ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 643/11833/18

провадження № 51-3821 км 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

засудженої (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002331 від 29 квітня 2018 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та мешканки АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктами 6, 11 ч. 2 ст. 115 КК України,

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засуджених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , на вирок Московського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року і за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Московського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2024 року було засуджено:

- ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 27, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років;

- ОСОБА_8 за пунктами 6, 11 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років із конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.

Цим же вироком зараховано обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк перебування їх під вартою з 30 квітня 2018 року по 09 квітня 2024 року.

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено в повному обсязі та стягнуто з обвинувачених на користь потерпілої солідарно 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 11 616,42 грн на відшкодування матеріальної шкоди.

За обставин, детально наведених у вироку: ОСОБА_7 було визнано винуватою в організації умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчиненого на замовлення (ч. 3 ст. 27, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України); ОСОБА_8 було визнано винуватим у скоєнні умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій особі, вчиненого з корисливих мотивів та на замовлення, з огляду на таке.

ОСОБА_7 у період з 10 по 12 квітня 2018 року, точну дату не встановлено, перебуваючи за місцем свого фактичного проживання на АДРЕСА_1 , будучи у тривалих неприязних стосунках зі своїм колишнім співмешканцем ОСОБА_11 , що виникли у зв`язку з неодноразовими конфліктами та бійками, що мали місце між ними на побутовому підґрунті, через зловживання останнім алкогольними напоями, попрохала свою неповнолітню дочку ОСОБА_12 знайти серед своїх знайомих особу, яка зможе спричинити ОСОБА_11 тілесні ушкодження і таким чином припинити його протиправні дії щодо себе. Після цього, отримавши від своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_12 контактні дані ОСОБА_8 (який погодився спричинити ОСОБА_11 тілесні ушкодження за грошову винагороду), ОСОБА_7 за обставин, у день, час та в місці, які не встановлено, розуміючи, що спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень не матиме очікуваного ефекту, діючи з раптово виниклим злочинним умислом, спрямованим на протиправне заподіяння йому смерті з особистих неприязних стосунків, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, та бажаючи настання наслідків у вигляді смерті потерпілого, домовилась зі ОСОБА_8 про заподіяння ним смерті ОСОБА_11 , при цьому за вчинення вказаних протиправних дій вони обумовили виплату ОСОБА_8 грошової винагороди в сумі 2000 грн, тобто домовилися про вчинення умисного вбивства потерпілого на замовлення.

13 квітня 2018 року приблизно о 22:30 ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем свого мешкання разом із ОСОБА_11 , після вжиття останнім алкогольних напоїв, дочекавшись, коли він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, засне, користуючись станом потерпілого, у якому той не міг чинити суттєвого опору протиправним діям ОСОБА_8 , повідомила своїй дочці, що потерпілий знаходиться за місцем їх мешкання та спить. Після чого ОСОБА_8 разом із ОСОБА_12 та неповнолітнім ОСОБА_13 , які в той час спільно гуляли й не були посвячені в злочинний задум ОСОБА_7 і ОСОБА_8 щодо умисного вбивства ОСОБА_11 , прослідували за вказаною адресою, де приблизно о 23:00 ОСОБА_8 , увійшовши до квартири, з метою реалізації злочинного умислу, спрямованого на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання наслідків, виконуючи доручення замовника умисного вбивства ОСОБА_11 - ОСОБА_7 , діючи з корисливих мотивів, переслідуючи мету одержання грошової винагороди в розмірі 2000 грн, завдав останньому заздалегідь заготованим ним з метою вчинення злочину невстановленим ножем не менше 20 ударів, у тому числі в ділянки життєво важливих для людини органів, а саме в ділянки голови, шиї та тулуба.

Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер у приміщенні квартири АДРЕСА_3 .

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року апеляційні скарги захисника та прокурора було залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог захисник, не погоджуючись зі змістом оскаржуваних судових рішень, зазначає таке.

1. Суди попередніх інстанцій не перевірили доводів сторони захисту (з урахуванням практики суду касаційної інстанції) щодо непідтвердження обставин саме замовного вбивства потерпілого, а не заподіяння йому тілесних ушкоджень. При цьому на підтвердження своїх доводів сторона захисту зауважує, що:

- ОСОБА_7 , очікуючи на вбивство ОСОБА_11 , залишила неповнолітніх дітей вдома, що, на думку сторони захисту, не свідчить про факт підготовки до замовного вбивства;

- згідно з показаннями свідка ОСОБА_12 та засудженої, остання просила дочку знайти людину лише, щоб налякати або побити ОСОБА_11 ;

- ОСОБА_7 та ОСОБА_8 раніше не були знайомі та до дня події не спілкувалися. При цьому в справі відсутні докази того, що між засудженими були переговори стосовно вбивства потерпілого;

- у вироку місцевий суд послався на зміст протоколу огляду від 01 травня 2018 року в частині переписки між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 стосовно грошових коштів, однак у судовому засіданні під час ознайомлення з матеріалами справи про цей доказ не йшлося та не було з`ясовано, які саме гроші малися на увазі. При цьому про факт переговорів між засудженим і ОСОБА_12 було зазначено прокурором лише під час судових дебатів.

2. Згідно з показаннями ОСОБА_8 ОСОБА_11 кидався на ОСОБА_7 з ножем, а тому він його вдарив, що підтверджується висновком експерта № 10-12/935-с/18 щодо наявності в потерпілого травми голови. Однак суди зазначені обставини не дослідили, при цьому вказали, що потерпілий спав на момент приходу ОСОБА_8 до квартири.

3. Висновки судів попередніх інстанцій щодо знаряддя вбивства суперечать висновкам судово-медичних експертиз. При цьому на підтвердження своїх доводів захисник стверджує, що:

- суди не надали оцінки висновку експерта № 10-14/22/935-С/18 щодо можливості заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень ножами, які були вилучені на місці події, а також висновку експерта № 10-14/19/10-12/935-С/18, згідно з яким утворення поранень у потерпілого від ножа, який було вилучено у ОСОБА_8 є малоймовірним, та не дослідили факту використання ножа, який належить ОСОБА_8 ;

- відповідно до показань свідка ОСОБА_13 ніж ОСОБА_8 дістав з барсетки у квартирі, проте свідок ОСОБА_12 стверджувала, що він дістав його саме в під`їзді;

- місцевий суд не взяв до уваги висновок експерта № 10-14/21/10-12/935-С/18, згідно з яким зазначений ОСОБА_8 під час слідчого експерименту напрямок нанесення смертельного удару потерпілому (колото-різане поранення шиї) не збігається з напрямком ранового каналу, що був установлений під час експертизи, а кількість ударів, на яку посилався засуджений, не збігається з кількістю ран.

Крім того, у касаційній скарзі захисник зауважує таке:

- місцевий суд урахував показання свідка ОСОБА_13 , надані ним під час слідчого експерименту (щодо обставин події), та проігнорував показання останнього, надані під час судового розгляду;

- місцевий суд, незважаючи на матеріали справи, не перевірив та не надав оцінки факту нанесення потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості (ст. 122 КК України);

- місцевий суд, вивчаючи матеріали справи щодо вчинення злочину, передбаченого ст. 396 КК України, не надав правової оцінки діям учасників скоєння цього кримінального правопорушення;

- під час проведення окремих слідчих експериментів було порушено право обвинувачених на захист, оскільки захисник участі в цих слідчих діях не брав, хоча і був залучений;

- місцевий суд, стягуючи із засуджених на користь потерпілої моральну шкоду в розмірі 100 000 грн, свої висновки в цій частині не обґрунтував та не зазначив, які саме моральні страждання перенесла потерпіла, з огляду на те, що вона не спілкувалася зі своїм батьком (померлим ОСОБА_11 );

- суд першої інстанції як у резолютивній частині вироку, так і в остаточній його редакції не врахував положення ст. 374 КПК України, не розкрив самої події злочину, мотивів та обставин його скоєння.

З огляду на вказані обставини захисник уважає, що рішення судів попередніх інстанцій є незаконними та суперечать обставинам подій і матеріалам провадження.

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_9 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і, як наслідок, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особам засуджених, просила скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На зазначені касаційні скарги сторони захисту та сторони обвинувачення заперечень від учасників касаційного провадження не надходило.

