ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтава від 15 серпня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 вересня 2023 року за №0002487, задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 13 жовтня 2025 року обвинуваченому

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Кременчук Полтавської обл., проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , не судимому.

Приймаючи таке рішення місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не втратили свою актуальність, тяжкість інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3 ст.307 КК України, та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти вказаним вище ризикам з огляду на обставини провадження в їх сукупності.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтава від 15 серпня 2025 року та відмовити в задоволенні клопотання прокурора щодо продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції належним чином не мотивував постановлене рішення, дійшов суперечливих висновків і не врахував те, що: стороною обвинувачення не було доведено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, щоб забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, який не судимий, одружений, має: житло, роботу, малолітню дитину на утриманні, й тривалий час знаходиться під вартою; клопотання прокурора не відповідає приписам ст.ст.184, 199 КПК України. Також апелянт посилається на те, що місцевий суд не вирішив питання щодо визначення розміру застави обвинуваченому, зокрема, з урахуванням того, що невизначення в певних випадках застави є правом, а не обов`язком суду, та порушив вимоги ст.ст.75, 80, 81 КПК України.

Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора проти задоволення апеляційної скарги, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що вона не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За приписами ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Окрім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченимст.177КПК України, крім випадків, передбачених ч.5ст.176 КПК України.

За змістом ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе й виправдане.

Ризиком же в контексті кримінального провадження є певна обґрунтована ступінь ймовірності того, що обвинувачений вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні ним 12 епізодів кримінальних правопорушень, передбачених: ч.2 ст.307 КК України незаконного зберігання з метою збуту особливо небезпечних наркотичних засобів і особливо небезпечних психотропних речовин у великих розмірах, вчинених повторно; незаконного перевезення та зберігання з метою збуту особливо небезпечних психотропних речовин у великих розмірах, особливо небезпечних психотропних речовин, психотропних речовин у великих розмірах, психотропних речовин і особливо небезпечних наркотичних засобів, учинених повторно; ч.3 ст.307 КК України незаконного придбання та перевезення з метою збуту особливо небезпечних психотропних речовин у великих та особливо великих розмірах, психотропних речовин в особливо великих розмірах і особливо небезпечних наркотичних засобів; незаконного зберігання з метою збуту особливо небезпечних психотропних речовин в особливо великих розмірах і психотропних речовин в особливо великих розмірах; незаконного перевезення та зберігання з метою збуту особливо небезпечних психотропних речовин в особливо великих розмірах, вчинених повторно.

Колегія суддів, оцінюючи в сукупності обставини, що враховуються при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою, передбачені ст.ст.177, 183, 197, 199 та 331 КПК України, погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти раніше встановленим ризикам, а саме, передбаченим п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились - те, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може: переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При цьому, місцевий суд урахував тяжкість інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, що відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким (ч.3 ст.307 КК України) й тяжким (ч.2 ст.307 КК України) злочинами, за вчинення яких передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна.

Водночас установлені під час розгляду клопотання й апеляційної скарги обставини в їх сукупності не дають підстав стверджувати про наявність сукупності тих характеристик особи ОСОБА_8 і його характерних рис у аспекті потенційної суспільної небезпеки, які би разом із іншими доречними факторами цього конкретного кримінального провадження свідчили би про можливість і достатність досягти мети заходу примусу в умовах лише певного контролю за його поведінкою без продовження раніше застосованого запобіжного заходу.

Відповідно до ст.178 КПК України, враховуючи доведеність ряду таких, що не змінились і не зменшились ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_8 12 епізодів тяжких та особливо тяжких злочинів, що мають надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений створенням загрози заподіяння тяжких наслідків та їх заподіянням здоров`ю всього населення (невизначеного кола осіб), економіки й суспільства, підривом заснованого на законі порядку обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів в Україні, дані про особу обвинуваченого та його поведінку в їх сукупності, на думку колегії суддів, лише такий запобіжний захід як тримання під вартою здатен забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 , запобігти вказаним вище ризикам і це виключає можливість обрання останньому більш м`якого запобіжного заходу.

Суд апеляційної інстанції враховує те, що ОСОБА_8 не судимий, до затримання працював інженером-електроніком ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод», одружений, має малолітню дитину на утриманні, однак ці дані не спростовують наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, та неможливість їм запобігти в разі незастосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з огляду на всі обставини справи, що мають правове значення при вирішенні питання про запобіжний захід, у їх сукупності.

Пунктом 5 ч.4 ст.183 КПК України передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні, зокрема, ряду епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, яке є особливо тяжким злочином у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, прекурсорів.

З огляду на викладене вище та враховуючи встановлені судом ризики, передбачені п.п.1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, які не зменшились, наведені вище обставини, передбачені ст.178 КПК України, то невизначення судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали розміру застави ОСОБА_8 , як наслідок, є правильним.

Окрім того, в ході апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження й посилання захисника на порушення місцевим судом приписів ст.ст.75, 80, 81 КПК України, а ухвалу суду першої інстанції було постановлено законним складом суду. Не наведено обставин, які би свідчили про наявність таких порушень, і стороною захисту.

Також колегією суддів не встановлено істотних порушень приписів КПК України при складанні зазначеного вище клопотання сторони обвинувачення, яке за своїм змістом є достатньо вмотивованим і обґрунтованим, та під час його розгляду місцевим судом, який дійшов правильного висновку про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Таким чином, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, не знайшли свого підтвердження.

Суд апеляційної інстанції враховує тривалий термін тримання під вартою ОСОБА_8 , проте розгляд кримінального провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою наразі неможливо завершити, а застосування інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти таким, що не зменшились ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України.

Між тим, колегія суддів, з огляду на положення ст.28, ч.1 ст.318 КПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, уважає за потрібне звернути увагу місцевого суду на необхідність дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження та вжиття заходів щодо дотримання наведених вище вимог міжнародного й національного законодавства.

Отже, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтава від 15 серпня 2025 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4