 (скаржниці) адвокат ОСОБА_4 наполягав на задоволенні скарги, з підстав, викладених у змісті скарги, вважає винесене ОСОБА_5 повідомлення про підозру незаконним, таким, що обґрунтоване недопустимими та неналежними доказами, а саме слідство проведене одностороннє, без зібрання доказів, що можуть свідчити на користь ОСОБА_5 .

Підозрювана ОСОБА_5 підтримала скаргу, просила її задовольнити, пояснив суду, що ніколи не вчиняла жодних насильницьких дій по відношенню до свого сина, натомість її колишнім чоловіком ініційовано декілька судових справ до досудове слідство з метою визначення місця мешкання малолітнього ОСОБА_13 з ним, щоб уникнути військової служби.

Прокурор у задоволенні скарги просить відмовити, посилаючись на те, що підозра ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 ККУ, складена та вручена з дотриманням норм КПК України. Повідомлення про підозру містить, зокрема, стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру, правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, та інші відомості, передбачені ст.277 КПК України. В цьому кримінальному провадженні підставою для повідомлення ОСОБА_14 про підозру стала наявність в матеріалах досудового розслідування достатніх та вагомих доказів, які вказують на причетність особи до кримінального правопорушення та виправдовують подальше досудове розслідування.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

З урахуванням думки учасників провадження, які наполягали на розгляду скарги у судовому засіданні, з урахуванням вимог ст.306 ч.3 КПК України за вимогами якої розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується. Відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали скарги та матеріали кримінального провадження слідчий суддя приходить до наступного.

Сектором дізнання відділу поліції №5 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000271 від 13.07.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України.

В межах даного кримінального провадження, 29.12.2025 року ОСОБА_5 було повідомлено про підозру у вчинені кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, а саме умисному завданні удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.

За змістом повідомлення, складеного дізнавачем сектору дізнання відділу поліції № 5 Запорізького районного управління поліції Головного управління національної поліції в Запорізькій області майором поліції ОСОБА_15 , вбачається, що нею були розглянуті матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000271 від 13 липня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України та, встановлено наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, у зв`язку з чим відповідно до ст.ст. 40-1, 42, 276, 277, 278, 300 КПК України, повідомлено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці м. Запоріжжя, громадянці України, з вищою освітою, офіційно не працевлаштованій, розлученій, маючій малолітніх дітей: ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованій та мешкаючій за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимій, про те, що вона підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, а саме: умисне завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень. Досудовим розслідуванням встановлено, що у невстановлений під час досудового розслідування час, але не пізніше 21:58 год. 10.06.2024, ОСОБА_5 , перебуваючи разом із своїм сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за місцем свого мешкання, а саме в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , маючи умисел, спрямований на вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством відносно свого малолітнього сина, в порушення вимог ст. 3 Конституції України, яка передбачає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, Законів України «Про охорону дитинства» та «Про запобігання та протидію домашньому насильству», передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи настання таких для здоров`я малолітнього ОСОБА_7 з метою реалізації свого протиправного умислу, нанесла не менше одного удару долонею руки по сідницям та тулубу, чим завдала малолітньому ОСОБА_7 фізичного болю, не спричинивши при цьому тілесних ушкоджень. Таким чином, ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, а саме: умисне завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.

Повідомлення про підозру погоджено прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя ОСОБА_3 .

Відповідно до вимог ст. 2 КПК основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч. 2 ст. 1 КПК України).

Відповідно до п. 10 ч.1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржено повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом підозрюваним, його захисником чи законним представником.

Кримінальний процесуальний кодекс України не містить положень, якими були б визначені підстави для скасування повідомлення про підозру, не встановлює будь-яких правил та обмежень щодо предмету перевірки слідчим суддею повідомлення про підозру.

Згідно з ст.298 КПК України досудове розслідування кримінальних проступків (дізнання) здійснюється згідно із загальними правилами досудового розслідування, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цієї глави.

