Справа № 331/975/25
Провадження № 1-кп/331/468/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року Олександрівський районний суд міста Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі матеріали об`єднаного кримінального провадження, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених, ч.1, ч.3 ст. 307, ч.1 ст. 382 КК України,

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Олександрівського районного суду міста Запоріжжя перебуває об`єднане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених, ч.1, ч.3 ст. 307, ч.1 ст. 382 КК України.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001212 від 17.12.2024 за ч.1, ч.3 ст. 307 КК України, ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2024 у справі №331/7512/24, провадження № 1-кс/331/2552/2024, було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням застави в розмірі 242240,00 грн. та з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

На виконання вказаної ухвали слідчого судді 24.12.2024 ОСОБА_6 вніс за підозрюваного ОСОБА_4 заставу в розмірі 242240,00 грн., у зв`язку з чим останнього було звільнено з-під варти та він став вважатися таким, до якого обрано запобіжний захід у вигляді застави.

Під час судового розгляду об`єднаного кримінального провадження ухвалою суду від 04.11.2025 було змінено обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 02.01.2026 включно, без визначення розміру застави, а сплачену раніше заставу було звернуто в дохід держави.

До початку даного судового засідання прокурором було подано через канцелярію суду клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 на 60 днів без визначення розміру застави у зв`язку з тим, що строк застосування цього запобіжного заходу завершується 02.01.2026, а судове провадження не може бути завершене до спливу цього строку. Клопотання прокурор обґрунтовує наявністю ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст.177 КПК України ( ОСОБА_4 може здійснити дії, спрямовані на переховування від суду), а також наявністю ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України (обвинувачений може вчинити інше правопорушення). Наявність цих ризиків обґрунтовується тяжкістю покарання, яке може бути призначене ОСОБА_4 у випадку визнання його винним у вчиненні інкримінованих злочинів, фактами неприбуття у судові засідання і надання довідок із медичних закладів, які не відповідають дійсності, що стало підставою для зміни обраного йому запобіжного заходу, вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 і ч.3 ст. 307 КК України, під час іспитового строку за попереднім вироком суду і фактом скерування 30.04.2025 до суду обвинувального акту за ч. 1 ст. 358 КК України у той час, як у суді з 14.02.2025 знаходився на розгляді обвинувальний акт за ч. 1 і ч.3 ст. 307 КК України. Застосувати до обвинуваченого більш м`які запобіжні заходи прокурор не вбачає за можливе, оскільки вони не зможуть належним чином запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1 і 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 заперечували проти клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому, обвинувачений зазначив, що він протягом 11 місяців не переховувався від суду, має роботу, житло, родину, яку він повинен забезпечувати, тому просив переглянути обраний щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Захисник обвинуваченого проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на те, що судом апеляційної інстанції ще не ухвалено судове рішення за результатами розгляду його апеляційної скарги на ухвалу суду про зміну запобіжного заходу щодо обвинуваченого із застави на тримання під варту. При цьому, він вважав, що вирішення у даному судовому засіданні питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою унеможливить розгляд по суті зазначеної апеляційної скарги, бо оскаржувана ухвала фактично втратить силу і суд апеляційної інстанції відмовить у задоволенні апеляційної скарги на цій підставі, що призведе до порушення прав обвинуваченого. Також він посилався на недоведеність ризиків, на які посилається прокурор, оскільки обвинувачений не ухилявся від суду, вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень він не визнає і на даний час його вина не доведена, а діяння, які йому інкримінуються за ч. 1 ст. 382 КК України, мали місце до ухвалення попереднього вироку.

Заслухавши клопотання прокурора, з`ясувавши думку учасників судового засідання, суд дійшов таких висновків.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2024 у справі № 331/7512/24, провадження № 1-кс/331/2552/2024, відносно ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням застави в розмірі 242240,00 грн. та з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

На виконання вказаної ухвали слідчого судді 24.12.2024 ОСОБА_6 вніс за підозрюваного ОСОБА_4 заставу в розмірі 242240,00 грн., у зв`язку з чим останнього було звільнено з-під варти та він став вважатися таким, до якого обрано запобіжний захід у вигляді застави.

Під час судового розгляду об`єднаного кримінального провадження ухвалою суду від 04.11.2025 було змінено обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 02.01.2026 включно, без визначення розміру застави, а сплачену раніше заставу було звернуто в дохід держави.

До спливу зазначеного строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою неможливо завершити судовий розгляд даного кримінального провадження, оскільки ще досліджені не всі докази, не допитані свідки, а також не допитаний обвинувачений.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

У ч. 2 ст. 331 КПК України встановлено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою - є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Тому, враховуючи вимоги ст. ст. 176, 177, 178, 183 КПК України, суд приходить до висновку, що ризики, передбачені п.1 і п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, які були підставою для зміни обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу із застави на тримання під вартою, на даний час не відпали, не змінилися та продовжують існувати.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч.3 ст. 307, ч.1 ст. 382 КК України, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до нетяжких, особливо тяжких і тяжких злочинів відповідно, за вчинення яких передбачене максимальне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна. Тому суд погоджується з доводами прокурора, що обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість інкримінованих йому кримінальних правопорушень, суворість та невідворотність покарання, може переховуватися від суду.

