Провадження № 1-кп/643/1178/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2025 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001154 від 29.09.2025, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, громадянки України, з вищою освітою, працює ФОП « ОСОБА_4 », яка зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою:

АДРЕСА_2 , раніше несудимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

УСТАНОВИВ:

29.09.2025, приблизно о 17 год. 05 хв., ОСОБА_4 , керуючи своїм технічно-справним автомобілем «HYUNDAI IX35», р.н. НОМЕР_1 , рухалася у м. Харкові від буд. 94 по пр. Героїв Харкова.

Наближаючись до виїзду на проїзну частину, розташовану поблизу буд. 94 по пр. Героїв Харкова в м. Харкові, ОСОБА_4 проявила неуважність, діючи необережно, проявивши кримінальну протиправну недбалість, не переконалася в безпеці своїх дій, своєчасно не зменшила швидкість руху, не зупинила керований нею автомобіль та не надала дорогу мотоциклу «LIFAN LF200-10B», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням неповнолітнього ОСОБА_6 , який в цей час рухався по головній дорозі по пр. Героїв Харкова від м-ну Захисників України в напрямку вул. Академіка Павлова у м. Харкові, чим грубо порушила вимоги п. 10.2 Правил дорожнього руху, згідно з якими: «Виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з?їжджаючи з дороги - велосипедам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає», внаслідок чого допустила зіткнення з мотоциклом «LIFAN LF200-10B», р.н. НОМЕР_3 , під керуванням неповнолітнього ОСОБА_6 , що спричинило останньому тяжкі тілесні ушкодження.

Внаслідок дорожньо-транспортної події, згідно з висновком судово-медичної експертизи, водію мотоциклу «LIFAN LF200-10B», р.н. НОМЕР_2 , неповнолітньому ОСОБА_6 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді важкої тупої сукупної травми, яка включає в себе: поєднану закриту тупу черепно-мозкову травму у формі струсу головного мозку та тупу лицьову травму у вигляді закритого перелому кісток носу з обох сторін, що супроводжувалося кровотечою у біля-носової пазухи та синців в обох навколоочневих ділянках (параорбітальна гематома); поєднану закриту тупу травму хребта у вигляді компресійного перелому тіл 4 та 5 поперекових хребців (L4-L5) та тупу травму тулубу у вигляді забою лівої легені та розриву уретри; тупу травму правої верхньої кінцівки у вигляді закритого перелому нижньої третини (дистального метаепіфізу) променевої кістки правого передпліччя зі зміщенням, що за ступенем тяжкості належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя.

Відповідно до висновку комплексної судової експертизи відео-, звукозапису і автотехнічної експертизи у даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля «HYUNDAI IX35», р.н. НОМЕР_4 , ОСОБА_4 вбачаються невідповідності вимогам п. 10.2 Правил дорожнього руху, які перебували, з технічної точки зору, у причинному зв?язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнала у повному обсязі, надала свідчення щодо обставин ДТП. Підтвердила, що у обвинувальному акті вірно вказані обставини скоєного нею кримінального правопорушення.

На запитання суду обвинувачена ОСОБА_4 пояснила, що показання надає добровільно, будь-яке фізичне або психологічне насильство до нього не застосовувалось.

Захисник обвинуваченого підтримав позицію своєї підзахисної щодо повного визнання нею вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, судом з`ясовано, що обвинувачена ОСОБА_4 правильно розуміє зміст визнаних нею обставин, сумнівів у добровільності позиції обвинуваченої у суду відсутні. Участь захисника у кримінальному провадженні забезпечило реалізацію права на справедливий суд в розумінні

ст. 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод.

Одночасно обвинуваченій роз`яснено, що у разі визнання нею своєї вини без повного дослідження доказів, вона позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Обвинувачена у присутності захисника зазначила, що розуміє наслідки розгляду справи в порядку, передбаченому

ч. 3 ст. 349 КПК України.

ОСОБА_7 , яка є матір`ю потерпілого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його законним представником, надала до суду заяву від 08.12.2025, в якій просила розглядати справу без її участі та участі сина. При ухваленні вироку покладається на розсуд суду. Крім того, потерпілий та її законний представник подали до суду спільну заяву від 18.11.2025 про відсутність претензій майнового характеру до обвинуваченої.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Враховуючи обставини даної кримінальної справи, позицію обвинуваченої та її захисника, думку прокурора та позицію законного представника потерпілого, суд визнав за можливе не досліджувати всі докази щодо обставин скоєння обвинуваченою кримінального правопорушення та розглянути справу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченої та дослідженням матеріалів, що характеризують її особу.

Надаючи оцінку показанням ОСОБА_4 , суд визнає їх правдивими і достовірними, оскільки вони послідовні, об`єктивно і в достатній мірі відображають обставини скоєного кримінального правопорушення, підстав для самообмови судом не встановлено.

Відтак, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю та кваліфікує її дії за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Дослідивши матеріали, що характеризують обвинувачену, судом встановлено, що ОСОБА_4 вперше притягається до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Позитивно характеризується за місцем проживання. Також захисником надано розписку законного представника потерпілого про отримання від обвинуваченої грошових коштів в сумі 200000 грн в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Інших відомостей, які характеризують особу обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_4 суд визнає щире каяття, добровільне відшкодування моральної та матеріальної шкоди потерпілому.

Обставин, визначених ст. 67 КК України, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченій покарання, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що заходи примусу повинні ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства (постанови від 31.01.2023 у справі

№ 759/6139/22, від 27.10.2022 у справі № 546/526/18, від 30.11.2022 у справі № 379/1657/18).

