Житомирський апеляційний суд
Справа №278/526/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/773/25
Категорія ч.1 ст.162, ст.348 КК Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №278/526/25 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , і прокурора Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_7 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 10.06.2025 відносно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Петрівка Луганського району Луганської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , номер обслуги 3 кулеметного відділення 1 кулеметного взводу штурмової спеціалізованої роти військової частини НОМЕР_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ст.348 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, та виправдано на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України за не доведенням вчинення цього кримінального правопорушення.

ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

На підставі ч.5 ст.71 КК України до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Харківського районного суду Харківської області від 06.08.2024, і остаточно визначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Початок строку відбування покарання обчислено з дня набрання вироком законної сили, зарахувавши у цей строк частково відбуте ним покарання за попереднім вироком Харківського районного суду Харківської області від 06.08.2024, а також строк попереднього ув`язнення, починаючи з моменту затримання 12.12.2024 і до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 до Державного бюджету України процесуальні витрати у загальній сумі 13530,30 гривень, пов`язані із залученням експертів для проведення судових експертиз, а решту витрат, пов`язаних із залученням експертів для проведення судових експертиз №СЕ-19/106-24/19001-Д від 27.12.2024 у розмірі 3183,60 гривень, №СЕ-19/106-24/18609-Д від 19.12.2024 року у розмірі 3183,60 гривень, віднесено на рахунок держави.

Скасовано арешти, накладенні ухвалами слідчих суддів Богунського районного суду м. Житомира від 16.12.2024 у справах №295/18535/24, №295/18541/24, №295/18539/24.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду, 12.12.2024 приблизно о 02 годині 00 хвилин ОСОБА_9 перебував у приміщенні вуличного туалету, розташованого на не огородженій території домоволодіння, що за адресою: АДРЕСА_2 . У цей час до вказаного домоволодіння прибули працівники поліції ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які представились ОСОБА_9 . У цей же час, день, місці та за вказаних обставин у ОСОБА_9 , якому було достовірно відомо, що перед ним перебувають працівники поліції при виконанні службових обов`язків, виник злочинний умисел, направлений на вбивство вказаних працівників поліції у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків стосовно розшуку обвинуваченого, з метою уникнення небажаних для себе наслідків у вигляді можливого затримання та подальшого направлення для відбування невідбутого покарання.

Реалізуючи цей умисел, направлений на вбивство працівників поліції, які перебували на відстані близько декількох метрів до приміщення туалету, ОСОБА_9 , тримаючи у руках табельну вогнепальну зброю АКМ № НОМЕР_2 , здійснив близько 28 пострілів у бік працівників поліції, проте, з причин, що не залежали від його волі (замах на вбивство ст.15 КК) не влучив у них та кинув автомат на землю, після чого був затриманий оперуповноваженим ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 просить змінити вирок суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_9 винним за ст.348 КК України, а своїм рішенням кваліфікувати дії, вчинені ОСОБА_9 за ч.1 ст.345 КК України, із призначенням покарання в межах санкції цієї статті. При цьому, зазначає, що обвинувачений в ході судового розгляду свою вину у інкримінованому за ст.348 КК України злочині не визнав, та вказав, «що будь-яких намірів чи мотивів на позбавлення життя співробітників поліції він не мав, і лише зробив декілька черг із автомата в повітря, щоб налякати працівників поліції, і щоб вони його не переслідували. В подальшому коли зрозумів що поліцейські його не злякались, через деякий час викинув зброю і здався працівникам поліції, які його затримали.» Наголошує, що вказані покази обвинуваченого ОСОБА_13 є повними і послідовними, повністю підтверджують відсутність вини в інкримінованому злочині, проте вказані покази не були прийняті судом першої інстанції. Звертає увагу на відсутність будь-яких мотивів для вчинення замаху на життя поліцейських; відсутність у працівників поліції будь-яких тілесних ушкоджень; вчинення пострілів саме в повітря; вчинення 28 пострілів на відстані 15 метрів від трьох працівників поліції особою яка є військовим і має навички поводження із зброєю; нічний час, відсутність штучного освітлення на вулиці, що не дало змогу ОСОБА_9 оперативно і однозначно ідентифікувати осіб як працівників поліції; відсутність будь-яких словесних погроз в бік працівників поліції до чи під час вчинення пострілів із сторони ОСОБА_9 ; відсутність будь-яких слідів влучання куль на землі і предметах (стороною обвинувачення надано докази наявності отвору в сараї, проте це місце неможливо ідентифікувати, вказаний отвір міг утворитись і за інших обставин, крім того стрільба проводилась чергами - а отвір лише один на великій площі стіни); відсутність будь-яких активних дій ОСОБА_9 щодо подальшого застосування справної автоматичної зброї, хоча мав таку реальну можливість; добровільні здача працівникам поліції зброї, та відсутність будь-якого подальшого супротиву. Звертає увагу, що окрім показань потерпілих, наданих в судовому засіданні, які в момент здійснення ОСОБА_13 автоматних черг «залягли» задля уникнення попадання в них, жодних доказів щодо напрямку здійснених ОСОБА_14 пострілів стороною обвинувачення надано не було. Крім того, доказами не можуть вважатись відомості протоколу огляду місця події від 10.01.2025 про виявлений на висоті 1,5 м отвір в дерев`яній дошці приміщення сараю, розташованого на відстані 10 м від приміщення вуличного туалету, а також відомості висновку експерта від 27.01.2025 СЕ-19-106-25/1383-БЛ щодо можливого утворення вказаного отвору від пострілу з автомата АКМ, оскільки вказаний огляд проведено через понад місяць після події, висновок не містить категоричних відомостей про утворення цього отвору саме внаслідок пострілу з автомата обвинуваченого, і взагалі не містить відомостей щодо давності утворення цього отвору, що не виключає можливості утворення цього отвору за інших обставин в інший час. Наголошує, що формулювання обвинувачення по даній справі є неконкретним, оскільки за вказаних обставин, із пред`явленого прокурором обвинувачення достовірно не вбачається, замах на життя яких саме працівників поліції (прізвище, ім`я, по батькові, посада) ніби-то вчинив обвинувачений ОСОБА_9 , тому у зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК України обвинуваченого ОСОБА_9 суд першої інстанції повинен був виправдати за вказаним обвинуваченням. Вказані аргументи сторони захисту залишились без будь-якої оцінки судом першої інстанції у постановленому вироку.