До початку касаційного розгляду на адресу Суду надійшла заява прокурора ОСОБА_9 про відмову від касаційної скарги.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу й просили її задовольнити.

Водночас сторона захисту не заперечувала щодо відмови прокурора ОСОБА_9 від поданої нею касаційної скарги.

Крім того, до початку касаційного розгляду на адресу Верховного Суду надійшла заява засудженої ОСОБА_7 , в якій вона просить застосувати до неї положення ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону № 838-VІІІ) та зарахувати їй у строк покарання строк перебування під вартою з 03 травня 2018 року по 24 грудня 2020 року з розрахунку день за два.

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала стосовно задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_6 , а також підтримала відмову прокурора ОСОБА_9 від її касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, а також наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 та в заяві прокурора ОСОБА_9 доводи, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для розгляду касаційної скарги прокурора, а касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог статей 403, 432 КПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення касаційного розгляду.

Прокурор ОСОБА_9 , яка подала касаційну скаргу, таким правом скористалася.

Статтею 432 КПК України встановлено, що відмова від касаційної скарги, зміна та доповнення касаційної скарги під час касаційного провадження здійснюється згідно з положеннями ст. 403 цього Кодексу.

За нормами ч. 2 ст. 403 КПК України, якщо вирок або ухвала суду першої інстанції не були оскаржені іншими особами або якщо немає заперечень інших осіб, які подали скаргу, проти закриття провадження у зв`язку з відмовою від скарги, суд своєю ухвалою закриває провадження.

Як видно з матеріалів провадження, крім касаційної скарги прокурора, до касаційного розгляду також було прийнято касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засуджених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , на вирок Московського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року.

Однак, ураховуючи те, що учасники касаційного провадження не заперечували щодо поданої стороною обвинувачення відмови від касаційної скарги, Верховний Суд з огляду на зазначені вище положення КПК України вважає за необхідне прийняти зазначену відмову прокурора ОСОБА_9 від її скарги і закрити касаційне провадження.

Водночас стосовно касаційної скарги захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засуджених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , на вирок Московського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року, колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.

Скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК України) і невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.

За таких обставин Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та керується лише тими фактичними обставинами, які були встановлені судами попередніх інстанцій.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на показання свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , стверджує, що кров`ю потерпілого були забруднені підлога, стіни та холодильник, однак відповідно до експертиз № 14/458-С18 та 14/457-С/18 на одязі ОСОБА_8 не було виявлено слідів крові, що підтвердила свідок ОСОБА_14 , яка пояснювала, що речі засудженого до їх виявлення не прала.

Однак, наводячи такі аргументи, сторона захисту не вказує, які саме порушення положень матеріального та процесуального закону було допущено судами попередніх інстанцій яким чином це перешкодило або могло перешкодити їм ухвалити законні й обґрунтовані рішення.

За таких обставин колегія суддів уважає, що наведені доводи захисника та його посилання на те, що оскаржувані судові рішення суперечать обставинам подій і матеріалам провадження, фактично зводяться до того, що сторона захисту вказує на невідповідність висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам справи, а також не погоджується з оцінкою доказів, наведеною в оскаржуваних судових рішеннях, що з огляду на зазначені вище положення КПК України не може бути предметом касаційного розгляду.

Разом з тим інші доводи касаційної скарги захисника підлягають ретельній перевірці суду касаційної інстанції.

У статті 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Відповідно до ст. 94 КПКУкраїни суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Як убачається з матеріалів провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 6, 11 ч. 2 ст. 115 КК України, та засудженої ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими і перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до приписів ст. 94 цього Кодексу.

Зокрема, мотивуючи своє рішення, місцевий суд допитав обвинувачених:

- ОСОБА_7 , яка свою вину у скоєнні злочину визнала частково та пояснила, що із жовтня 2016 року вона разом із дітьми проживала з ОСОБА_11 , який зловживав алкогольними напоями та часто і дуже сильно під різними приводами її бив, про що вона зверталася до поліції, однак безрезультатно. Через побиття вона разом із дітьми неодноразово переховувалися від нього, змінюючи місце проживання, проте ОСОБА_11 постійно її переслідував, бив та пошкоджував її речі й документи. 13 квітня 2018 року вона повернулася з роботи, а приблизно о 18:00 ОСОБА_11 прийшов до неї додому за адресою: АДРЕСА_4 , та сказав, що в нього є випивка й закуска і він хоче випити це в них. Вона його не пускала, але він почав погрожувати і їй довелося його пустити. Далі ОСОБА_11 почав вживати алкогольні напої, вона виливала із чарки в чашку спиртне, яке він наливав, бо не хотіла пити спиртне, а він сварився на неї, погрожував, примушувати її жити з ним. Коли в ОСОБА_11 закінчилося спиртне, він знову почав на неї кидатися, проте діти умовили його лягти спати. Приблизно о 23:00 він роздягся, ліг, але не спав. Вона подзвонила дочці ОСОБА_12 і попрохала прийти. Потім ОСОБА_11 почав на неї кидатися з ножем. Між 23:00 та 00:00 прийшла ОСОБА_12 із ОСОБА_13 і ОСОБА_8 . ОСОБА_13 залишився біля дверей, а ОСОБА_8 , побачивши, що ОСОБА_11 б`ється з нею, почав її захищати та вдарив його рукою у голову. ОСОБА_11 почав махати ножем, намагаючись порізати її, а коли ОСОБА_8 вліз між ними, намагався порізати і його. Потім ОСОБА_8 вдарив його кулаком у голову і ОСОБА_11 впав на диван, почав ще сильніше істерично кричати. Коли він піднімався ослабив руку з ножем і вона вихопила у нього ніж та нанесла ним удар у шию потерпілого зверху вниз, тримаючи ніж двома руками. У цей момент вони знаходилися один до одного обличчям. ОСОБА_11 піднявся, захрипів та обличчям впав на диван. Вона побачила, що він встає, та почала наносити йому ще удари ножем; тримаючи ніж у правій руці, нанесла 5-6 ударів ножем у ділянку спини. Удари вона не рахувала, допускає, що нанесла більше ударів. Ніхто окрім неї ударів ОСОБА_11 ножем не наносив. ОСОБА_11 лежав на дивані, а вона поверх нього спираючись коліном на диван. Коли він перестав подавати ознаки життя , вона перестала наносити удари ножем та піднялася. Далі вона пішла до ванної, помила руки. До неї підійшов ОСОБА_8 та сказав, щоб вона не пропала, він візьме вину на себе, скаже, що вбив він, та сяде у тюрму замість неї. Сказав, що у нього проблеми з головою і йому нічого не буде.Після цього вона попросила його винести труп на вулицю, це було приблизно о 00:30. Вони зав`язали тіло у плед та удвох почали виносити труп, а ОСОБА_13 світив їм телефоном. Вона запропонувала винести труп до закинутої аптеки, щоб його знайшли. ОСОБА_12 мила підлогу від крові. Коли вони донесли тіло до аптеки, то розв`язали його та кинули. Було темно. Потім з`ясувалося, що труп впав у якусь яму чи шахту для ліфта. Після цього вони викинули дві ковдри та плед, які були у крові. Ніж залишився вдома. Це був їх кухонний ніж, який так і залишився вдома. Кров також була на стіні, вона її змила.Що ОСОБА_8 сказав у поліції, вона не знає. При цьому сама розповіла поліцейським, що вбила ОСОБА_11 , проте поліцейські примусили сказати так, як зазначено в обвинувальному акті. У момент нанесення нею ударів ножем ОСОБА_13 стояв біля дверей і до кімнати не проходив, а де знаходився ОСОБА_8 , вона не бачила. За шафою на іншому дивані знаходилися три її дочки. Молодші точно не бачили ударів ножем, а чи виходила ОСОБА_12 і чи бачила щось, вона не знає. Більше у квартирі нікого не було;