Прокурор просив призначити обвинуваченій покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 роки без позбавлення права керування транспортним засобом. Із застосуванням ст. 75 КК України звільнити обвинувачену від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 2 роки, поклавши на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Раніше обраний відносно обвинуваченої запобіжний захід у вигляді домашнього арешту прокурор просив залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Обвинувачена ОСОБА_4 та її захисник в цілому погодились із позицією прокурора, однак просили призначити мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України. Одночасно просили не позбавляти права керування транспортним засобом, оскільки це безпосередньо впливає на можливість здійснення обвинуваченою підприємницької діяльності.

Потерпілий ОСОБА_6 та його законний представник позицію у судових дебатах не висловив, оскільки просили розглянути справу без їх участі.

Вислухавши думку прокурора, обвинуваченої та її захисника, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжкими злочином, особу винної, яка вперше притягається до кримінальної відповідальності, наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, суд дійшов висновку про призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, визначеної ч. 2 ст. 286 КК України.

Водночас суд вважає, що виправлення обвинуваченої можливе без реального відбуття призначеного їй покарання, однак в умовах здійснення контролю за її поведінкою в період строку звільнення від покарання з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

За приписами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього наявні умови і підстави, визначені приписами ст. 75 КК України. Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням закон визначає переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, яке ґрунтується на оцінці даних про вчинене кримінальне правопорушення, мету й мотиви, тривалість та інтенсивність протиправної поведінки тощо.

Суд вважає, що вищезазначені обставини дійсно можуть бути підставою для застосування інституту звільнення від покарання з випробуванням, оскільки ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відтак, на переконання суду, запропоноване прокурором покарання відповідатиме принципам законності, гуманізму, а також сприятиме досягненню справедливого балансу між правами і свободами обвинуваченої та захистом інтересів потерпілого.

Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, суд зазначає, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи.

В судових дебатах прокурор просив не призначати такий вид додаткового покарання як позбавлення права керування транспортним засобом, посилаючись на обставини кримінального правопорушення, поведінку обвинуваченої відразу після настання ДТП, повне відшкодування заподіяної шкоди. Обвинувачена та її захисник також просили не позбавляти права керввання траспорнтим засобом, посилаючись на те, що її робота безпосередньо пов`язана із керуванням автомобілем.

За наведених обставин, враховуючи думку учасників кримінального провадження, ухвалюючи вирок у цій справі, суд не вбачає підстав для призначення додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, аби не обмежувати обвинувачену у праві на працю, оскільки наявність права керування транспортним засобом безпосередньо пов`язана із її підприємницькою діяльністю.

Обвинуваченій ОСОБА_4 на стадії досудового розслідування згідно ухвали слідчого судді Київського районного суду міста Харкова від 14.11.2025 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до 12.01.2026, який прокурор просив залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов не заявлено.

Питання про процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертиз, суд вирішує у відповідності до вимог ст. 124 КПК України, згідно яких вказані витрати стягуються з обвинуваченого на користь держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Відповідно до ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. Арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів (ч. 2 ст. 170 КПК України). Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Враховуючи, що судовий розгляд даного кримінального провадження завершений, потреба у подальшому застосуванні цього заходу відпала, а тому суд дійшов висновку про скасування арешту на майно, а саме: автомобіль «HYUNDAI IX35», р.н. НОМЕР_5 , що належить на праві власності

ОСОБА_4 ; мотоцикл «LIFAN LF200-10B», р.н. НОМЕР_6 , що належить на праві власності

ОСОБА_8 , накладеного ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Харкова від 14.11.2025 (справа № 953/10273/25).

Керуючись ст. 349, 369-374, 394 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки, поклавши на неї обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді нічного домашнього арешту з 22:00 год до 06:00 год. наступного дня, без застосування спеціального електронного пристрою, за місцем фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 до набрання вироком законної сили - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , на користь держави процесуальні витрати: за проведення судової транспортно-трасологічної експертизи № 14702 від 12.11.2025 в розмірі 14842,40 грн; за проведення судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу № 14704 від 12.11.2025 в розмірі 12722,40 грн; за проведення судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу № 14701 від 12.11.2025 в розмірі 12722,40 грн; за проведення комплексної експертизи відео-,звукозапису і автотехнічної експертизи № KСЕ-19/121-25/25181 від 24.10.2025 в розмірі 13371,00 грн.

Скасувати арешти на автомобіль «HYUNDAI IX35», р.н. НОМЕР_5 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , та на мотоцикл «LIFAN LF200-10B», р.н. НОМЕР_6 , що належить на праві власності ОСОБА_8 , накладені ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Харкова від 14.11.2025 (справа № 953/10273/25).

Речові докази, а саме: автомобіль «HYUNDAI IX35», р.н. НОМЕР_5 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , та мотоцикл «LIFAN LF200-10B», р.н. НОМЕР_6 , що належить на праві власності ОСОБА_8 , які зберігаються на майданчику тимчасового зберігання транспортних засобів

(м. Харків, вул. Г. Сковороди, 107) - повернути власникам після набрання вироком законної сили.

Речовий доказ, визнаний постановою слідчого від 02.10.2025, а саме: флеш картку «AGi 32 micro SD» з відеофайлом - зберігати в матеріалах кримінального провадження № 0001154 від 29.09.2025 протягом усього часу його зберігання.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Салтівський районний суд міста Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_9