Прокурор ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_9 за ч.1 ст.162 КК України скасувати, як незаконний, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.348, ч.1 ст.162 КК України, та призначити покарання: - за ст.348 КК України - 9 років позбавлення волі; - за ч.1 ст.162 КК України - 1 рік обмеження волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити остаточне покарання у виді 9 років позбавлення волі. На підставі ч.5 ст.71 КК України до остаточного покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Харківського районного суду Харківської області від 06.08.2024 і остаточно визначити ОСОБА_9 покарання у виді 10 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін. Зазначає, що огляд місця події від 12.12.2024 домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , проводився в кримінальному провадженні №0000364 від 12.12.2024 за фактом замаху на вбивство працівника правоохоронного органу, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, тобто за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України. Так, під час досудового розслідування у кримінальному проваджені №0000864 від 12.12.2024, потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 показали, що 11.12.2024 на лінію 102 надійшло повідомлення про самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем ОСОБА_9 , зі зброєю. У зв`язку із цим вони здійснювали оперативно-розшукові заходи, "спрямовані на встановлення місця знаходження ОСОБА_9 . За результатами вжитих заходів вони прибули до с.Глибочок Житомирського району Житомирської області, а саме до будинку АДРЕСА_3 , до якого їх скерував місцевий житель. При обстеженні території зафіксували, що є слід як на вхід так 1 на вихід із даного будинку, слід один, при обстеженні будинку. помітили також наявні залишки снігу в середині, двері в будинок були пошкоджені, внаслідок чого переконались, що військовослужбовець був саме у цьому будинку. При огляді слідової інформації помітили, що сліди ведуть за будинок, у напрямку поля та городу, після чого продовжили пошуки за даною слідовою інформацією. Крім цього, 12.12.2024 о 18 год 52 хв надійшла заява ОСОБА_15 за фактом незаконного проникнення до вказаного житлового будинку. За результатами розгляду заяви ОСОБА_15 12.12.2024 о 19 год 26 хв внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000569 від 12.12.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України. У подальшому постановою прокурора від 13.12.2024 кримінальні провадження №0000564 від 12.12.2024 та №0000869 від 12.12.2024 об`єднані в одне провадження, оскільки були підстави вважати, що кримінальні правопорушення вчинені однією особою (особами). Враховуючи викладене, огляд місця події від 12.12.2024, а саме домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , рапорт помічника чергового ВП Хі ЖРУТІ ГУНП в Житомирській області від 12.12.2024, копія договору купівлі-продажу житлового будинку від 05.03.2009, висновок експерта №оСЕ-19/106-24/18609-Д від 19.12.2024, яким встановлено, що сліди пальців рук, які вилучені під час проведення огляду місця події у вказаному домоволодінні належать ОСОБА_9 , що були досліджені у судовому засіданні, та свідчення потерпілого ОСОБА_15 є допустимими доказами в силу ст.86 КПК України та здобуті відповідно до вимог КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та заперечив щодо задоволення апеляційної скарги захисника, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , які просили апеляційну скаргу захисника задовольнити та відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи поданих апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а в задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Цих вимог місцевим судом повною мірою дотримано не було.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, як замах на вбивство працівника правоохоронного органу, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, є правильними, оскільки ґрунтуються на зібраних у кримінальному провадженні і перевірених у суді належних і допустимих доказах та детально наведених у вироку, як того вимагає ст. 374 КПК України.

Місцевий суд з достатньою повнотою перевірив усі доводи сторін в судовому засіданні, виклав критичний аналіз окремих доказів. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, доводи сторін, під час судового розгляду отримали об`єктивну та належну оцінку в судовому рішенні, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Як убачається з матеріалів судового провадження обвинувачений ОСОБА_9 в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, свою вину у вчиненні злочину, передбачених ст.348 КК України визнав частково та пояснив, що проходив військову службу у селі Троянів. 11.12.2024 року о 18 годині отримав зброю, та о 18:30 годині покинув частину та пішов спочатку у сторону центру села Троянів. Далі дістався до села Глибочок, де зайшов до будинку, в якому нікого не було з метою сховатись. Двері були старі, штовхнув їх і вони відкрились. Побачивши світло ліхтарика, почувши шум, вийшов з будинку, побачив, що за ним йдуть люди, почав йти городами. Зайшов до приміщення туалету, згодом до нього підійшли люди, які представились представниками поліції. Поліцейські казали виходити, здаватись та віддати зброю. Далі, у приміщенні туалету зарядив зброю набоями, які взяв із собою з військової частини. Відкривши двері туалету, направив автомат вгору, вистріляв магазин, потім вийшов з приміщення туалету, зробив декілька кроків у сторону поліцейських, скинув магазин та перезарядився, навів автомат вгору, вистріляв другий магазин, зняв автомат, кинув у бік поліцейських, став на коліна та сказав, що пустий. Стверджував, що вже пізніше побачив напис на жилетах "поліція". Наголосив, що хотів вистріляти усі патрони, не мав наміру цілитись та стріляти безпосередньо у працівників поліції. Вказав, що є досвідченим стрільцем, бо на полігоні потрапляв у ціль з відстані 100 метрів, і якщо б бажав настання летальних наслідків для поліцейських, то влучив би в них, однак метою було лише налякати останніх, щоб його не переслідували, та відстріляти всі патрони, щоб до нього не було претензій у військовій частині.

Проте, не зважаючи на таку позицію обвинуваченого, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, та обґрунтував сукупністю належних та допустимих доказів.

Такий висновок відповідає наведеним у вироку показанням потерпілих, свідків, письмовим матеріалам справи.

У судовому засіданні потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 надали показання, якими підтвердили, що 11.12.2024 року, будучи поліцейськими, рухаючись після служби додому, ОСОБА_10 отримав повідомлення від чергового, що особа, а саме ОСОБА_9 , самовільно залишив військову частину у селі Троянів із вогнепальною зброєю. Під час телефонної розмови із командиром роти, останній запевнив, що у ОСОБА_9 може бути зброя, однак без патронів, оскільки безпосередньо набої військовослужбовці отримують перед стрільбами. Потерпілими було прийняте рішення, не повертаючись до розташування до відділу поліції для озброєння та екіпірування, попрямувати одразу у напрямку с.Троянів для безпосереднього встановлення обставин та здійснення розшукових дій відносно військовослужбовця у селі Троянів. Близько 21 години було введено спеціальну поліцейську операцію «Сирена». Дочекавшись наряд групи реагування патрульної поліції, які надали засоби спеціального захисту - бронежилети, а також два світловідбивних жилети із написами «Поліція», надалі, дочекавшись також СОГ та працівників ВСП, та з метою продовження пошуків, вирішили попрямувати на різні виїзди с. Троянів. Отримавши інформацію, що схожу на ОСОБА_9 особу бачили на ґрунтовій дорозі у напрямку с. Вика Піч, орієнтовно о 22:00-22:30 годині, вони вирушили саме у тому напрямку. Під час здійснення розшукових заходів, поблизу повороту на с. Рудня-Городище з поля та лісового насадження, враховуючи засніжену погоду, ними було виявлено слідову інформацію, а саме: відбитки ступні від взуття військового зразку, та поодинокі сліди від протектору шин автомобіля. Враховуючи професійний досвід та усне підтвердження від командира військової частини, що такий слід дійсно міг залишити ОСОБА_9 , вони продовжили рух за наявною слідовою інформацією, яка привела їх у село Глибочок, а саме до будинку по АДРЕСА_3 , до якого також їх скерував місцевий житель. При обстежені території зафіксували, що є слід як на вхід так і на вихід із даного будинку, слід один, при обстеженні будинку помітили також наявні залишки снігу в середині, двері у будинок були пошкоджені, внаслідок чого переконались, що військовослужбовець був саме у цьому будинку. При огляді слідової інформації помітили, що сліди ведуть за будинок, у напрямок поля та городу, після чого продовжили пошуки за даною слідовою інформацію, тримаючись групою, оскільки були не підготовлені та не мали при собі спеціального екіпірування та зброї.