Крім того, суд враховує відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який хоча і має сім`ю на території України, але не має постійного місця роботи, або інших законних джерел доходів, веде антисоціальний спосіб життя, раніше судимий і неодноразово притягався до адміністративної відповідальності у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Тому є достатні підстави вважати, що ОСОБА_4 з метою ухилення від покарання за вчинені кримінальні правопорушення може безперешкодно переховуватися від суду, що є достатнім обґрунтуванням ризиків, передбачених п.1 і п.5 ч.1 ст.177 КПК України. При цьому, суд також враховує той факт, що під час судового розгляду даного кримінального провадження обвинувачений неодноразово не з`являвся до суду без поважних причин, оскільки на підтвердження причин своїх неявок у судові засідання він надавав сумнівні довідки з медичних закладів. Це, у свою чергу, призвело до затягування розгляду даної кримінальної справи.

Крім того, з урахуванням встановлених відомостей про особу обвинуваченого, а також з урахуванням вже досліджених судом доказів, суд приходить до висновку про недостатність застосування до нього більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим п. 1 і п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Так, зокрема, про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, такого як особисте зобов`язання, що передбачено п.1 ч.1 ст. 176 КПК України, на переконання суду, свідчить тяжкість та значна суспільна небезпека інкримінованих ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, а також з`ясовані факти його неявки до суду без поважних причин, що ставить під сумнів можливість виконання ним обов`язків, передбачених статтею 194 КПК України.

Про неможливість обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, що передбачено п. 2 ч. 1 ст. 176 КПК України, на переконання суду, свідчить той факт, що до суду не було надано заяв від осіб, які б виявили бажання взяти ОСОБА_4 на поруки.

Про неможливість обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі, на переконання суду, свідчить те, що обвинувачений не працевлаштований, офіційних доходів не має, а раніше обраний йому в цьому кримінальному провадженні запобіжний захід у вигляді застави у мінімальному можливому розмірі не зміг належним чином запобігти, зокрема, ризику переховування від суду.

Крім того, про неможливість обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який передбачений п. 4 ч. 1 ст.176 КПК України, свідчить відсутність у нього стійких соціальних зв`язків, кількість і тяжкість інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а також те, що стосовно нього існує реальна можливість вчинення нових кримінальних правопорушень. Наведене свідчить про те, що вказаний запобіжний захід, на переконання суду, належним чином не зможе гарантувати виконання ОСОБА_4 покладених на нього при обранні цього запобіжного заходу обов`язків, а також не зможе запобігти ризикам, передбаченим п. 1 і п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Пунктом 1 статті 5 Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У рішенні по справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

За вказаних обставин суд вважає, що більш м`які запобіжні заходи в достатній мірі не забезпечать виконання обвинуваченим ОСОБА_4 покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання встановленим ризикам, тому підстав для зміни обраного запобіжного заходу на більш м`який суд не вбачає.

Вік та стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_4 також не є перешкодою для його тримання під вартою.

Крім того, суд зазначає, що характер та ступінь тяжкості діянь, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 , та сукупність інших обставин, зазначених прокурором у клопотанні про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, однозначно свідчать про наявність конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості та кореспондується з визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_4 , на даному етапі судового розгляду справи не встановлено та учасниками справи не доведено.

У той же час, відповідно до п.3 і п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею, а також щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Тому, оскільки ОСОБА_4 обвинувачується, зокрема, у вчиненні особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, передбаченого ч.3 ст. 307 КК України, а також порушив раніше обраний запобіжний захід у вигляді застави, суд не визначає розмір застави у даному кримінальному провадженні.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості діянь, які інкримінуються обвинуваченому, та позбавляє його можливості перешкодити інтересам правосуддя, суд приходить до висновку про те, що клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню, і вважає за необхідне продовжити дію вказаного запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 строком на 60 днів.

При цьому, суд не бере до уваги твердження захисника про порушення прав обвинуваченого у випадку розгляду клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою до розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду по зміну щодо нього запобіжного заходу у вигляді застави на тримання під вартою, оскільки чинний КПК України не містить положень, які б забороняли суду першої інстанції розглядати питання про продовження строків запобіжних заходів до ухвалення судом апеляційної інстанції рішення за результатами розгляду апеляційної скарги на ухвалу про обрання цього запобіжного заходу. Крім того, у випадку незгоди з даною ухвалою сторона захисту матиме можливість оскаржити її в апеляційному порядку, що жодним чином не порушуватиме право обвинуваченого на апеляційне оскарження судового рішення, яким вирішено питання щодо застосованого стосовно нього запобіжного заходу.

Також суд не бере до уваги доводи захисника щодо недоведеності наявності ризиків, на які посилається прокурор у своєму клопотанні, оскільки ним, зі свого боку, не було надано до суду жодних доказів на спростування наявності цих ризиків.

Усі інші доводи обвинуваченого та його захисника також не спростовують наведених вище висновків суду щодо наявності підстав для задоволення клопотання прокурора, у зв`язку з чим суд не бере їх до уваги.

При цьому, суд враховує, що у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 176, 178, 183, 197, 369-372, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити.

Продовжити відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 08 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Вступна та резолютивна частини ухвали постановлені в нарадчій кімнаті та оголошені у судовому засіданні 11 грудня 2025 року.

Повний текст ухвали складено і проголошено 15 грудня 2025 року о 09:00 год.

Суддя ОСОБА_7