- ОСОБА_8 , який свою вину у скоєнні злочину визнав частково та показав, що він був знайомий із ОСОБА_12 із зими 2017 року, спілкувалися в одній компанії. Часто вона розповідала, що вітчим ОСОБА_17 матір, морально їх пригнічує. 13 квітня 2018 року він, ОСОБА_13 і ОСОБА_12 гуляли містом та приблизно о 23:00 Ксенію набрала мати і вони зрозуміли, що щось трапилося. Вони утрьох пішли до них додому за адресою: АДРЕСА_5 , а коли зайшли в під`їзд, почули крики та галас. ОСОБА_12 побігла вперед, а вони пішли за нею. Вона відкрила двері квартири і вони побачили, як ОСОБА_11 кидається на ОСОБА_7 . Вони знаходилися у кімнаті, біля дивана. ОСОБА_12 пробігла мимо них до сестер за шафу. ОСОБА_13 залишився біля дверей, а він втрутився у суперечку між обвинуваченою та ОСОБА_11 , зокрема став між ними й намагався заспокоїти потерпілого, але той почав кидатися на нього з ножем. Також ОСОБА_11 ображав його, намагався нанести поранення, після чого він вдарив потерпілого правою рукою в районі лівого вуха, від чого останній упав на диван. Далі ОСОБА_11 пару секунд приходив до тями, потім почав підніматися, а він (обвинувачений) відійшов від нього у бік виходу з квартири. Коли ОСОБА_11 підвівся, то почав кидатися вже на ОСОБА_7 , проте в момент, коли потерпілий вставав, вона перехопила в нього ніж та нанесла удар, тримаючи ніж двома руками. Удари наносила в ділянку голови, верхню частину тіла. Скільки саме ударів вона нанесла він точно не пам`ятає, два удари нанесла точно. Обвинувачена плакала, була у шоковому стані. Він почав її заспокоювати та сказав, що візьме вину на себе, оскільки через проблеми з головою йому нічого не буде. Він раніше лікувався у лікаря-психіатра з психічними розладами. Вона погодилася. Після цього ОСОБА_7 підняла ніж, який лежав на підлозі, й пішла у ванну, помила його та поклала на стіл. Потім вона попросила допомогти винести тіло ОСОБА_11 . Вони удвох стягнули потерпілого на ковдру. Він із ОСОБА_7 удвох несли труп, а ОСОБА_13 підсвічував телефоном їм куди йти на вулиці. Тіло потерпілого занесли до кімнати на території покинутої будівлі аптеки. Поліції він розповів як все відбулося, та сказав, що вбив ОСОБА_11 , оскільки пообіцяв це обвинуваченій. У нього вилучили речі, ніж. Але це був не той ніж, яким вбили потерпілого, той ніж залишився у квартирі. Між ним та ОСОБА_7 ніяких грошових відносин не було. Раніше давав інші показання, бо спочатку вирішив вину взяти на себе. Винним себе визнає в тому, що допоміг винести труп та не повідомив про вбивство поліції.

Заслухавши показання обвинувачених, місцевий суд зауважив, що, незважаючи на їх позиції, вина ОСОБА_7 в організації умисного вбивства, вчиненого на замовлення, та вина ОСОБА_8 у скоєнні умисного вбивства на замовлення підтверджуються іншими дослідженими в судовому засіданні доказами. Зокрема, показаннями:

- потерпілої ОСОБА_10 , яка вказувала, що у 2018 році від прокурора їй стало відомо про вбивство батька. Її викликали для впізнання за фотознімками, і вона впізнала батька. З обвинуваченими до тих подій знайома не була. ОСОБА_7 їй лише дзвонила, і вони спілкувалися з приводу того, що її батько, який із нею перебував у стосунках, багато п`є. Раніше батько розповідав їй, що кохає ОСОБА_7 . З приводу вбивства їй невідомі подробиці. Її батько був алкоголіком, він бив матір та попередню дружину. Останній раз вона бачила батька у 2017 році. Моральну шкоду вона обґрунтовувала тим, що втратила батька, бачила його мертвим, після чого в неї була депресія. Про обставини справи дізналася від правоохоронних органів;

- свідка ОСОБА_12 , яка суду показала, що на вул. В. Зубенка в м. Харкові вона мешкала з мамою ОСОБА_7 та двома молодшими сестрами. Вітчим не давав їм спокійно жити та мати попросила її знайти когось, хто міг би поговорити з ним, можливо налякати. Вона поговорила зі ОСОБА_8 , і той сказав, що може допомогти, оскільки вже раніше вирішував такі проблеми, при цьому зауважив, що може вбити ОСОБА_11 . Вона дала матері телефон ОСОБА_8 і мати йому дзвонила. Коли саме мати йому дзвонила - до вбивства чи після, не пам`ятає. Пізніше у квітні 2018 року, вони гуляли зі ОСОБА_8 та ОСОБА_13 . У той момент подзвонила матір та попросила про допомогу. Вони пішли в квартиру та зайшли всередину. У квартирі знаходилися її мати, дві сестри та ОСОБА_11 . ОСОБА_13 залишився біля дверей, а вона пройшла за шафу, де спали сестри. Коли свідок знаходилася за шафою, а потім виглянула, то побачила, як ОСОБА_8 наносить удари ножем ОСОБА_11 , який лежав на ліжку. ОСОБА_13 в той час стояв біля вхідної двері, а мати залишилася з нею та сестрами за шафою. Знаходячись за шафою, вона почула якийсь звук від ОСОБА_11 , немов він щось намагався сказати, і вона, виглянувши, побачила нанесення ударів. Коли ОСОБА_8 наніс удари ножем, він сказав щось, здається: «Все». Удари він наносив у шию, скільки саме ударів, не пам`ятає. Після цього мати дала йому 1000 грн, сказавши, що ще тисячу дасть після отримання зарплатні. Потім ОСОБА_8 сказав, що можна виходити, та мама вийшла. Далі мати зі ОСОБА_8 почали чекати, щоб на вулиці вимкнули вуличне освітлення. Вона (свідок) бачила, як ОСОБА_8 мив ніж у ванній, а потім поклав його у барсетку. Ніж був великий, колір вона не розгледіла. ОСОБА_11 лежав у крові в області шиї. Далі ОСОБА_8 сказав, що можна виходити і почав класти ОСОБА_11 на простирадло, яке поклав на підлогу і вони з матір`ю почали виносити тіло на вулицю у закинуту аптеку. ОСОБА_13 пішов з ними. ОСОБА_8 з матір`ю донесли тіло в аптеку і він скинув його у якусь яму. Далі ОСОБА_13 і ОСОБА_8 спустилися за тілом та останній накрив труп дошкою, після чого вони пішли назад у квартиру. Там мати все помила, а потім винесли речі які були на ліжку, винесли їх на вулицю та викинули у річку. Через тиждень поліцейські знайшли тіло, до них прийшли, бо сусіди впізнали ОСОБА_11 як співмешканця матері. На неї здійснювався тиск з боку адвокатів ОСОБА_8 , які прохали поміняли її свідчення таким чином, щоб вона казала, що ОСОБА_11 вбила мати. Потім їй погрожувала дружина ОСОБА_8 .

Крім того, свідок також зазначала, що коли вона виглянула із-за шафи, то побачила, як ОСОБА_8 наніс 1-2 удари ножем у шию ОСОБА_11 , після чого вона знов сховалася за шафу. Там вона сиділа з матір`ю, поки ОСОБА_18 не сказав, що можна виходити. Мама вийшла до ОСОБА_8 , а вона залишилася і вийшла пізніше, коли ОСОБА_8 мив ніж, а ОСОБА_11 лежав на ліжку, накритий якоюсь ковдрою. Вони обговорювали, що тіло потрібно винести в закинуту аптеку поруч із будинком, та чекали, поки на вулиці вимкнуть вуличне освітлення. Коли вони прийшли до квартири, ОСОБА_11 спав на ліжку і не прокинувся до моменту нанесення йому удару ножем ОСОБА_8 . Спав він на боці, обличчям до входу в квартиру. Коли ОСОБА_8 наносив йому удари ножем, він знаходився у тій самій позі. Чи намагався він чинити опір, вона не бачила. ОСОБА_8 та матір виносили труп удвох на ковдрі. Жодних ознак життя при цьому ОСОБА_11 не подавав. Вона на прохання матері стерла кров з підлоги у під`їзді і пішла на вулицю, де вони вже заносили тіло до закинутої будівлі. Там побачила, як ОСОБА_8 кинув тіло до шахти ліфту;