Потерпілий ОСОБА_11 надав свідчення, що близько другої години ночі слідова інформація їх привела до вуличного туалету у с. Глибочок, підійшови до даного туалету, вони помітили сліди на вхід. Найближче до споруди був безпосередньо він, близько 2-х метрів. Поруч з ним, у декількох метрах, був ОСОБА_12 , ОСОБА_10 перебував у метрах 10 позаду. ОСОБА_12 навів промінь ліхтаря на вуличний туалет, оскільки споруда мала певні щілини між дошками, поліцейськими чітко було зафіксовано елемент військового одягу військового пікселю та газовідвідну трубу від автоматичної зброї. Надалі намагались завести розмову із ОСОБА_9 та повідомили, що є представниками поліції, спитали чи є зброя, почули відповідь "Так" та просили залишити зброю, після чого прослідувала пауза секунд 5-10, далі почули ляскіт затвору і характерний звук досилання набоїв у патронник. Почувши це, всі почали рух назад від туалету. Потерпілий відійшов орієнтовно на 1-2 метри далі. ОСОБА_9 відчинив двері туалету в їх напрямку, після чого потерпілий побачив ствол, і вони впали на сніг, оскільки побоювались за своє життя. ОСОБА_9 почав автоматичну чергу у їх бік, було близько 15-ти хаотичних пострілів. Після цього був характерний звук ляскоту ударнику після закінчення набоїв, потім повторне досилання патронів. Після того, як ОСОБА_9 вийшов із-за дверей туалету, вже почав стріляти вгору. Потерпілий ОСОБА_11 наголосив, що перша черга відбувалась хаотично по позиції поліцейських, друга черга вгору, під кутом десь 45 градусів. Повідомив, що він конкретно бачив полум`я від стрільби з автомату, направлене у їх бік. Після того, як почув звук падіння зброї на землю та слова ОСОБА_9 , який крикнув, що вже пустий, підбіг до нього та затримав, застосувавши фізичну силу та спецзасіб кайданки.

Потерпілий ОСОБА_10 підтвердив, що під час події ОСОБА_11 та ОСОБА_12 знаходились ближче до туалету, де перебував ОСОБА_9 , та почали розмову з ним, яку особисто не чув, оскільки знаходився близько в 10-ти метрах позаду колег. Почувши постріли, впав на сніг. Бачив автоматну чергу вогню зі ствола в їхню сторону.

Потерпілий ОСОБА_12 повідомив, що близько 02 години ночі сліди привели їх з іншими потерпілими на неогороджену територію, де помітили вуличний туалет. ОСОБА_12 посвітив ліхтариком через щілини туалету та побачив особу у військовій формі, а на колінах лежав автомат, про що повідомив інших колег і вони відійшли. Під час події знаходився поряд із ОСОБА_11 та намагались вести розмову із ОСОБА_9 . Повідомили останньому, що є представниками поліції та просили розрядити і викинути зброю. Після певної тиші почули звук затвору. Після цього потерпілий крикнув «зброя» та максимально відбіг, впав на землю на спину. Після чого почув близько 15-20 пострілів, перевернувся, щоб побачити куди стріляє обвинувачений, - постріли були хаотичні по їх позиції. Після того як у ОСОБА_9 закінчились патрони, потерпілий встав, щоб затримати підозрюваного, однак після того, як побачив, що ОСОБА_9 перезарядив автомат, знову впав на землю на живіт, відповідно до чого не бачив в якому саме напрямку відбулись постріли вдруге. По завершенню, ОСОБА_9 вигукнув, що він пустий; було чути, що зброя впала на землю. Після чого відбулось затримання із застосуванням фізичної сили.

Крім того, в основу свого висновку про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ст.348 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано поклав сукупність письмових доказів кримінального провадження, зокрема дані:

- рапорту помічника чергового ВП №1 ЖРУП ГУНП в Житомирській області від 12.12.2024 року за подією №215913583, згідно якого від командира військової частини НОМЕР_1 надійшло повідомлення про те, що близько 19 год 45 хв 11.12.2024 року самовільно залишив військову частину солдат ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є умовно достроково звільненим, зі зброєю, має автомат АКМ, 7,62, НОМЕР_2 , має два магазини, патронів не отримував, можливо є боєприпаси, у військовій формі (а.п.92-94 т.1);

- рапорту помічника чергового ВП №1 ЖРУП ГУНП в Житомирській області від 12.12.2024 року за подією №215998283, відповідно до якого заступник начальника ВП №1 повідомив про те, що під час відпрацювання введеної начальником ГУПН операції «Сирена», було здійснено переслідування у с.Глибочок раніше засудженого військового, який самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 зі зброєю, здійснив 2 рожка пострілів зі зброї у кількості 30 патронів вверх та у бік працівників поліції (а.п.95 т.1);

- протоколу огляду місця події від 12.12.2024 року з фототаблицею, який містить зафіксовану слідову інформацію події. Під час огляду виявлено та вилучено 27 гільз, зброю АКМ НОМЕР_2 та два магазини до нього. Водночас, під час огляду зафіксовано, що на земельній ділянці, яка розташована в межах населеного пункту села Глибочок Житомирської області Житомирського району, за адресою: АДРЕСА_2 розташований жилий будинок на відстані близько 25 метрів, також біля вказаного будинку на відстані близько 30 метрів розташований дерев`яний сарай, біля якого на відстані близько 10 метрів напроти розташований дерев`яний туалет, в якому перебував ОСОБА_9 (а.п. 96-107 т.1);

- протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, у відповідності до ст. 208 КК України від 12.12.2024 з фототаблицею та рапорту капітана поліції оперуповноваженого СКП ВП №1 ЖРУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_16 , внаслідок скоєних злочинів, ОСОБА_9 було затримано та застосовано заходи фізичного впливу, а також спеціальний засіб кайданки на місці події (а.п.116-123 т.1);