Порядок повідомлення особі про підозру врегульований нормами глави 22 КПК України.

Кримінальний процесуальний кодекс України містить вимоги щодо змісту письмового повідомлення про підозру (ст. 277 КПК України), випадки, за яких повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 КПК України, (ч. 1 ст. 276 КПК України), порядок вручення письмового повідомлення про підозру (ст. 278 КПК України), перевірку щодо дотримання яких слідчий суддя має здійснити під час вирішення питання щодо наявності підстав для скасування повідомлення про підозру.

Письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Письмове повідомлення про підозру затриманій особі вручається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту її затримання (ч.ч. 1, 2 ст. 278 КПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, зокрема, у випадку наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно ч.4 ст. 298 КПК України письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального проступку складається дізнавачем за погодженням із прокурором у випадках та порядку, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 277 КПК України повідомлення про підозру має містити такі відомості: 1) прізвище та посаду слідчого, дізнавача, прокурора, який здійснює повідомлення; 2) анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру; 3) найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення; 4) зміст підозри; 5) правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; 7) права підозрюваного; 8) підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.

Аналіз зазначених положень процесуального закону дає підстави для висновку, що під час розгляду скарг на повідомлення про підозру предметом перевірки слідчого судді є питання дотримання вимог щодо змісту повідомлення про підозру та процесуального порядку вручення повідомлення про підозру та питання дотримання стандарту «достатніх доказів» для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення на день повідомлення підозри.

В скарзі захисник ОСОБА_4 , як підставу для скасування підозри зазначає її необґрунтованість.

Положення чинного кримінального процесуального законодавства не розкривають суті поняття «достатні докази для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення», яке застосовується у п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення. Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування та судового розгляду обвинувачення.

Такі висновки містяться у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема: у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994. Суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування». При цьому, стандарт «достатніх підстав (доказів)» передбачає наявність доказів, які лише об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним кримінальним правопорушенням і є достатніми, щоб виправдати подальше розслідування для висунення обвинувачення або спростування такої підозри.

Стандарт достатніх підстав (доказів) використовується в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, мети постановлення тих чи інших процесуальних рішень, вчинення процесуальних дій та їх правових наслідків.

Як вбачається їх конструкції пункту 3 частини 1 статті 276 КПК України, повідомлення про підозру передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав (доказів)».

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для мети повідомлення особі про підозру є нижчим ніж стандарт «обґрунтованої підозри», адже останній згідно до пункту 1 частини 3 статті 132 КПК України використовується для обґрунтування необхідності значно серйознішого обмеження прав, свобод і законних інтересів людини через, зокрема, застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Враховуючи, що стандарт «достатніх підстав (доказів)» є нижчим ніж стандарт «обґрунтованої підозри», для цілей повідомлення особі про підозру він передбачає наявність доказів, які лише об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним кримінальним правопорушенням (демонструють причетність до його вчинення) і вони є достатніми, щоб виправдати подальше розслідування до висунення обвинувачення або спростування такої підозри.

Факти, що підтверджують наявність достатніх доказів для підозри, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт «достатніх підстав (доказів)» не передбачає, що сторона обвинувачення має оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для здійснення повідомлення про підозру.

Повідомлення про підозру повинно містити правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру.

У повідомленні ОСОБА_5 про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, зазначена правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні яких вона підозрюється та стислий виклад фактичних обставин даного кримінального правопорушення, що буди встановлені дізнавачем - тобто вказані вимоги процесуального закону стороною обвинувачення дотримані. При цьому фактичні обставини кримінального правопорушення та правова кваліфікація дій підозрюваної ОСОБА_5 викладена так, як дізнавач та прокурор вважали доведеними на даній стадії досудового розслідування.

На стадії досудового розслідування оцінка наявних в матеріалах кримінального провадження доказів здійснюється не в рамках оцінки доказів з точки зору їх достатності для доведення винуватості особі у вчинені інкримінованих їй кримінальних правопорушень, а в контексті визначення вірогідності причетності особи до їх вчинення.