- свідка ОСОБА_19 , яка зазначала, що у 2018 році зустрічалися зі ОСОБА_8 близько двох місяців, до того моменту як його забрала поліція. За що його забрали, вона дізналася від цивільної дружини ОСОБА_8 . З обвинуваченим вона спілкувалася в одній компанії, потім почали зустрічатися. Нічого дивного в його поведінці вона не помічала. У квітні 2018 року ОСОБА_8 їй розповів, що вбив людину. Вона не хотіла в це вірити, тому не перепитувала про подробиці. Почалося з того, що вона спитала у нього, чому він пізно повернувся додому. ОСОБА_8 відповів, що був зайнятий. На питання, чим саме, він відповів, що вбив людину. Коли цивільна дружина обвинуваченого їй повідомила, що його затримала поліція, вона зрозуміла, що він не жартував про вбивство;

- свідка ОСОБА_20 (цивільна дружина ОСОБА_8 ), яка вказувала, що 30 квітня 2018 року обвинуваченого забрали поліцейські. Згодом мати ОСОБА_8 повідомила їй, що його звинувачують у вбивстві. ОСОБА_8 був добрим батьком та чоловіком, заробляв гроші й забезпечував сім`ю. З обвинуваченим вона спілкувалася після затримання, та він розповів, що взяв на себе вину, оскільки пожалів ОСОБА_7 , у якої троє дітей, а в нього є довідка психіатра та це допоможе йому уникнути відповідальності. Сказав, що насправді він нікого не вбивав;

- свідка ОСОБА_14 (мати обвинуваченого), яка зазначала, що 30 квітня 2018 року її сина ОСОБА_8 привезли додому поліцейські, сказали, що їм потрібно поговорити. Їх було більше ніж п`ять осіб. Вони зайшли додому та почали діставати речі з меблів. ОСОБА_8 їм віддав предмети свого одягу, кросівки, светр і штани, а також якийсь ніж, який вона раніше не бачила. Потім сина забрали та поїхали у райвідділ поліції. ОСОБА_8 завжди був порядною людиною і добрим сином; перебував на обліку у психіатра. За що його затримали та що трапилося, він не розповідав.

Також, як видно з вироку, суд першої інстанції взяв до уваги:

- протокол огляду місця події та трупа від 29 квітня 2018 року з фототаблицею і планом-схемою до нього (огляд місця, де було знайдено труп ОСОБА_11 ), протоколи оглядів місць подій від 30 квітня 2018 року з фототаблицями до них (огляд місця вчинення злочину та місцевості на дамбі, де ОСОБА_7 та ОСОБА_12 викинули ковдру й постільну білизну зі слідами крові ОСОБА_11 ), протокол огляду від 30 квітня 2018 року з фототаблицею до нього (огляд взуття, одягу та мисливського ножа, які були вилучені у ОСОБА_8 ), протоколи оглядів місць подій від 01 травня 2018 року, протоколи пред`явлення трупа для впізнання від 30 квітня 2018 року (згідно з якими місцевий суд установив, що ОСОБА_21 , ОСОБА_22 і ОСОБА_10 упізнали труп ОСОБА_11 );

- протокол огляду речей від 01 травня 2018 року та фототаблицю до нього, зі змісту якого суд установив, що предметом огляду був мобільний телефон, вилучений у ОСОБА_8 , а саме додаток «ВК», де в повідомленнях було виявлено переписку між ОСОБА_8 та « ОСОБА_23 », яка відбулася 28 квітня 2018 року о 15:27, під час якої останній запитував: «Что там с денежкой», на що « ОСОБА_23 » відповідала: «Еще не знаю. Я с мамой не говорила», ОСОБА_8 відповідав: «Ну мне срочно надо до 30 числа».

У касаційній скарзі захисник стверджує, що хоча суд і послався на вказаний доказ, проте у судовому засіданні під час ознайомлення з матеріалами справи про нього не йшлося та не було з`ясовано, про які саме грошові кошти спілкувалися учасники переписки.

Однак такі доводи сторони захисту є безпідставними та повною мірою спростовуються технічним записом судового засідання від 09 листопада 2023 року, відповідно до якого протокол огляду речей від 01 травня 2018 року був предметом безпосереднього дослідження суду першої інстанції та з огляду на зміст вироку йому була надана відповідна правова оцінка. При цьому сторона захисту не була позбавлена можливості задавати уточнювальні запитання та акцентувати на тих моментах, які в ході дослідження цього доказу викликали у неї сумніви.

Разом з тим колегія суддів зауважує, що за результатом дослідження наведеного доказу місцевий суд установив, що зі слів ОСОБА_8 в програмі «ВК» особа, яка підписана як « ОСОБА_23 », є ОСОБА_12 , а грошові кошти, за які він запитував, є грошовими коштами які повинна йому була віддати ОСОБА_7 за вбивство її співмешканця, в сумі 1000 грн, тобто суд в цілому з`ясував, про які саме грошові кошти ОСОБА_8 запитував у ОСОБА_12 .

За таких обставин доводи касаційної скарги захисника в цій частині є необґрунтованими.

Крім того, як видно з вироку, судом першої інстанції було досліджено:

- висновок судово-медичної експертизи від 06 липня 2018 року № 10-12/935-с/18 (та фототаблицю до нього) щодо виявлених на тілі ОСОБА_11 тілесних ушкоджень у вигляді різаних і колото-різаних поранень голови, шиї, тулуба, а також травми голови у вигляді перелому лівої скроневої кістки з крововиливом у м?які мозкові оболонки та скроневий м?яз. Водночас місцевий суд установив, що всі колото-різані та різані ушкодження мають прижиттєвий характер та утворилися незадовго до настання смерті в результаті багаторазової дії (не менше 20 травматичних ударів односторонньо гострого, плоского типу клинка ножа предмета (предметів), що має колючо-ріжучі властивості, лезо середньої гостроти та обух із П-подібним поперечним перетином з помірно вираженими ребрами, індивідуальні особливості якого в ушкодженнях не відобразилися. Найбільша ширина зануреної частини клинка цього предмета, була не більше 2,8 см. Причиною смерті ОСОБА_11 стало наскрізне колото-різане поранення шиї, яке ускладнилося розвитком кровотечі та гострою крововтратою.Враховуючи характер, напрямок і взаємне розташування ранових каналів, найбільш вірогідно, що ОСОБА_11 був звернений лівою бічною поверхнею шиї до вістря клинка колючо-ріжучого предмета в момент нанесення наскрізного колото-різаного поранення шиї. У момент спричинення зазначених вище сліпих колото-різаних поранень він, ймовірніше за все, був обернений задньою поверхнею тіла до нападника. У момент спричинення різаних поранень ОСОБА_11 міг знаходитися будь-як відносно нападника. Після отримання вказаних вище тілесних ушкоджень (вказаної травми голови, сліпих колото-різаних поранень та різаних ран) ОСОБА_11 міг самостійно рухатися або чинити опір. Після спричинення наскрізного поранення з ушкодженням магістральних кровоносних судин він міг самостійно рухатися або чинити опір невеликий проміжок часу (ймовірно, протягом декількох хвилин) у міру наростання явищ кровотечі, яка стала безпосередньою причиною смерті ОСОБА_11 ;

- висновки судово-медичних експертиз від 04 травня 2018 року № 17-83-МКС/ 10-12/935-С/18 та 17-84-МКС/10-12/935-С/18, висновок судово-імунологічної експертизи від 16 червня 2018 року № 14/550-С/18, висновки судово-медичних експертиз від 21 травня 2018 року № 15/499-С/2018 і 15/499-С/2018, висновок судової цитологічної експертизи від 29 травня 2018 року № 15/487-С/18;

- висновок судово-медичної експертизи від 09 липня 2018 року № 10-14/19/ 10-12/935-С/18, згідно з яким місцевий суд установив, що на підставі судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 , з урахуванням результатів лабораторних досліджень і відомих обставин справи, з огляду на індивідуальні конструктивні особливості клинка ножа, який було вилучено у ОСОБА_8 (наявність пилоподібної ділянки на обуху клинка), та його параметри на ймовірній глибині занурення, відсутність відображення індивідуальних особливостей клинка ножа в усіх колото-різаних пораненнях (у тому числі й стосовно смертельного колото-різаного поранення шиї, колото-різаних поранень на голові, шиї та тулубі), утворення вказаних поранень від дії наданого ножа є малоймовірним, а утворення інших різаних ран і колото-різаних поранень не виключається (при зануренні його на глибину не більш ніж 9 см, тобто до пилоподібної ділянки обуха клинка);