- протоколу огляду місця події від 12.12.2024 року з фототаблицею, який підтверджує факт огляду території домоволодіння, земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 . При вході до вказаного господарства зі сторони провулку Житомирський на території вказаної земельної ділянки зліва розміщені хата-пустка, тобто житловий будинок, на відстані близько 20 метрів від якого розташоване дерев`яне господарське приміщенні некапітальна споруда, справа від якого на відстані 2,5 метрів розміщене дерев`яне приміщення туалету. Територія домоволодіння огороджена частково, вхід на територію вільний. Водночас, при огляді бічної сторони дерев`яної стіни господарського приміщення зі сторони розміщення дерев`яного туалету, на ній виявлено пошкодження дерев`яного матеріалу дошки у вигляді тріщини, розірватості краю дошки неправильної форми розмірами 0,7-1,2 см на висоті 1,5 метра від нижнього краю бокової поверхні дошки (тобто від землі). Також біля туалету виявлено одну гільзу, яку було вилучено та направлено для дослідження (а.п.129-138 т.1);

- протоколу огляду місця події від 20.01.2025 року, яким встановлено, що на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 розташований "будинок-пустка", по правій стороні напроти будинку на відстані близько 12 метрів розташований дерев`яний туалет. Напроти входу до вище вказаного туалету близько 5 метрів розташована дерев`яна споруда, яка являє собою господарське приміщення розмірами близько 4х6. При огляді бічної дерев`яної стіни вказаного господарського приміщення зі сторони місця розташування туалету на дерев`яній дошці виявлено пошкодження наскрізне. З вказаної дошки за допомогою пилки було виготовлено виріз з вищеописаним пошкодженням, який упаковано згідно правил пакування речових доказів та вилучено до ВП №1 Житомирського РУП (а.п.70-74 т. 2);

- висновку експерта №СЕ-19-106-25/1383-БЛ від 27.01.2025, за яким пошкодження, яке наявне на вирізі дерев`яної дошки наданої на дослідження, яке було взяти при огляді місця події від 20.01.2025 року, могло бути утворене відстріляною кулею з автоматичної стрілецької вогнепальної зброї бойового 7,62 мм модернізованого автомата Калашникова (АКМ) (а.с.78-81 т.2);

- протоколу огляду предмету від 16.12.2024 фототаблицею до нього, яким підтверджується проведення огляду автомату АКМ з маркуванням «1972 ХО 4016», двох предметів схожих на магазини до автомата Калашникова (а.п.11-17 т.2);

- висновку експерта СЕ-19/106-24/18571-БЛ від 20.12.2024, відповідно до якого предмет зовні схожий на автомат АКМ-74 з маркуванням на корпусі « НОМЕР_3 », який вилучений під час огляду місця події 12.12.2024 за адресою: АДРЕСА_2 , являється автоматичною стрілецькою вогнепальною зброєю бойовим 7,62 мм модернізованим автоматом Калашникова (АКМ). Патрони, 28 стріляних гільз від яких були вилучені під час огляду місця події 12.12.2024 за адресою: АДРЕСА_2 , були відстріляні з наданого на дослідження бойового 7,62 мм модернізованого автомату Калашникова (АКМ) (а.п. 21-31 т.2);

- відомості закріплення зброї за особовим складом військової частини НОМЕР_1 , яка підтверджує, що за ОСОБА_9 закріплений АКМ НОМЕР_4 (а.п.157-161 т.1);

- протоколів проведення слідчих експериментів за участю потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , якими підтверджується, що 11.12.2024 на лінію 102 надійшло повідомлення про самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем ОСОБА_9 зі зброєю. У зв`язку із цим вони здійснювали оперативно-розшукові заходи, спрямовані на встановлення місце знаходження ОСОБА_9 . Проведеними заходами вони прибули до с. Глибочок Житомирського району Житомирської області вони підійшли до будинку де побачили, що двері до вказаного домоволодіння були відчиненні, в середині будинку був сніг, світло було вимкнене, будь-яких осіб у будинку не було. Продовжуючи пошук ОСОБА_9 за слідами на снігу, вони дійшли до неогородженої території одного із домоволодінь у с. Глибочок, де на території домоволодіння був сарай та приміщення сільського вуличного туалету. Посвітивши ліхтариком у ліву бокову частину туалету, в щілині між дошками вони побачили невідому особу у форменому одязі військового зразку, а також зброю. Вони, розуміючи, що в приміщенні туалету перебуває ОСОБА_9 , вигукнули: «Ти тут?», «Заспокойся, в тебе є зброя»? та «Ми із поліції, ми не військові». Після цього вони почули звук досилання патрона у патронник, далі двері туалету різко відчинились. З даних дверей ОСОБА_9 висунув автомат та почав здійснювати постріли в хаотичному порядку. По полум`ю з автомату видно було, що постріли здійснювались по їх позиції. Другі постріли, після перезаряджання автомату ОСОБА_9 здійснював вгору (т.1 а.п.224-231, 233-240, 241-249 т.1).

- висновку судово-психіатричного експерта №300-2024 від 30.12.2024 року, з якого вбачається, що ОСОБА_9 у момент вчинення злочину виявляв клінічні ознаки емоціно-нестійкого розладу особистості, стан компенсації, водночас був здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними. В даний час виявляє клінічні ознаки емоційно-нестійкого розладу особистості, стан компенсації (а.п. 24-6 том.):

- акту спеціальної медичної комісії з проведення медичних оглядів для направлення на примусове лікування Д-99 від 24.12.2024 року, згідно з яким ОСОБА_9 лікування не потребує (том 2 а.с. 10).

- посадових інструкцій (а.п. 178-192 т. 1) та наказів по особовому складу (а.с. 195-197 т. 1), потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 є посадовими особами органу поліції - Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області.

Будь-яких даних, які б ставили під сумнів достовірність наведених у вироку доказів, не встановлено.

Колегія суддів погоджується з критичною оцінкою пояснень обвинуваченого, а також висновками районного суду, що невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні замаху на вбивство працівників правоохоронного органу слід розцінювати як спосіб захисту з метою уникнення відповідальності за вчинене, оскільки його винуватість поза розумним сумнівом доведена сукупністю доказів, наданих стороною обвинувачення.

Версія сторони захисту про те, що ОСОБА_9 не мав наміру позбавляти життя поліцейських ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а лише мав намір налякати їх, а тому в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, була ретельно перевірена та відхилена судом першої інстанції як неспроможна, з чим повністю погоджується суд апеляційної інстанції.