На стадії досудового провадження слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд на стадії судового, зокрема, наявність чи відсутність в діях підозрюваного складу того чи іншого кримінального правопорушення, адже такі висновки опосередковано пов`язані з питанням винуватості особи у вчиненні злочину. На відповідній стадії досудового розслідування в ході оскарження повідомлення про підозру (повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри) та встановлення відповідності вимогам закону щодо змісту, порядку вручення такого повідомлення, вирішення слідчим суддею питання про наявність / відсутність в діях підозрюваного всіх елементів складу кримінальних правопорушень, які йому інкримінується, та правова кваліфікація інкримінованих діянь є передчасним.

Оскаржуване захисником повідомлення про підозру, як процесуальний документ, складено та підписано з дотриманням норм кримінального процесуального законодавства і стороною обвинувачення вжито заходів для його вручення ОСОБА_5 у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень, що підтверджується доказами, наданими стороною обвинувачення та дослідженими слідчим суддею.

Причетність ОСОБА_5 вищезазначеного кримінального правопорушення підтверджується оглянутими в судовому засідання матеріалами кримінального провадження та оглянутим змістом відеофайлів, а саме :

-заявою ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення щодо побиття ОСОБА_5 своєї малолітньої дитини, до якої наданий відеозапис, який містить фіксацію факту нанесення ОСОБА_5 своїй малолітній дитині ОСОБА_7 від 01.07.2024 року;

-витягом з ЄДРД, з якого вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_5 внесені відомості про кримінальне провадження №0000271;

-протоколом допиту малолітнього ОСОБА_7 в приміщенні «зеленої кімнати» в присутності психолога ОСОБА_17 ;

-висновком психолога ОСОБА_17 ;

-протоколом допиту представника потерпілого ОСОБА_8 , який надав покази, зазначивши, що 10.06.2024 року йому зателефонувала ОСОБА_18 , яка повідомила, що її донька ОСОБА_5 застосувала насильство до онука ОСОБА_19 , зняла свої дії на відео та виклала їх в мережу Інтернет. Відео побиття ОСОБА_9 також надіслала ОСОБА_11 , яка в свою чергу переслала йому в месенджері «Телеграм», яке він зберіг та звернувся до поліції. Разом з поліцейськими він прибув за місцем мешкання ОСОБА_5 , де остання перебувала у нетверезому стані;

-протоколом огляду наданого ОСОБА_8 мобільного телефону від 25 липня 2024 року, в якому наявне листування з ОСОБА_5 за 10.06.2024 року; та ОСОБА_18 за 10.06.2024 року, в якому йде мова про надіслане відео;

-протоколом огляду відеозапису від 10.06.2024, що був наданий законним представником потерпілого ОСОБА_8 від 25 липня 2024 року та змістом відтвореного у судовому засіданні відеофайлу;

-постановою про визнання речовим доказом мобільного телефону від 25.07.2024 року;

-протоколом додаткового допиту представника потерпілого ОСОБА_8 від 8 листопада 2024 року;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_20 від 27.07.2024 року, який пояснив, що 10.06.2024 року він у складі наряду разом з ОСОБА_21 здійснили виїзд на виклик про домашнє насильство за місцем мешкання ОСОБА_5 , де було виявлено заявника ОСОБА_5 , який надав їм відеозапис, на якому зображено ОСОБА_5 , яка спричиняє тілесні ушкодження своєму малолітньому ОСОБА_7 . Під час спілкування з ОСОБА_5 у останньої були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння. Також на місці перебувала мати ОСОБА_8 , яка викликала швидку психіатрічну допомогу ОСОБА_5 . Відносно ОСОБА_5 був складений адміністративний протокол за ст.173-2 КУпАП, складено форму ризиків;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_21 від 25.07.2024 року, який надав аналогічні покази;