- висновок судово-медичної експертизи від 13 липня 2018 року № 10-14/22/ 10-12/935-С/18, відповідно до якого місцевий суд установив, що предметом експертного дослідження були ножі, вилучені з кімнати, де відбулося вбивство ОСОБА_11 . При цьому на підставі судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 , з урахуванням результатів лабораторних досліджень і відомих обставин справи, з огляду на індивідуальні конструктивні особливості клинків ножів № 1, 2, 4 у порівнянні з морфологічними особливостями встановлених колото-різаних і різаних поранень, утворення зазначених поранень виключається. Проте, ураховуючи індивідуальні конструктивні особливості клинка ножа № 3, його параметри на ймовірній глибині занурення, відсутність відображення індивідуальних особливостей клинка ножа в усіх колото-різаних та різаних пораненнях, їх утворення, в тому числі і смертельного наскрізного колото-різаного поранення шиї, не виключається;

- висновок судово-медичної експертизи від 12 липня 2018 року № 10-14/21/ 10-12/935-С/18, за результатом дослідження якого місцевий суд установив, що показання ОСОБА_8 , вказані в протоколі проведення слідчого експерименту від 01 травня 2018 року, частково відповідають судово-медичним даним, які отримано під час судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 , а саме в частині механізму та способу спричинення колото-різаних і різаних поранень, на які посилається ОСОБА_8 . У його показаннях напрямок нанесення удару, який спричинив смертельне наскрізне колото-різане поранення шиї, не збігається з напрямком ранового каналу, який був встановлений під час експертизи.

Також місцевий суд в основу свого рішення поклав дані, що містилися у протоколах слідчих експериментів від 01 травня 2018 року за участю:

- ОСОБА_7 , яка в ході слідчої дії розповіла та показала на місці обставини вбивства ОСОБА_11 . Зокрема, пояснювала, що ОСОБА_11 тривалий час бив її та дітей. Вона попрохала дочку знайти когось, щоб його покарали за це, а саме побили. Пізніше дочка сказала, що є хлопець, який згоден за 400 грн побити ОСОБА_24 , а за 2000 грн вбити його. Вона погодилася на 2000 грн та щоб хлопець вбив ОСОБА_11 . У той день вона з потерпілим були вдома, випили спиртного, ОСОБА_11 знову почав сваритися, ліз битися. Коли він заснув, вона подзвонила дочці і сказала, щоб вона приходила з тим хлопцем. ОСОБА_12 прийшла зі ОСОБА_8 та ОСОБА_13 . Коли вони прийшли, вона з дітьми була за шафою, а потерпілий спав на ліжку. ОСОБА_13 залишився біля дверей, а ОСОБА_8 підійшов до ОСОБА_11 . Вона не бачила, як ОСОБА_8 наносив удари ножем, а лише чула, як хрипів потерпілий. Думає що було близько трьох ударів. На стіні залишилися краплі крові. ОСОБА_8 підняв ковдру і вона побачила пляму крові на ліжку. Бачила у ОСОБА_8 ніж, який він мив у ванні. Коли він помив ніж, вона поклала йому в кишеню 1000 грн двома купюрами по 500 грн, сказавши, що решту 1000 грн віддасть пізніше. ОСОБА_8 зіштовхнув труп ОСОБА_11 ногою з ліжка на підлогу. На шиї потерпілого вона бачила поріз. Вона надягла на труп кросівки, бо так сказав ОСОБА_8 . Потім вони витягли труп на ковдрі з квартири та понесли на вулицю у закриту будівлю поруч з їх будинком. Труп донесли до шахти ліфта, і ОСОБА_8 спихнув труп ногою в шахту. Простирадло, яке було в крові, вони викинули у річку, а повернувшись додому, вона відмила плями крові на шпалерах. Коли знайшли труп, вона зустрілася зі ОСОБА_8 та повідомила про це, а також сказала, що гроші віддати не може, віддасть пізніше;

- ОСОБА_8 , який у ході слідчої дії він розповів та показав на місці події обставини вбивства ОСОБА_11 . Пояснював, що ОСОБА_12 ( ОСОБА_12 ) передала прохання своєї матері ( ОСОБА_7 ) вбити вітчима, оскільки він наносив шкоду своїй сім`ї. Спочатку було прохання побити вітчима, а потім прохання змінилося і ОСОБА_12 передала прохання вбити його. Він роздумував, а потім погодився, за що повинен був отримати 2000 грн, передавши цю вимогу Ксенії. Її мати погодилася і пообіцяла віддати гроші 15 квітня. 13 квітня вони ввечері зустрілися із ОСОБА_12 та ОСОБА_13 біля будинку останнього. Ксенії подзвонила мати, сказала, що ОСОБА_11 її вже вдарив та ліг спати. З дому він узяв із собою мисливський ніж. Коли вони прийшли до квартири ОСОБА_7 , то потерпілий лежав на ліжку боком. ОСОБА_12 пішла за шафу до матері і там про щось розмовляли. ОСОБА_13 знаходився у дверях. Ніж він дістав ще у під`їзді і тримав його у руці, показав як саме тримав ніж. Потім він наніс удар ножем ОСОБА_11 в область шиї від чого той прокинувся, почавши смикатися. Він наступив на потерпілого, втиснув його голову у подушку і тримав ніж в такому самому положенні. ОСОБА_11 смикався, але він притиснув його і у того не було можливості повернутися. Він тримав його, потім висмикнув ніж і почав тикати як попало, в основному в область шиї. Наносив багаточисельні удари ножем. Не цілив нікуди, бив і все, потів почув як сильно почала бігти кров, потрапляючи на ліжко. Були бризки на стіні та на його штанах. Він узяв ковдру та накрив повністю. Точну кількість ударів ножем сказати не може, показав механізм нанесення ударів. Припинив наносити удари коли почув, як тече кров та відскочив від ліжка, накривши труп ковдрою. Із-за шафи вийшла ОСОБА_12 спитавши «Все?», він відповів «Так». Потім вийшла ОСОБА_7 та почала йому дякувати, тоді ж поклала йому у кишеню чи у барсетку гроші, дві купюри по 500 грн. Ще тисячу обіцяла віддати коли відновить паспорт, який спалив ОСОБА_11 . Потім він пішов у санвузол, відмити руки та помив ніж, замочивши його у тазу. Далі вони поклали тіло потерпілого на ковдру та удвох з ОСОБА_25 винесли його на вулицю та, занісши у закинуту будівлю поруч з будинком, кинули його у шахту ліфта.

Водночас, проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, місцевий суд зауважив, що показання ОСОБА_8 про його непричетність до вчинення вбивства ОСОБА_11 на замовлення та показання ОСОБА_7 про те, що це вона вчинила вказаний злочин, не відповідають фактичним обставинам справи, є надуманими, а також розцінив їх як позицію захисту, обрану обвинуваченим з наміром уникнути відповідальності за вчинене, оскільки вони не тільки не ґрунтувалися на доказах, але і спростовувалися сукупністю наявних у справі доказів, визнаних судом достовірними та покладених в основу вироку.