На переконання апеляційного суду, версія подій, яку надала сторона захисту, не доводить наявність розумного сумніву у версії сторони обвинувачення. Більше того версія сторони захисту не узгоджується з доказами, які містяться у матеріалах кримінального провадження. Будь-яких доказів, які якимось чином підтверджували б версію сторони захисту про відсутність умислу на вбивство працівників правоохоронних органів, не було надано ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

Статтею 348 КК України встановлено відповідальність, зокрема, за замах на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Під час аналізу поняття «замаху на вбивство» необхідно враховувати положення ст.15 КК.

За змістом ст.15 КК України замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі. Замах на вчинення кримінального правопорушення є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» (далі - Постанова), замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Отже, якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство.

Згідно із пунктом 22 вказаної Постанови питання про наявність у діях особи умислу на вбивство слід вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, треба враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передували події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, обґрунтовуючи свої висновки щодо спрямованості умислу ОСОБА_9 на заподіяння смерті потерпілим, суд першої інстанції виходив із того, що обвинувачений не припиняв здійснювати постріли добровільно, а припинив стрілянину лише у зв`язку з вичерпанням набоїв у двох магазинах після їх перезарядження. Суд також установив, що потерпілі перебували у темну пору доби на значній відстані від вогневої позиції обвинуваченого: ОСОБА_11 приблизно за 34 метри від приміщення туалету, ОСОБА_10 близько 10 метрів, а ОСОБА_12 неподалік від ОСОБА_11 . Крім того, потерпілі, прагнучи уникнути загрози для життя, впали на землю, що, відповідно до очевидних фізичних закономірностей, ускладнювало можливість їх прицільного ураження з такої дистанції.

Колегія суддів критично оцінює твердження захисника про те, що ОСОБА_9 здійснював постріли виключно в повітря, а не у бік працівників поліції, оскільки такі доводи спростовуються сукупністю досліджених доказів. Аналіз показань потерпілих, а саме ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , свідчить про те, що перші постріли обвинувачений здійснив саме у напрямку працівників правоохоронних органів, ведучи хаотичний вогонь по їх позиції, унаслідок чого потерпілі були змушені падати на землю для збереження життя. Так, ОСОБА_11 бачив полум`я пострілів із автомата, спрямованих у їхній бік; ОСОБА_12 підтвердив хаотичний обстріл по їхній позиції; ОСОБА_10 бачив автоматну чергу вогню по колегам.

Після відстрілу першого магазину та перезарядження частина пострілів здійснювалась під кутом вгору, проте апеляційний суд вважає, що це не спростовує наявності умислу на вбивство, оскільки первинна черга пострілів була спрямована безпосередньо на потерпілих та створювала реальну загрозу їхньому життю. Колегія суддів вважає, що якби не активні дії потерпілих, зокрема падіння на землю для уникнення влучання, умисел ОСОБА_9 був би реалізований і потерпілі зазнали б важких або смертельних ушкоджень. Якщо б постріли справді були спрямовані виключно вгору, як стверджує захисник, такі дії працівників поліції були б зайвими, що свідчить про те, що реальна загроза їхньому життю була. Умисел ОСОБА_9 проявився саме в цих діях, адже він чітко усвідомлював, що веде вогонь по працівникам поліції, і мав намір позбавити їх життя. Частина пострілів під кутом не знімає злочинного умислу, навпаки, вони лише доповнюють його поведінку, яка демонструє небезпечність дій ОСОБА_9 і спробу продовжити реалізацію умислу за обставин, коли він міг контролювати напрями вогню.

З урахуванням цього, убачається, що незаконні дії обвинуваченого не спричинили наслідків у вигляді вбивства поліцейських не через відсутність умислу або небезпеки пострілів, а виключно завдяки активним діям самих потерпілих, зокрема їх швидкій реакції, падінню на землю, відбіганню та зайняттю більш віддаленої позиції.

На думку колегії суддів, про наявність прямого умислу у ОСОБА_9 на позбавлення життя потерпілих свідчить також індивідуальні особливості знаряддя злочину бойового автомата АКМ, а також кількість здійснених обвинуваченим пострілів близько 28, які були спрямовані у бік потерпілих та створювали реальну загрозу їх життю.

Крім того, на підтвердження умислу замаху на вбивство суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що під час огляду місця події було виявлено пошкодження на бічній стороні дерев`яної стіни сараю на висоті 1,5 м від землі (тобто на рівні зросту людини), а висновком експерта №СЕ?19?106?25/1383?БЛ підтверджено, що таке пошкодження могло бути утворене кулею, відстріляною з автомата АКМ, яким користувався ОСОБА_9 . Вказані обставини, у поєднанні з показаннями потерпілих, переконливо свідчать про те, що обвинувачений здійснював постріли у напрямку працівників поліції, тобто мав прямий умисел на позбавлення їх життя, а частина пострілів у повітря після перезарядження зброї не спростовує, а лише доповнює картину його злочинних намірів.

Суд критично оцінює твердження сторони захисту про нібито наявність у обвинуваченого ОСОБА_9 професійних навичок поводження зі зброєю у зв`язку з його статусом військовослужбовця, що не враховано судом першої інстанції. В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_9 є неодноразово судимим, був звільнений умовно?достроково та лише з 25.10.2024 року зарахований на військову службу за контрактом, а тому фактично перебував на ній менше двох місяців до вчинення злочину, що об`єктивно не дозволило йому отримати достатню підготовку у володінні та застосуванні бойової зброї. Обставини події свідчать, що постріли мали хоч і цілеспрямований в бік поліцейських, проте хаотичний, характер. Водночас саме активні, скоординовані дії поліцейських негайне падіння на землю, зміна положення та відбігання зірвали реалізацію умислу обвинуваченого та фактично врятували їм життя, істотно обмеживши можливість потрапляння куль у їхні життєво важливі органи. Крім цього, апеляційний суд враховує, що подія відбувалася у темну пору доби, що з одного боку збільшувало небезпеку для потерпілих, оскільки ускладнювало видимість та можливість контролю за напрямком стрільби, а з іншого не давало обвинуваченому переваги в точному приціленні. Сукупність цих обставин свідчить, що посилання захисника на професійні навички обвинуваченого є безпідставними та не ґрунтуються на реальних фактичних даних.

Суд не погоджується з доводами захисника про те, що нічний час та відсутність штучного освітлення на вулиці нібито унеможливили обвинуваченому ОСОБА_9 оперативно та однозначно ідентифікувати осіб як працівників поліції. З матеріалів справи встановлено, що потерпілі повідомили обвинуваченому про свій статус як працівників поліції та вимагали залишити зброю. Показання самого ОСОБА_9 підтверджують, що він усвідомлював, що перед ним представники поліції, оскільки особи, які підійшли до нього, прямо повідомили про це.

