УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року

м. Київ

справа № 466/1550/22

провадження № 51 - 5078 ск 23

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду

Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 15 грудня 2025 року та Львівського апеляційного суду від 08 січня 2026 року,

встановила:

Як вбачається з наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації, ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 15 грудня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 строк тримання під вартою без визначення розміру застави на 60 днів - до 12 лютого 2026 включно.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 08 січня 2026 року вказану ухвалу місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушив питання про перевірку вказаних судових рішень у касаційному порядку.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягнути.

За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже, не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

Частиною 2 ст. 424 КПК визначено, що ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 392 КПК ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом. При цьому процесуальним законом не передбачено можливості оскарження вказаного судового рішення в касаційному порядку.

Ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 15 грудня 2025 року про продовження строку тримання під вартою та Львівського апеляційного суду від 08 січня 2026 року, якою вказане рішення залишено без зміни, не перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, а тому не можуть бути переглянуті в касаційному порядку.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження в разі, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

З урахуванням викладеного оскаржувані судові рішення не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 15 грудня 2025 року та Львівського апеляційного суду від 08 січня 2026 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3