П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 335/5060/24

провадження № 51-2839км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

представника потерпілої ОСОБА_7

(у режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 05 травня 2025 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 січня 2025 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 до ОСОБА_9 , ПАТ «СК «Арсенал Страхування» задоволено частково та стягнуто на користь потерпілої з ПАТ «СК «Арсенал Страхування» 28 259,50 грн - у рахунок відшкодування витрат, пов`язаних із організацією та проведенням поховання, 85 200 грн - у рахунок відшкодування моральної шкоди, а також із ОСОБА_9 - 200 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 05 травня 2025 року зазначений вирок місцевого суду залишено без змін.

Судами попередніх інстанцій ОСОБА_9 визнано винуватим в тому, що він ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 07 год 24 хв, керуючи автомобілем «ГАЗ 33021 СПГ» (д.н.з. НОМЕР_1 ) на території дворового проїзду будинку № 1 на вул. Яценка в м. Запоріжжі, в порушення вимог пунктів 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод і небезпеки іншим учасникам руху, та не звернувся за допомогою до інших осіб, розпочав рух заднім ходом, внаслідок чого задньою середньою частиною кузова, керованого ним транспортного засобу, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , та після падіння останньої на проїжджу частину, здійснив переїзд тіла спаркою лівих задніх коліс, в результаті чого потерпіла ОСОБА_10 загинула на місці ДТП.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник стверджує про істотне порушення вимог КПК, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування касаційних вимог сторона захисту стверджує про безпідставні висновки місцевого та апеляційного судів про відсутність пом`якшуючих покарання обставин, а саме щирого каяття ОСОБА_9 , який в судовому засіданні визнав свою винуватість, висловив співчуття потерпілій і попросив у неї вибачення за скоєний злочин, та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, яке, на переконання захисника, виразилося в тому, що засуджений із моменту події ДТП визнав свою винуватість у вчиненому та надавав викривальні показання як на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду справи. Наголошує, що наявні у матеріалах кримінального провадження докази та обставини дають підстави дійти висновку про існування двох пом`якшуючих покарання обставин та про можливість звільнення ОСОБА_9 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК, що було залишено поза увагою апеляційного суду.

Також захисник вказує про неправильне вирішення судами попередніх інстанцій цивільного позову потерпілої в частині стягнення із ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 моральної шкоди, без врахування того, що на момент ДТП засуджений перебував у трудових відносинах та керував автомобілем, що належить роботодавцю, а тому саме власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки, яким є роботодавець ОСОБА_9 , повинен відшкодовувати спричинену потерпілій моральну шкоду.

Додатково сторона захисту зазначає про суперечливі висновки місцевого суду про розмір моральної шкоди, яку ухвалено стягнути з засудженого на користь потерпілої, що було залишено поза увагою судом апеляційної інстанції.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні захисник підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити, а прокурор, потерпіла та її представник заперечували вимоги касаційної скарги, просили відмовити в її задоволенні.

Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися.

Мотиви суду

Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, учасників судового провадження,перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи і дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК та доведеність його винуватості у вчиненому злочині у касаційній скарзі не оскаржуються.

Касаційні доводи захисника стосуються безпідставного невизнання судами попередніх інстанцій пом`якшуючих покарання ОСОБА_9 обставин і, як наслідок, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування до нього положень ст. 75 КК.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, місцевий та апеляційний суди за результатами розгляду цієї справи дійшли висновку про відсутність пом`якшуючих покарання ОСОБА_9 обставин, зокрема таких, як щире каяття та активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення.

Сторона захисту не погоджується із цими висновками та вважає, що сам лише факт невідшкодування засудженим потерпілій завданої кримінальним правопорушенням шкоди не може свідчити про відсутність щиро каяття, з огляду на те, що в судовому засіданні ОСОБА_9 визнав винуватість, жалкував про вчинене, вибачився перед потерпілою та висловив їй співчуття щодо смерті матері.

Колегія суддів вважає необґрунтованими твердження сторони захисту, оскільки висновок про щирість каяття, в тому числі може бути зроблений, виходячи із поведінки засудженого після вчинення інкримінованого йому злочину.

У цьому провадженні суди мали можливість зробити висновки про щирість каяття ОСОБА_9 , в тому числі з урахуванням його поведінки під час судового засідання.

Так, зі звуко-, відеозапису судового засідання місцевого суду від 17 жовтня 2024 року слідує, що засуджений ОСОБА_9 під час допиту хоч і вибачився перед потерпілою, однак зробив це так, що суд наголосив, що вибачення слід висловлювати перед потерпілою, оскільки саме вона зазнала страждань внаслідок вчиненого злочину. ОСОБА_9 під час допиту підтвердив те, що ані під час досудового розслідування (протягом майже двох місяців), ані під час судового розгляду в суді першої інстанції, який тривав близько року, особисто не спілкувався з потерпілою, не висловлював їй співчуття та/або вибачень. Причин або перешкод для вчинення таких дій засуджений пояснити не зміг.