Крім того, колегія суддів враховує конкретні обставини провадження, а саме, те що обвинувачений самовільно залишив військову частину з вогнепальною зброєю та переховувався, тому достеменно знав про незаконність свого перебування поза частиною та можливість переслідування. Тобто він був поінформований і усвідомлював, що перед ним перебувають правоохоронці, і саме з метою уникнення затримання вчинив хаотичні постріли у бік потерпілих.

Одночасно колегія суддів відхиляє апеляційний довід захисника ОСОБА_6 про відсутність мотиву для вчинення замаху на життя поліцейських, та не знаходить його достатньо переконливим.

Так, мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином.

Згідно з фактичними обставинами, встановленими судом першої інстанції, мотивом обвинуваченого було прагнення уникнути небажаних для себе наслідків, а саме можливого затримання та подальшого направлення для відбування невідбутого покарання, що і спонукав його до вчинення замаху на життя працівників поліції, з чим повністю погоджується суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів також не погоджується з доводом захисника про те, що нібито відсутність будь-яких словесних погроз з боку ОСОБА_9 у бік поліцейських свідчить про відсутність умислу на замах на вбивство. Як правильно зазначено судом першої інстанції, для кримінально-правової оцінки дій винного достатньо вчинення посягання на життя працівника правоохоронного органу хоча б щодо одного потерпілого. При цьому слід чітко розрізняти поняття погрози вбивством та замаху на вбивство: погроза передбачає словесне висловлення наміру без безпосередніх дій, спрямованих на позбавлення життя, тоді як замах на вбивство охоплює будь-які дії, спрямовані на реалізацію такого наміру, незалежно від того, чи супроводжувалися вони словесними погрозами.

У даному випадку ОСОБА_9 не висловлював жодних словесних погроз потерпілим, а одразу відкрив вогонь по них, що підтверджується як показаннями потерпілих, так і письмовими доказами провадження. Таким чином, відсутність словесних погроз жодним чином не виключає наявність прямого умислу на замах на вбивство та не спростовує кримінальної відповідальності обвинуваченого, а навпаки підтверджує факт безпосереднього посягання на життя потерпілих.

Таким чином, сукупність показань потерпілих, даних огляду місця події та висновків експерта переконливо свідчить про те, що обвинувачений здійснював постріли в напрямку працівників поліції, що вказує на його спрямований умисел на позбавлення їх життя.

Доводи захисника про те, що суд першої інстанції нібито не врахував відсутність численних слідів влучань, наявність лише одного отвору та неможливість ідентифікації місця події апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані. З матеріалів справи та протоколу огляду місця події від 20.01.2025 року чітко встановлено точне розташування об`єктів: дерев`яного туалету, в якому переховувався обвинувачений, та дерев`яної господарської споруди навпроти, на бічній стіні якої зафіксовано наскрізне пошкодження. Це дозволяє однозначно ідентифікувати місце події та встановити взаємне розташування об`єктів, що виключає сумнів у походженні виявленого отвору.

Висновок експерта №СЕ?19?106?25/1383?БЛ від 27.01.2025 року підтверджує, що характер пошкодження відповідає кулі з автоматичної вогнепальної зброї АКМ, з якої стріляв обвинувачений, що спростовує твердження про можливе утворення отвору за інших обставин.

Крім того, з огляду на те, що подія відбувалася на відкритій місцевості, де обвинувачений мав можливість безперешкодно спрямовувати постріли у бік працівників поліції, наявність лише одного достовірно зафіксованого отвору на дерев`яній споруді жодним чином не спростовує ні факту численних пострілів на місці події, ні спрямованості стрільби на працівників поліції.

Апеляційний суд визнає неприйнятними твердження захисника про нібито відсутність будь-яких активних дій ОСОБА_9 щодо подальшого застосування справної автоматичної зброї, добровільну здачу її працівникам поліції та відсутність будь-якого подальшого супротиву. Місцевим судом достовірно встановлено, що обвинувачений припинив стрільбу та кинув автомат на землю лише після того, як закінчилися набої. На переконання колегії суддів, обвинувачений ОСОБА_9 усвідомлюючи неминучість свого затримання, в тому числі через чисельну перевагу поліцейських, вимушено вдався до таких дій. До цього моменту ОСОБА_9 активно застосовував зброю, здійснюючи хаотичні постріли у бік потерпілих, створюючи реальну загрозу їхньому життю. Саме з причин, що не залежали від його волі, він кинув автомат на землю, після чого був затриманий оперуповноваженим ОСОБА_11 . Таким чином, твердження захисника про добровільне припинення вогню та відсутність подальшого супротиву не відповідають фактичним обставинам і не спростовують наявності умислу на замах на вбивство.

З урахуванням викладеного, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що висновок суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_9 за ст.348 КК є правильним, а доводи захисника в цій частині непереконливими.

На переконання колегії суддів, аргументи сторони захисту про відсутність достатніх підстав уважати, що він скоїв інкриміноване йому кримінальне правопорушення, зводяться до незгоди з судовим рішенням та надання власної оцінки доказам й обставинам справи.

Що стосується посилань захисника щодо відсутності чіткого обвинувачення за ст.348 КК України у зв`язку із тим, що із пред`явленого прокурором обвинувачення достовірно не вбачається замах на життя яких саме працівників правоохоронних органів ніби-то вчинив обвинувачений, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 4 статті 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Значення обвинувального акта як процесуального рішення сторони обвинувачення полягає у тому, що ним формалізується правова позиція обвинувачення, ініціюється судовий розгляд і тим самим відкривається доступ особи до правосуддя.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що хоча предметом розгляду суду апеляційної інстанції є судові рішення, а не рішення органів обвинувачення, однак аналіз обвинувального акту може мати значення для оцінки того, чи не було через формулювання обвинувачення в обвинувальному акті порушено право обвинуваченого ефективно захищатися від пред`явленого обвинувачення в суді першої інстанції.

Вимоги до обвинувального акту встановлені статтею 291 КПК України та їх перелік є вичерпним.

Як убачається з пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 № 8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Принцип конкретного та зрозумілого обвинувачення також закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94; рішення від 25.07.2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94).

До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п.3 ст.6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 24.11.2016 справа № 5-328-кс16, під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі.

При цьому, обов`язок перевірити обвинувальний акт на відповідність вимогам закону покладається на суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, суд згідно п.3.ч.3 ст. 314 КПК України має право у підготовчому засіданні повернути обвинувальний акт прокурору.

Як вбачається із матеріалів провадження, суд у цьому кримінальному провадженні перевірив відповідність обвинувального акта вимогам ст.291 КПК України і не знайшов підстав для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України (а.п.45 т.1). Крім того, колегія суддів враховує, що в підготовчому судовому засіданні захисник не заявляв жодних клопотань про невідповідність обвинувального акта вимогам КПК України, що свідчить про відсутність у сторони захисту будь-яких зауважень щодо його чіткості, змісту або визначеності переліку потерпілих на той момент.