Крім того, суд першої інстанції також урахував зміст протоколів слідчих експериментів від 01 травня 2018 року за участю:

- свідка ОСОБА_12 , яка в ході слідчої дії розповіла та показала на місці, обставини вбивства ОСОБА_11 . Зокрема, пояснила, що за проханням матері ( ОСОБА_7 ) домовилася зі ОСОБА_8 про вбивство ОСОБА_11 . У той день їй подзвонила мати, повідомила, що ОСОБА_11 знов підняв на неї руку і попросила, щоб вони йшли додому. ОСОБА_8 показав їй та ОСОБА_13 ніж з коричневою ручкою. Вони зайшли у квартиру, ОСОБА_11 спав на ліжку, мати з дітьми лежали далі за шафою. Діти спали. ОСОБА_13 стояв біля дверей, а ОСОБА_8 підійшов до потерпілого та почав цілитися ножем у шию. Вона зайшла за шафу, і через декілька хвилин ОСОБА_8 сказав «Все». Обвинувачений наніс декілька ударів ножем ОСОБА_11 та накрив його простирадлом. Мати дала ОСОБА_8 1000 грн (дві купюри по 500 грн). ОСОБА_8 помив ніж у ванній кімнаті. Далі мати зі ОСОБА_8 у ковдрі винесли тіло ОСОБА_11 у закинуту будівлю, де обвинувачений скинув тіло у шахту ліфта, а потім накрив його дошками. Через декілька днів ОСОБА_8 їй телефонував, цікавився, чи все добре, та питав, коли вони віддадуть другу частину грошей;

- свідка ОСОБА_26 , який в ході слідчої дії він розповів та показав на місці події обставини вбивства ОСОБА_11 . Зокрема, пояснив, що прийшов разом зі ОСОБА_8 до квартири ОСОБА_7 . У цей момент ОСОБА_11 лежав на ліжку, а ОСОБА_12 з матір`ю ( ОСОБА_7 ) та дітьми була за шафою на ліжку. Коли вони зайшли до квартири, ОСОБА_8 підійшов до ліжка, де лежав потерпілий, та, діставши із сумки ножа, тримаючи його правою рукою, наніс останньому 2-3 удари в ділянку шиї. Сам він стояв біля дверей, а потім побачив кров, йому стало погано і він пішов у туалет. Потім тіло ОСОБА_11 скинули на підлогу. ОСОБА_7 наділа на труп кросівки. ОСОБА_8 помив ніж та сховав його у сумку. Обвинувачена віддала ОСОБА_8 гроші, він бачив 500 грн, а взагалі вона віддала 1000 грн та сказала «дякую» за те, що вбив ОСОБА_11 . Потім обвинувачені понесли труп на вулицю, у закинуту будівлю, де скинули у шахту ліфта, а потім закидали дошками.

Крім того, за клопотанням сторони обвинувачення судом першої інстанції було відтворено в судовому засіданні звукозапис допиту ОСОБА_13 в судовому засіданні, в ході розгляду цієї справи іншим складом суду, під час якого він змінив свої показання, зазначивши, що ОСОБА_11 вбила ОСОБА_7 , а ОСОБА_8 лише вдарив його рукою, а ударів ножем не наносив.

У касаційній скарзі захисник зазначає, що місцевий суд урахував показання свідка ОСОБА_13 , надані ним під час слідчого експерименту (щодо обставин події), та проігнорував показання останнього, надані під час судового розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, серед іншого, зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, місцевий суд, надаючи оцінку наведеним вище доказам (протоколу слідчого експеримента за участю свідка ОСОБА_13 ), дійшов переконання, що достовірними і такими, що відповідають дійсності, є саме дані, зазначені під час вказаної слідчої дії, оскільки вони були дані ним невдовзі після виявлення трупа ОСОБА_11 і на той момент фігуранти подій не мали змоги домовитися між собою про лінію поведінки в ході слідчих дій, проте їх показання майже повністю, в основних аспектах збігалися між собою. При цьому дані надані як ОСОБА_13 , так й обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і свідком ОСОБА_12 під час слідчих експериментів, збігалися в описанні ними більшої частини обставин вбивства ОСОБА_11 , а також узгоджувалися з більшістю інших доказів у кримінальному провадженні.

На переконання Верховного Суду, така позиція суду першої інстанції щодо взяття до уваги одного доказу (змісту протоколу слідчого експерименту від 01 травня 2018 року за участю свідка ОСОБА_13 ) та неврахування іншого (показань свідка ОСОБА_13 , наданих у ході розгляду справи іншим складом суду) в цілому є обґрунтованою і, як наслідок, узгоджується з наведеними положеннями КПК України, а тому касаційна скарга захисника в цій частині не спростовує законність й обґрунтованість вироку в цій частині.

Доводи сторони захисту про те, що місцевий суд:

- незважаючи на матеріали справи, не перевірив та не надав оцінки факту нанесення потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості (ст. 122 КК України);

- вивчаючи матеріали справи щодо вчинення злочину, передбаченого ст. 396 КК України, не надав правової оцінки діям учасників скоєння цього кримінального правопорушення,

колегія суддів уважає безпідставними та такими, що суперечать положенням ч. 1 ст. 337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. При цьому Суд зауважує, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачувалися у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України та пунктами 6, 11 ч. 2 ст. 115 КК України відповідно.

Отже, як видно з вироку, місцевий суд, ретельно дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах кримінального провадження докази, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтувалося на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожен доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та їх взаємозв`язку, дійшов обґрунтованих висновків про доведеність вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень.

Твердження захисника про те, що місцевий суд у вироку не розкрив самої події злочину, мотивів та обставин його скоєння, є необґрунтованими, оскільки у мотивувальній частині вироку місцевий суд послався на докази, які підтверджують подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, форму вини, мотив їх вчинення; обставини, які впливали на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують осіб обвинувачених, а також розмір процесуальних витрат.

Водночас колегія суддів не бере до уваги посилання захисника на те, що суд першої інстанції у резолютивній частині вироку не врахував положення ст. 374 КПК України і не розкрив самої події злочину, мотивів та обставин його скоєння, оскільки з огляду на зміст положень, передбачених п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України суд у резолютивній частині не має розкривати подію кримінального правопорушення, а також мотиви та обставини його скоєння.

Ураховуючи вказане, а також з огляду на доводи касаційної скарги й наведені вище висновки Суду щодо оцінки місцевим судом доказів та викладених у вироку мотивів стосовно доведеності вини ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їм злочинів, колегія суддів уважає, що вирок суду першої інстанції в цілому відповідає положенням, передбаченим статтями 370, 374 КПК України, а тому касаційна скарга в цій частині є необґрунтованою.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги захисника і залишаючи рішення місцевого суду без зміни, урахував показання обвинувачених, потерпілої, свідків, документальні та інші докази, які визнав послідовними й такими, що узгоджуються між собою, та дійшов переконання про безпідставність доводів сторони захисту щодо незаконності й необґрунтованості оскаржуваного вироку в частині досліджених доказів та встановлених обставин справи. При цьому, як убачається з ухвали, суд апеляційної інстанції, посилаючись на наявні в матеріалах провадження докази, також зауважив, що часткове визнання обвинуваченими своєї вини, у вчиненні ними кримінального злочину - це спроба ввести суд в оману та уникнути справедливого покарання за вчинене.

У касаційній скарзі захисник, не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій щодо наявності обставин та доказів, які підтверджують факт саме замовного вбивства потерпілого, а не заподіяння йому тілесних ушкоджень, стверджує, що:

- ОСОБА_7 , очікуючи на вбивство ОСОБА_11 , залишила неповнолітніх дітей вдома, що, на думку сторони захисту, виключає підготовку до замовного вбивства;

- згідно з показаннями свідка ОСОБА_12 та засудженої ОСОБА_7 , остання просила дочку знайти людину лише, щоб налякати або побити ОСОБА_11 ;

- засуджені раніше не були знайомі та до дня смерті ОСОБА_11 не спілкувалися;

- у справі відсутні докази того, що між засудженими були переговори стосовно вбивства потерпілого.

Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень і наведені доводи сторони захисту, колегія суддів зауважує таке.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» роз`яснено, що:

- умисне вбивство, вчинене на замовлення (п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України) - це умисне позбавлення життя потерпілого, здійснене особою (виконавцем) за дорученням іншої особи (замовника). Таке доручення може мати форму наказу, розпорядження, а також угоди, відповідно до якої виконавець зобов`язується позбавити потерпілого життя, а замовник - вчинити в інтересах виконавця певні дії матеріального чи нематеріального характеру або ж не вчинювати їх;

- до дій матеріального характеру, зокрема, належать сплата виконавцеві винагороди за вчинення вбивства;

- у випадках, коли умисне вбивство на замовлення вчинюється з метою одержання від замовника грошей, матеріальних цінностей чи інших вигод матеріального характеру (тобто з корисливих мотивів), дії виконавця кваліфікуються за пунктами 6 і 11 ч. 2 ст. 115 КК України;

- замовник умисного вбивства залежно від конкретних обставин справи повинен визнаватися або підбурювачем, або організатором злочину (якщо тільки він не є його співвиконавцем) та його дії належить кваліфікувати за відповідною частиною ст. 27, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України;