Суд не погоджується із доводами сторони захисту про те, що щирість каяття була оцінена судами попередніх інстанцій лише через призму факту невідшкодування засудженим шкоди потерпілій. Колегія суддів враховує факт захворювання самого засудженого у цьому провадженні і необхідність несення витрат на лікування. Однак цей факт не виключав можливості у засудженого дійсно пожалкувати про подію, яка відбулася, висловити свої міркування щодо неї потерпілій, в тому числі під час судового засідання. Суд наголошує, що вибачення засудженого, висловлення жалю про свою поведінку і те, що трапилося внаслідок неї, повинні бути адресовані саме потерпілій, а не суду, оскільки суд оцінює факт щирості каяття саме перед потерпілою, а не перед судом.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність у діях ОСОБА_9 такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття.

Разом з тим, Суд погоджується із твердженнями сторони захисту про безпідставне не визнання судами першої та апеляційної інстанцій пом`якшуючої покарання ОСОБА_9 обставини - активного сприяння у розкритті кримінального правопорушення, з огляду на те, що ОСОБА_9 від моменту ДТП під час допитів на досудовому розслідуванні та в ході судових розглядів надавав викривальні показання щодо фактичних обставин скоєного ним ДТП та визнавав свою винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Водночас Суд наголошує, що наявність у діях ОСОБА_9 цієї пом`якшуючої покарання обставини не є безумовною підставою для застосування до останнього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів констатує, що на підставі встановлених обставин справи, тяжкості інкримінованого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, непоправних наслідків, що настали в результаті вчиненого засудженим кримінально-караного діяння, а саме смерті потерпілої на місці ДТП, іншої інформації про засудженого, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали за доцільне призначення ОСОБА_9 основного покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі - 3 роки, яке належить відбувати реально.

Підстав для застосування у цьому провадженні положень ст. 75 КК колегія суддів не вбачає.

Твердження сторони захисту про неправильне вирішення судами попередніх інстанцій цивільного позову потерпілої в частині безпідставного стягнення з ОСОБА_9 моральної шкоди, без врахування того, що на момент ДТП засуджений перебував у трудових відносинах та керував автомобілем, що належить роботодавцю, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Суд наголошує, що для правильного вирішення цивільного позову в частині стягнення заподіяної в наслідок ДТП шкоди визначальним є не лише факт перебування винної особи (водія) у трудових відносинах з юридичною або фізичною особою, а й факт безпосереднього виконання водієм (винуватцем ДТП) своїх трудових (службових) обов`язків в момент ДТП.

Під час допиту в суді першої інстанції ОСОБА_9 повідомив, що в день події приблизно о 07 год 00 хв він перервав слідування за робочим маршрутом та займався особистими справами, а саме заїхав до магазину «АТБ», придбав продукти харчування та завіз їх до себе додому, де вчинив ДТП, в результаті якого загинула потерпіла ОСОБА_10 .

З цього слідує, що він вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення під час зайняття особистими справами, які не пов`язані із трудовою діяльністю і його обов`язками по роботі.

Таким чином, оскільки ДТП відбулося не під час виконання ОСОБА_9 своїх трудових обов`язків, а під час використання ним службового автомобіля в особистих цілях, положення статей 1172 та 1187 ЦК у цьому кримінальному провадженні є незастосовними, і порядок стягнення моральної шкоди на користь потерпілої правильно визначений місцевим судом.

Посилання сторони захисту на висновки, зроблені у постановах ВП ВС від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц та ККС ВС від 26 травня 2020 року у справі № 201/722/18 колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі висновки зроблені у провадженнях, обставини яких є нерелевантними обставинам цього кримінального провадження.

Попри твердження сторони захисту, доводи захисника про суперечливі висновки місцевого суду щодо розміру моральної шкоди, яку ухвалено стягнути з засудженого на користь потерпілої,були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином їх розглянув, визнав ці аргументи необґрунтованими та навів належні й докладні мотиви своїх висновків.

Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції визначив розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню із засудженого, керуючись не довільними припущеннями, а чіткими критеріями, визначеними ЦК, зокрема глибиною моральних страждань потерпілої, характером і тяжкістю наслідків (смерть матері), поведінкою ОСОБА_9 після вчинення злочину (відсутність вибачень, компенсацій тощо).

На підставі наведеного, апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду що моральна шкода у розмірі 200 000 грн є обґрунтованою, справедливою, пропорційною та відповідає принципам розумності.

Суд вважає, що механічна описка, з урахуванням того, що прописом в дужках судом зазначена правильна сума моральної шкоди, яка підлягає стягненню із засудженого, не впливає на законність ухвалених у цьому провадженні судових рішень.

Суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, й у порядку, визначеному ст. 405 КПК, переглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою сторони захисту на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у ній аргументи, аналогічні доводам касаційної скарги захисника, та визнав їх необґрунтованими, навів належні й докладні мотиви своїх висновків.

З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що під час розгляду цього кримінального провадження суд апеляційної інстанції не допустив істотного порушення вимог КПК та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 05 травня 2025 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3