Проаналізувавши зміст складеного обвинувального акту на стадії апеляційного перегляду, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає доводи захисника обвинуваченого щодо неконкретності викладеного пред`явленого йому обвинувачення ст.348 КК України хибними.

З аналізу обвинувального акта вбачається, що вже в першому абзаці обвинувачення прямо та однозначно зазначені конкретні працівники поліції ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які прибули за адресою місця події, представилися ОСОБА_9 та виконували службові обов`язки з його розшуку.

Саме ці троє працівників поліції, відповідно до викладеної фабули, перебували перед обвинуваченим у момент виникнення в нього умислу на їх вбивство та в зоні спрямування пострілів.

У другому абзаці, де прямо не повторено їхні прізвища, йдеться про спрямованість умислу на вбивство працівників поліції, і цей узагальнюючий термін логічно та однозначно стосується тих самих трьох осіб, перелічених у попередньому абзаці. У тексті обвинувачення відсутні будь-які інші працівники поліції, щодо яких могло б стосуватися формулювання, а тому повторне дублювання переліку прізвищ у кожному реченні не є вимогою закону та не впливає на чіткість та конкретність пред`явленого обвинувачення.

Отже, колегія суддів вважає, що обвинувачення ОСОБА_9 сформульовано чітко, конкретно та у відповідності до вимог кримінального процесуального закону. Його зміст дозволяє стороні захисту однозначно розуміти як характер інкримінованих дій, так і те, що умисел обвинуваченого був спрямований на конкретних потерпілих працівників поліції ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Саме ці особи були зазначені у фабулі обвинувачення як ті, на життя яких було вчинено замах.

Отже, підсумовуючи викладене вище, апеляційний суд повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні замаху на життя працівників правоохоронного органу за ст.348 КК України, а також із належністю, достатністю та узгодженістю доказів, покладених в основу обвинувального вироку у цій частині. Доводи сторони захисту спростовані сукупністю досліджених доказів, а формулювання пред`явленого обвинувачення є чітким, конкретним і таким, що забезпечувало реалізацію процесуальних прав обвинуваченого.

Разом з тим, оцінюючи ухвалені судом першої інстанції висновки щодо виправдання ОСОБА_9 за обвинуваченням у порушенні недоторканності житла за ст.162 КК України та перевіряючи матеріали кримінального провадження за доводами апеляційної скарги прокурора щодо незаконності вироку суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_9 за обвинуваченням у цій частині, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає їх слушними з огляду на таке.

В основу виправдувального вироку за ст.162 КК України суд першої інстанції поклав висновки про те, що у матеріалах кримінального провадження відсутня заява потерпілого, яка є обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення та визнав зібрані докази сторони обвинувачення такими, що отримані з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Так, дійсно, за змістом ч.1 ст.477 КПК України у системному зв`язку із ч.4 ст. 26 і п.7 ч.1 ст. 284 зазначеного Кодексу обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого як волевиявлення про притягнення винного до кримінальної відповідальності Подана до правоохоронних органів та/або суду заява потерпілого є вираженням його ставлення до події злочину, особи, що його вчинила, й обраного способу реагування. Відповідне волевиявлення є свідченням того, що особа, котрій завдано шкоди, звертається до держави з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів шляхом кримінального переслідування винного, не вважаючи належними й достатніми інші способи досягнення цієї мети.

Разом з тим, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що кримінальний процесуальний закон не регламентує конкретного способу звернення потерпілого із заявою, яка зумовлює визначені у ч. 1 ст. 477 КПК України правові наслідки. Водночас захист прав і свобод людини як втілення принципу верховенства права вимагає надання переваги внутрішньому змісту юридично значущих дій над зовнішньою формою їх вираження. Тож навіть якщо потерпілий не подавав до правоохоронних органів заяви про злочин як окремого процесуального документа, однак до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження однозначно висловив свою позицію про притягнення винного до кримінальної відповідальності, відповідна позиція, зафіксована у процесуальних документах, є підставою для кримінального переслідування особи за кримінальне правопорушення приватного обвинувачення.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 288/1158/16-к, провадження № 13-28кс19).

У цьому кримінальному провадженні встановлено факт звернення потерпілого ОСОБА_15 на лінію 102 із відповідною усною заявою про те, що невідома особа 12.12.2024 року, шляхом пошкодження дверної скоби, проникла до житлового будинку АДРЕСА_2 , який належить заявнику. У матеріалах справи наявний рапорт помічника чергового відділу поліції №1 Житомирського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області, який підтверджує такий факт (а.п.201 т.1).

За заявою потерпілого ОСОБА_15 12 грудня 2024 року були внесені відомості до ЄРДР за №0000869 за правовою кваліфікацією дій за ч. 1 ст. 162 КК.

Окрім того, потерпілий ОСОБА_15 , будучи допитаним безпосередньо судом, детально описав протиправні дії, скоєні відносно нього обвинуваченим, висловив свою позицію щодо міри покарання обвинуваченому, поклавшись на розсуд суду. В суд апеляційної інстанції потерпілий не з`явився, проте подав письмове пояснення в якому зазначив, що заяву про проникнення в його житло, яку було подано ним до поліції, він підтримує, у питанні визначення покарання покладається на розсуд суду.

Ураховуючи вищевикладене, а також правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к, правовий висновок Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 листопада 2023 року у справі № 296/8528/17 апеляційний суд не вбачає підстав, які б вказували на істотне порушення положень ст. 477 КПК України, а тому вважає, висновки суду про недопустимість доказів сторони обвинувачення за епізодом по ст.162 КК України з наведених судом мотивів помилковими.

На підставі ч.3 ст.404 КПК України, при повторному дослідженні обставин, установлених під час кримінального провадження, апеляційний суд визнає об`єктивно встановленими та доведеними наступні обставини вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ст.162 КК України.

Так, в ході судового розгляду апеляційним судом встановлено, що 17.10.2024 року відповідно до рішення Дзержинського районного суду Харківської області ОСОБА_9 умовно-достроково звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі для проходження військової служби за контрактом та в подальшому направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .

Солдат ОСОБА_9 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів та накази командирів.

Водночас, у порушення зазначених вище норм законодавства України, солдат ОСОБА_9 , будучи раніше засудженим за вчинення майнових корисливих злочинів, з попередніх судимостей належних висновків не зробив, та вчинив новий умисний злочин за наступних обставин.