- відповідальність за п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України настає лише у випадках, коли замовляється саме умисне вбивство особи, а не якийсь іншій насильницький злочин щодо неї. Якщо замовник доручив заподіяти потерпілому тілесні ушкодження, а виконавець умисно вбив його, замовник несе відповідальність за співучасть у тому злочині, який він організував чи до вчинення якого схилив виконавця, а останній - за той злочин, який він фактично вчинив.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень видно, що судами попередніх інстанцій були враховані обставини вчинення ОСОБА_8 вбивства потерпілого ОСОБА_11 саме на замовлення ОСОБА_7 , і таких висновків суди дійшли з огляду на докази, а саме:

- показання свідка ОСОБА_12 і протоколи слідчих експериментів від 01 травня 2018 року за її участю та обвинувачених ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , згідно з якими суди установили, що спочатку ОСОБА_7 просила свою доньку ( ОСОБА_27 ) знайти когось, щоб побили вітчина ( ОСОБА_11 ), оскільки він заподіював шкоду своїй сім`ї. ОСОБА_12 поговорила зі ОСОБА_8 , який сказав, що може за 400 грн побити потерпілого, а за 2000 грн вбити останнього. Згодом обвинувачена погодилася на те, щоб знайомий її дочки за 2000 грн вбив ОСОБА_11 . Після того як ОСОБА_8 позбавив життя потерпілого, вона передала йому грошові кошти у сумі 1000 грн (двома купюрами по 500 грн) та ще 1000 грн пообіцяла передати пізніше;

- протокол слідчого експерименту від 01 травня 2018 року за участю свідка ОСОБА_13 , зі змісту якого суди установили, що після вбивства ОСОБА_11 ОСОБА_7 передала ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 1000 грн та подякувала за те, що він убив потерпілого;

- протокол огляду речей від 01 травня 2018 року, а саме мобільного телефона ОСОБА_8 , у якому в додатку «ВК» було виявлено переписку обвинуваченого із ОСОБА_12 , в ході якої останній запитував у свідка, коли йому віддадуть грошові кошти. Крім того, зі змісту цього доказу суди також установили, що зі слів ОСОБА_8 грошові кошти, а саме 1000 грн, про які йшлося у переписці, йому мала передати ОСОБА_7 за вбивство її співмешканця.

Водночас суди попередніх інстанцій звернули увагу на те, що про вчинення ОСОБА_8 вбивства на прохання ОСОБА_7 він зробив власноручний запис в протоколі його затримання від 30 квітня 2018 року, зазначивши, що заяв та зауважень щодо свого затримання не має.

Крім того, місцевий суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи сторони захисту про непричетність ОСОБА_8 до вбивства потерпілого на замовлення ОСОБА_7 та про те, що саме остання вчинила вказаний злочин, ухвалюючи вирок, зауважив, що:

- про наявність у ОСОБА_8 умислу, спрямованого на позбавлення життя ОСОБА_11 , свідчив обраний ним спосіб і знаряддя вчинення злочину, кількість і локалізація нанесених потерпілому ударів, характер завданих потерпілому тілесних ушкоджень, цілеспрямований характер дій обвинуваченого, причини їх припинення та посткримінальна поведінка останнього;

- обставини скоєння злочину, в тому числі поведінка обвинуваченого, свідчили про те, що, вчиняючи інкриміноване йому протиправне діяння, ОСОБА_8 не тільки усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав суспільно небезпечні наслідки, зокрема реальну можливість настання смерті ОСОБА_11 внаслідок заподіяння йому тілесних ушкоджень, а й бажав настання таких наслідків.

Таким чином, з огляду на вказане вище, суди попередніх інстанцій дійшли переконання, що наявні у справі докази повною мірою підтверджують обставини кримінального провадження, а саме те, що спочатку ОСОБА_7 попрохала свою неповнолітню дочку ОСОБА_12 знайти серед своїх знайомих особу, яка зможе спричинити ОСОБА_11 тілесні ушкодження. Після цього дізналася від своєї дочки, що в неї є знайомий - ОСОБА_28 , який може спричинити ОСОБА_11 тілесні ушкодження за грошову винагороду. Далі отримала контактні дані ОСОБА_8 . Розуміючи, що спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень не матиме очікуваного ефекту, домовилася зі ОСОБА_8 на заподіяння останнім смерті ОСОБА_11 , тобто на вчинення умисного вбивства, при цьому за вчинення вказаних протиправних дій ОСОБА_7 та. ОСОБА_8 обумовили виплату останньому грошової винагороди у сумі 2000 грн, тобто домовились про вчинення умисного вбивства потерпілого на замовлення.

На думку колегії суддів, така позиція судів першої та апеляційної інстанції, з огляду на зазначені в їх рішеннях мотиви й наведену вище практику суду касаційної інстанції, в цілому є обґрунтованою та переконливо свідчить про доведеність причетності ОСОБА_8 до обставин вчинення вбивства потерпілого ОСОБА_11 на замовлення ОСОБА_7 , а посилання у касаційній скарзі захисника на те, що обвинувачені до моменту події не були знайомі, раніше не спілкувалися та не вели прямих переговорів між собою, безпідставні та не спростовують висновків судів у цій частині.

Водночас за наведених підстав Суд не бере до уваги твердження захисника про те, що суди попередніх інстанцій не дослідили й не надали оцінки тому, що:

- ОСОБА_7 , очікуючи на вбивство ОСОБА_11 , залишила неповнолітніх дітей вдома, що, на його думку, виключало факт підготовки до замовного вбивства, оскільки такі доводи фактично зводяться до переоцінки наявних у справі доказів та до незгоди з установленими судами фактичними обставинами справи, що з огляду на ч. 1 ст. 433 КПК України, не є предметом касаційного перегляду. При цьому, наводячи такі аргументи, захисник не вказує, яким саме чином вони свідчать про непричетність засудженої до вчинення злочину за обставин, викладених у вироку;

- згідно з показаннями ОСОБА_8 , ОСОБА_11 кидався на ОСОБА_7 з ножем, а тому обвинувачений вдарив потерпілого (що підтверджується висновком експерта № 10-12/935-с/18 щодо наявності у потерпілого травми голови), оскільки така позиція сторони захисту також фактично зводиться до надання захисником власної оцінки доказам і незгоди із установленими судами фактичними обставинами справи, що з огляду на ч. 1 ст. 433 КПК України, не є предметом касаційного перегляду. Разом з тим колегія суддів зауважує, що згідно зі змістом оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій, посилаючись на показання свідка ОСОБА_12 та протоколи слідчих експериментів від 01 травня 2018 року, установили, що в момент нанесення потерпілому ОСОБА_11 ножових поранень, останній, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, спав на ліжку, при цьому будь-яких доказів, які б підтверджували позицію обвинувачених про наявність сутички між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 до вбивства останнього, суди не виявили.

З огляду на вказане вище Верховний Суд зауважує, що захисник не наводить переконливих й обґрунтованих доводів про те, яким саме чином зазначена ним версія обставин злочину спростовує висновки судів попередніх інстанцій, побудовані, з огляду на положення статей 23, 94 КПК України, на сукупності наявних у матеріалах справи доказів, щодо доведеності вини засуджених у вчиненні інкримінованих їм злочинів.

Отже, зазначені доводи в касаційній скарзі сторони захисту не свідчать про незаконність і необґрунтованість оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій у цій частині.