-опитуванням ОСОБА_5 від 17.07.2024 року, яка пояснила, що 10.06.2024 року дитина сумувала за батьком, вдома кричала та розкидала речі. Ця ситуація її вимотала, тому вона нанесла декілька ударів дитині. Це все вона випадково зняла на відео та відправила своїй матері, яка в свою чергу скинула відео батькові дитини;

-протоколами допиту свідків ОСОБА_22 від 15.07.2024 року;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_23 від 16.07.2024 року;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_24 від 19.08.2024 року, яка пояснила, що 10.06.2024 року була присутня, коли працівники поліції приїжджали до ОСОБА_5 , викликала швидку психіатричну допомогу ОСОБА_5 ;

-протоколом огляду відеозапису з бодікамер працівників УПП від 10 серпня 2024 року прибуття 10.06.2024 року наряду поліції за адресою: м.Запоріжжя вул. Героїв 93-ї бригади буд.14;

-постановою про визнання речовим доказом від 10 серпня 2024 року;

-матеріалами адміністративної справи №337/3614/24, які постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2024 року були направленні до ВП №5 ЗРУП ГУКНП в Запорізькій області для організації проведення досудового розслідування, які, серед іншого, містять квитанцій переказів грошових коштів незначних сум через АТ КБ «Приватбанк» з картки ОСОБА_5 на картку ОСОБА_8 , у яких у графі «призначення» наявні текстові повідомлення, що відображають негативне ставлення ОСОБА_5 до ОСОБА_8 та їхньої спільної дитини;

-протоколом огляду відеозапису, що був долучений ОСОБА_8 до матеріалів адміністративної справи від 21 серпня 2024 року;

-протоколом додаткового допиту представника потерпілого ОСОБА_8 від 14.11.2025 року;

-протоколом огляду предмету від 14.11.2025 року відеозапису з мобільного телефону через меседжем «Телеграм», датованого 10.06.2024 року об 21:58:00 за участю представника потерпілого ОСОБА_8 , який під час огляду впізнав кімнату, особу ОСОБА_5 за тембром голосу, манерою спілкування, зазначивши, що ліва рука, якої наноситься удар ОСОБА_7 належить ОСОБА_5 , на відео видно її татуювання із зображенням кольорових квітів

-протоколом огляду предмету від 14.11.2025 року відеозапису з бодікамер №№ 470869, 475305 від 10.06.2025 року за участю представника потерпілого ОСОБА_8 ;

та іншими матеріалами кримінального провадження.

Слідчий суддя зауважує, що зі змісту заяви ОСОБА_8 , протоколів його допиту та наданим ним відео з власного мобільного телефону, що були оглянуті відповідно до наявних в матеріалах справи протоколів, достатньо даних для висновку про нанесення малолітньому ОСОБА_8 , який перебуває на ліжку з постільною білизною в одному памперсі особою (стать якої за тембром голосу можна визначити як жіночу) не менш ніж одного удару (а то, навіть, і більше) рукою, на якій наявне татуювання кольорових квітів; від удару (ударів) малолітній ОСОБА_7 зі сльозами на обличчі, голосно кричить, прикриваючи місця нанесення удару (ударів) своїми руками, змінюючи положення тіла, що в свою чергу викликає у об`єктивного спостерігача враження, що дитина не лише зазнала психічного вплину, а й відчула фізичний біль. Сама домінантна поведінка особи, яка завдає удару (ударів) малолітній дитини, характер та інтенсивність таких дій в супроводі голосових коментарів може переконати стороннього спостерігача про навмисність дій домінантної особи, яка застосувала відповідні насильницькі дії. При цьому зміст показів допитаних свідків та зміст відеозаписів з бодікамер поліцейських дає можливість прийти до висновку, що на час виклику поліцейських дитина перебувала у квартирі на одинці з матір`ю, була одягнута у один памперс (зображення марки якого є ідентичним на відео з мобільного телефону). Саме відео, що було надіслано на телефон ОСОБА_8 , послугувало для виклику поліцейських, які приїхали через незначний проміжок часу від отримання відео представником потерпілого. При спілкуванні з поліцейськими мати дитини перебувала у збудженому стані, а за доводами свідків - і у стані алкогольного сп`яніння, дитина плакала. При цьому представник потерпілого ОСОБА_8 впізнав за голосом та татуюванням на руці в особі, яка завдає удар (удари) його синові - особу матері дитини ОСОБА_5 , якій висунуто підозру.