Так, 12.12.2024 року близько 01 години 00 хвилин, ОСОБА_9 , з метою вчинення протиправних дій, направлених на незаконне проникнення до житла, прийшов до житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить і перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_15 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 підійшов до вказаного житлового будинку та, керуючись мотивами, спрямованими на порушення недоторканості житла, що виражається у незаконному проникненні до нього, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, усупереч вимогам статті 30 Конституції України, яка гарантує недоторканність житла, скориставшись тимчасовою відсутністю власника ОСОБА_15 та сторонніх осіб, шляхом поштовху дерев?яних вхідних дверей, незаконно проник до приміщення вказаного житлового будинку, чим порушив недоторканість житла потерпілого.

Допитаний в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 фактично не заперечив своєї вини у вчиненні цього кримінального правопорушення та надав показання, що проходив військову службу у селі Троянів. 11.12.2024 року о 18 годині отримав зброю, та о 18:30 годині покинув частину та пішов спочатку у сторону центру села Троянів. Далі дістався до села Глибочок, де зайшов до будинку, в якому нікого не було з метою сховатись. Двері були старі, штовхнув їх і вони відкрились. Побачивши світло ліхтарика, почувши шум, вийшов з будинку, побачив, що за ним йдуть люди, почав йти городами.

Окрім визнавальних показань обвинуваченого ОСОБА_9 , його винуватість у повному обсязі підтверджується сукупністю зібраних доказів, які були досліджені та перевірені судом першої та апеляційної інстанції, а саме:

- показаннями ОСОБА_15 , який пояснив що є власником будинку за адресою АДРЕСА_2 . Проїжджаючи повз будинок десь 8:00 08:30 ранку, точну дату не повідомив, побачив відкриті двері у ньому. Зайшовши туди, побачив, що вирваний замок та зрозумів, що там хтось був. У будинку ніхто не проживає і до цієї події близько півроку ніхто не проживав, у будинку нічого не пропало, лише були відкриті двері, також у будинку нічого не було пошкоджено. Повідомив, що з обвинуваченим не знайомий, перший раз його бачить; щодо міри покарання поклався на розсуд суду. В суді апеляційної інстанції, просив розглядати справу без його участі, надавши відповідні письмові пояснення.

- згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 05.03.2010 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_15 являється власником житлового будинку АДРЕСА_2 (а.п.214-215 т.1);

- даними рапорту помічника чергового ВП №1 ЖРУП ГУНП в Житомирській області від 12.12.2024 року за подією №216246600, відповідно до якого 12.12.2024 року надійшла заява від громадянина ОСОБА_15 , про те, що 11.12.2024 року в період часу з 21 год 11.12.2024 року до 09 год 12.12.2024 року невідома особа, шляхом пошкодження дверної скоби, проникла до житлового будинку АДРЕСА_2 , який належить заявнику, в якому з липня 2024 року ніхто не проживає (а.п.201 т.1);

- даними протоколу огляду місця події від 12.12.2024 року та фототаблицею до нього, згідно з яким проведено обстеження житлового будинку АДРЕСА_2 ; під час огляду виявлено скляну пляшку з-під пива «Уманське», трьох літрову скляну банку з рідиною прозорого кольору при огляді якої виявлено сліди рук (а.п.203-215 т.1);

- даними висновку експерта № СЕ-19/106-24/18609-Д від 19.12.2024 року, за яким сліди папілярних узорів рук, які вилучені під час огляду місця події від 12.12.2024 року у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , придатні для ідентифікації за ними особи, що їх залишила. Сліди папілярних узорів рук залишені ОСОБА_9 (а.п. 47-57 т.2).

Про недопустимість доказів сторони обвинувачення не заявлялось стороною захисту ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Проаналізувавши всі досліджені в судовому засіданні суду апеляційної інстанції по вказаному епізоду докази, які є послідовними, узгоджуються один з одним, відповідають фактичним обставинам справи, будь-які протиріччя в них відсутні, що свідчить про їх об`єктивність та правдивість, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України доведена повністю і кваліфікує його дії, як незаконне проникнення до житла, а саме житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, апеляційний суд не покладає в основу вироку та визнає неналежним доказом дані висновку судово-дактилоскопічної експертизи №СЕ-19/106-24/19001-Д від 27.12.2024 року, оскільки жодних даних про обставини, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, висновки експерта не містять.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо (далі Постанова Пленуму №7).

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.162 КК України, відповідно до вимог ст.65 КК України, колегія суддів враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно положень ст.12 КК України є кримінальним проступком, конкретні обставини його вчинення, визнання обвинуваченим своєї винуватості, а також враховує дані про його особу, який раніше судимий, будучи умовно-достроково звільненим від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом, належних висновків для себе не зробив та самовільно залишив військову частину та вчинив нові кримінальні правопорушення, неодружений, на утриманні дітей немає, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Враховує також колегія суддів відсутність обставин, які пом`якшують покарання та наявність обтяжуючої обставини - рецидив злочинів, думку потерпілого, який при призначенні покарання покладавсь на розсуд суду та доходить висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах санкцій за ч.1 ст.162 КК України у виді обмеження волі, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Крім того, призначаючи покарання за ч.1 ст.162 КК України, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_9 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова був звільнений умовно-достроково від відбування основного покарання у виді позбавлення волі. У зв`язку з цим, відповідно до вимог ч. 5 ст. 71 КК України, колегія суддів вважає за необхідне при визначенні остаточного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Харківського районного суду Харківської області від 06.08.2024 року у розмірі 1 року 20 днів. (а.п.146-154 т.1).

Витрати на залучення експерта, а саме за проведення судово-дактилоскопічної експертизи №СЕ-19/106-24/18609-Д від 19.12.2024 року у розмірі 3183,60 гривень та судово-дактилоскопічної експертизи №СЕ-19/106-24/19001-Д від 27.12.2024 року у розмірі 3183,60 гривень в порядку ст.124 КПК України стягнути з ОСОБА_9 .

Відповідно до вимог ч.15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 615 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 10.06.2025 року відносно ОСОБА_9 в частині виправдання його за ч.1 ст.162 КК України за недоведенням вчинення ним цього кримінального правопорушення скасувати і ухвалити в цій частині новий вирок.

ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Вважати ОСОБА_9 засудженим за ст.348 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_9 покарання у виді 9 років позбавлення волі.

Відповідно до ч.5 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Харківського районного суду Харківської області від 06.08.2024 року і остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Стягнути з ОСОБА_9 витрати за проведення судово-дактилоскопічних експертиз №СЕ-19/106-24/18609-Д від 19.12.2024 року у розмірі 3183,60 гривень та №СЕ-19/106-24/19001-Д від 27.12.2024 року у розмірі 3183,60 гривень.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, протягом того ж часу з моменту вручення йому копії судового рішення.

Копії вироку після його проголошення негайно вручити учасникам судового провадження.

Судді :