Що стосується доводів сторони захисту про те, що висновки судів попередніх інстанцій щодо знаряддя вбивства суперечать висновкам судово-медичних експертиз, то колегія суддів не уважає їх такими, що свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Так, у касаційній скарзі захисник на підтвердження своєї позиції стверджує, що:

- суди не надали оцінки висновку експерта № 10-14/22/935-С/18 щодо можливості заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень ножами, які були вилучені на місці події, а також висновку експерта № 10-14/19/10-12/935-С/18, згідно з яким утворення поранень у потерпілого від ножа, який було вилучено у ОСОБА_8 , є малоймовірним, та не дослідили факту використання ножа, який належить ОСОБА_8 ;

- відповідно до показань свідка ОСОБА_13 ніж ОСОБА_8 дістав з барсетки у квартирі, проте свідок ОСОБА_12 стверджувала, що він дістав його саме у під`їзді;

- місцевий суд не взяв до уваги висновку експерта № 10-14/21/10-12/935-С/18, згідно з яким зазначений ОСОБА_8 під час слідчого експерименту напрямок нанесення смертельного удару потерпілому (колото-різане поранення шиї) не збігається з напрямком ранового каналу, що був установлений збігається час експертизи, а кількість ударів, на яку посилався засуджений, не співпадає з кількістю ран.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, повною мірою дослідив та надав належну оцінку наявним у справі висновкам експертних досліджень. При цьому, встановлюючи обставини справи, зокрема і щодо знаряддя скоєння вбивства, місцевий суд зазначив таке:

- у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував, що мисливський ніж, який був предметом дослідження судово-медичної експертизи від 09 липня 2018 року № 10-14/19/10-12/935-С/18, належить саме йому;

- ОСОБА_12 у своїх показаннях пояснила, що бачила, як ОСОБА_8 після заподіяння потерпілому ножових поранень мив ніж у ванній, а потім поклав його у барсетку, ніж був великий;

- згідно з висновком судово-медичної експертизи від 09 липня 2018 року № 10-14/19/10-12/935-С/18, враховуючи індивідуальні конструктивні особливості клинка ножа (який було вилучено у ОСОБА_8 ) та його параметри на ймовірній глибині занурення, утворення частини поранень від дії наданого ножа є малоймовірним, а утворення різаних ран та колото-різаних поранень, що беруть свій початок ранами № 2, 9, 11-16, 18-20, не виключається (за умови занурення його на глибину не більш ніж 9 см, тобто до пилоподібної ділянки обуха клинка).

Оцінивши наведені вище показання ОСОБА_8 та інших осіб, дані, що містяться у висновках судово-медичних експертиз у їх сукупності, місцевий суд дійшов переконання, що саме ніж, який був вилучений у ОСОБА_8 , з високою часткою ймовірності є знаряддям заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 .

Водночас таке рішення суду першої інстанції в цілому узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, яка знайшла своє відображення у рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України», згідно з якими цей Суд вказав, що під час оцінки доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких й узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Крім того, Суд зауважує, що захисник, наводячи доводи в цій частині, не вказує, яким саме чином його позиція, яка фактично зводиться до того, що суди не встановили знаряддя вбивства, вплинула на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, з огляду на те, що стороною захисту не заперечувався установлений у судовому порядку факт заподіяння потерпілому ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, частина з яких мала смертельний наслідок (колото-різані поранення шиї), саме із використанням ножа.

Отже касаційна скарга в цій частині в цілому не спростовує законність й обґрунтованість висновків щодо доведеності вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за обставин, детально наведених в оскаржуваних судових рішеннях.

Ураховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про те, що кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 27, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України та ОСОБА_8 за пунктами 6, 11 ч. 2 ст. 115 КК України, з урахуванням обсягу висунутого обвинувачення, досліджених місцевим судом доказів та встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, є правильною, а вина обвинувачених у вчиненні зазначених злочинів - доведеною поза розумним сумнівом, а тому касаційна скарга захисника в цій частині також не підлягає задоволенню.

Стосовно доводів касаційної скарги захисника про те, що під час проведення окремих слідчих експериментів було порушено право обвинувачених на захист, оскільки захисник участі у цих слідчих діях не брав, хоча і був залучений, то Суд не бере їх до уваги з огляду на таке.

Як видно з вироку, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши наявні у справі відеозаписи слідчих експериментів, установив, що:

- на відеозаписі видно захисника на початку слідчих дій, які проводилися в різний час;

- у самих протоколах наявні підпис захисника, яким він засвідчив як свою присутність під час слідчих дій, так і згоду зі змістом протоколів;

- захисник та інші учасники слідчої дії були згодні з порядком її проведення, складанням протоколу і його змістом, що засвідчили підписами;

- учасники слідчої дії мали можливість внести до протоколу зміни, доповнення чи зауваження, про що свідчать їх власноручні записи і підписи, однак не зробили цього, оскільки були згодні зі змістом цих протоколів.

Разом з тим колегія суддів зауважує, що положення чинного кримінального процесуального закону не регламентують необхідності постійної присутності захисника саме в кадрі під час відеофіксації слідчих дій, як і не регламентують конкретної лінії поведінки захисника під час слідчих дій.

Таким чином, доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Що стосується посилань сторони захисту на неправильне вирішення цивільного позову, то колегія суддів уважає їх непереконливими.

Так, у касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 посилається на те, що місцевим судом необґрунтовано було задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки остання належним чином не надала суду достатньої кількості доказів, що підтверджують факт понесення нею моральних страждань внаслідок вчиненого кримінального правопорушення, з огляду на те, що вона не спілкувалася зі своїм батьком (померлим ОСОБА_11 ).

Однак така позиція сторони захисту є непереконливою, виходячи з такого.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, із застосуванням норм ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Положеннями ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У ході касаційного розгляду колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги потерпілої ОСОБА_10 в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 грн, зазначених вимог закону дотримався.

Так, як видно з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, з чим погодився й апеляційний суд, встановлюючи розмір відшкодування моральної шкоди, виходив з того, що:

- діями обвинувачених потерпілій дійсно були завдані моральні страждання, вона втратила рідну людину, ця втрата є безповоротною та непоправною;

- спричинені їй страждання призвели до негативних змін у її житті, виникнення депресивного стану, негативних думок про наслідки протиправних дій обвинувачених, змінився звичний уклад життя потерпілої;

- вона була вимушена брати участь у слідчих діях, зокрема у впізнанні трупа батька, зовнішній вигляд якого зазнав непоправних негативних змін внаслідок початку розкладання під час тривалого перебування в підвалі з моменту вбивства до моменту його виявлення;

- потерпіла вимушена була займатися організацією поховання, докладати додаткових зусиль для відновлення нормального життєвого укладу та життєвих зв`язків.

При цьому, згідно з вироком, факт наявності у ОСОБА_10 моральних страждань, які виникли внаслідок протиправних дій обвинувачених, також підтверджувався врахованими місцевим судом показаннями потерпілої, яка, обґрунтовуючи моральну шкоду, серед іншого, пояснювала суду, що втратила батька та бачила його мертвим, після чого в неї була депресія.

Ураховуючи вказане, посилання захисника на те, що між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були далеко не ідеальні відносини і вони не спілкувалися, на думку Суду, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності в потерпілої, після втрати батька зазначених моральних страждань.

За таких обставин Верховний Суд не бачить підстав для скасування вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції в частині задоволення цивільного позову і визначення потерпілій відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили судам попередніх інстанцій ухвалити законні й обґрунтовані рішення, не встановлено, то касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.

Крім того, розглянувши клопотання засудженої ОСОБА_7 про застосування до неї положень ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону № 838-VІІІ) і зарахування їй у строк покарання строку перебування під вартою з 03 травня 2018 року по 24 грудня 2020 року з розрахунку день за два, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Правила зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання встановлено в ч. 5 ст. 72 КК України.

Відповідно до правового висновку про застосування норми права, який міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17, положення ч. 5 ст. 72 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення у строк позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК України, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч. 2 ст. 4 КК України.

У разі вчинення злочину особою до 20 червня 2017 року (включно) під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, а саме зарахування у строк відбуття покарання строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Якщо особа вчинила злочин з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII, а саме попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання в разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими в ч. 1 ст. 72 КК України.

Вирішуючи питання про те, якою редакцією ч. 5 ст. 72 КК України належить керуватися в конкретному випадку, варто враховувати час вчинення особою злочину, як це зазначено в частинах 2, 3 ст. 4 КК України.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили інкриміновані їм кримінальні правопорушення 13 квітня 2018 року, тобто після 20 червня 2017 року, тому під час зарахування засудженим попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає саме ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII.

Таким чином, застосування до засудженої ОСОБА_7 положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, а саме зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, є недопустимим.

Водночас колегія суддів зауважує, що відповідно до змісту вироку судом першої інстанції було застосовано до ОСОБА_7 положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII та зараховано їй у строк відбування покарання період її попереднього ув`язнення з 30 квітня 2018 року по 09 квітня 2024 року з розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі.

За таких обставин клопотання засудженої про застосування до неї положень ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону № 838-VІІІ) не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 350, 433, 434, 436, 440, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року закрити.

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засуджених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Московського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року - без зміни.

Клопотання засудженої ОСОБА_7 про застосування до неї положень ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону № 838-VІІІ) та зарахування їй у строк покарання строку перебування під вартою з 03 травня 2018 року по 24 грудня 2020 року з розрахунку день за два залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3