Отже, на глибоке переконання слідчого судді сукупність встановлених органом дізнання даних однозначно свідчить про те, що існують факти та інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що ОСОБА_5 могла вчинити правопорушення, передбачене ч.1 ст.126 КК України, зважаючи на те, що ці докази і не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але наразі є цілком достатніми, щоб виправдати подальше розслідування.

Зміст письмового повідомлення про підозру відповідає вимогам, передбаченим ч. 1 ст. 277 КПК України, оскільки містить усі передбачені законом відомості, в тому числі зміст підозри, правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_25 із зазначенням статті (частини статті) Закону України про кримінальну відповідальність. Підозра ОСОБА_5 здійснена уповноваженою особою. Порушень вимог КПК України щодо процедури повідомлення про підозру не допущено.

Доводи захисту про недопустимість доказу - відеозапису з мобільного телефону, з посиланням на клопотання експерта від 12.01.2026 року, суд відхиляє, оскільки саме клопотання датоване вже після повідомлення підозри.

На доводи сторони захисту щодо зазначення у підозрі про «вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством відносно свого малолітнього сина» слідчий суддя звертає увагу, що в постанові об`єднаної палати ККС ВС від 12 лютого 2020 року у справі № 453/225/19 (провадження № 51-4000кмо19) зазначено, що домашнє насильство це лише кримінально каране діяння, передбачене ст. 126-1 КК України. Закон України від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у п. 3 ч. 1 ст. 1 визначає домашнє насильство як діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Отже, формулювання поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» є ширшим за поняття «домашнє насильство» у нормі ст.126-1 КК України і може полягати не лише у вчиненні цього злочину, а й в інших суспільно небезпечних діяннях, які мають ознаки домашнього насильства. При встановленні змісту згаданого поняття слід виходити з конкретних фактичних обставин справи, а не тільки з кваліфікації дій винуватця.

У контексті зазначеного «злочином, пов`язаним із домашнім насильством» слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого містять хоча б один із елементів, перелічених у ст. 1 Закону № 2229-VIII, незалежно від того, чи вказано їх у відповідній статті (частині статті) КК як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину.

Таким чином, всупереч доводам захисника слідчий суддя наголошує, що на даній стадії досудового розслідування слідчий суддя при розгляді скарги в порядку п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України, не уповноважений вирішувати питання щодо наявності в діях підозрюваної особи всіх елементів складу конкретного кримінального правопорушення, щодо правильності кваліфікації дій підозрюваного, а також оцінювати докази у справі з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину. Оцінюючи в сукупності обставини провадження та враховуючи наявність доказів вчинення інкримінованого підозрюваній ОСОБА_5 кримінального правопорушення, слідчий суддя вважає, що підозра є обґрунтованою, у розумінні практики Європейським судом з прав людини, підстави для скасування повідомлення про підозру відсутні.

З огляду на викладене, слідчий суддя доходить висновку про відсутність підстав для задоволення скарги захисника.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст.307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала, згідно з правилами цього Кодексу. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути, зокрема, про відмову у задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст. 26, 276-279, 303, 306, 307, 370-372 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

Скаргу представника підозрюваної ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 на повідомлення ОСОБА_5 про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України від 29.12.2025 року - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом 5 днів.

Повний текст ухвали оголошений 9 лютого 2026 року об 08-30 год.

Слідчий суддя: ОСОБА_1