УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 21.08.2025 за №0001321, за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.7 ст.111-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває вказане кримінальне провадження.

Згідно з ч.1-3 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

В судовому засіданні 13.01.2026 прокурор Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_5 заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, мотивуючи його тим, що в межах цього кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого останнього разу було продовжено судом до 16.01.2026. Але до вказаного строку кримінальне провадження розглянуто не буде, в той же час, ризики, які були підставою для застосування такого запобіжного заходу не змінились та не відпали. Останній наразі обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України за фактом добровільного зайняття посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окуповані території України, за що передбачено покарання виключно у вигляді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років, був затриманий співробітниками СБУ, з метою уникнення відповідальності може переховуватись від суду, в т.ч. шляхом виїзду за межі м.Запоріжжя та території України. Також обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, має усталені зв`язки із представниками збройних формувань держави-агресора рф, не має усталених соціальних зв`язків на підконтрольній Україні території. Після відкриття матеріалів кримінального провадження він обізнаний з місцем мешкання свідків та відповідно, перебуваючи на волі, може незаконно впливати на свідків. Відомостей про стан здоров`я обвинуваченого, який би перешкоджав подальшому триманню його під вартою, наразі немає. Вважає, що інші, більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти вказаним ризикам. До того ж законом не передбачено можливості застосування до осіб, які обвинувачуються у вчиненні вказаного злочину, інших запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 проти задоволення клопотання прокурора заперечили. Зокрема, обвинувачений зазначив про безпідставність доводів прокурора про те, що він був затриманий під час втечі в м.Запоріжжі, тому може переховуватись від суду. На момент затримання він знаходився на стаціонарному лікуванні в Костопільській лікарні Рівненської області, виїхав з тимчасово окупованої території, щоб піти на військову службу в ЗСУ та помститися за загиблу в м.Запоріжжі сестру. Він мав намір вивезти з смт.Михайлівку свою матір, дружину та молодшу дитину.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, суд приходить до такого.

Відповідно до ст.3,8 Конституції України, ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Так, відповідно до ст.176,177,183,ч.1 ст.194 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання ризикам, передбаченим п.1-5 ч.1 ст.177 КПК України.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання зазначеним ризикам.

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім того, враховуються обставини, передбачені ст.178 КПК України.

За змістом ст.199 КПК України суд, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування відповідного запобіжного заходу та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим. Суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що певні обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

При цьому, відповідно до ч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109 - 114-2, 258 - 258-6, 260, 261, 437 - 442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Так, наразі ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, яке є особливо тяжким злочином і за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років.

Виходячи з практики ЄСПЛ, сама по собі тяжкість злочину та суворість можливого покарання не можуть бути безумовною підставою для тримання особи під вартою, однак є суттєвим елементом при оцінюванні ризику переховування.

Крім того, стандарт доведення обґрунтованості підозри є нижчим від стандарту доведеності винуватості поза розумним сумнівом та вимагає меншої ваги доказів, ніж для ухвалення обвинувального вироку.

Дане кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, тому на цій стадії провадження суд не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо неї запобіжного заходу.

В даному випадку суд вважає, що клопотання прокурора містить достатньо даних для висновку про причетність обвинуваченого ОСОБА_6 до інкримінованого йому злочину.

Також суд враховує, що ризиком є дія, яка може вчинятися з високим ступенем ймовірності, наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами «поза розумним сумнівом».

В даному випадку суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів, на цей момент обвинувачується у вчиненні в умовах воєнного стану особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України за фактом добровільного зайняття посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території України, має певні особисті зв`язки з представниками збройних формувань держави-агресора рф. Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 зареєстрований в смт.Михайлівка Василівського р-ну Запорізької області, яке наразі є тимчасово окупованою територією України, постійного місця мешкання та усталених соціальних зв`язків в м.Запоріжжі чи на підконтрольній території України не має, відомостей про наявність у нього утриманців, стабільних джерел доходу, незадовільний стан здоров`я суду не надано. Також після відкриття матеріалів кримінального провадження обізнаний про місце проживання свідків сторони обвинувачення.

Вказані обставини, на думку суду, свідчать про наявність ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливість обвинуваченого ОСОБА_6 переховуватись від суду, впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні та вчинити інші кримінальні правопорушення, які на даний час не змінилися та не відпали. Вказані ризики є актуальними та достатньо високими, що виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Крім того, відповідно до ст.178 КПК України суд враховує тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, дані про його особу - вік, відсутність постійного місця проживання на підконтрольній території України, відсутність відомостей про міцність його соціальних зв`язків, майновий стан та стан здоров`я, а також те, що він раніше притягався до кримінальної відповідальності та з урахуванням характеру його протиправної поведінки існує ризик її продовження.

Суд вважає, що за вищевказаних обставин більш м`які запобіжні заходи не забезпечать виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання наявним ризикам.

При цьому, суд враховує, що під час дії воєнного стану до особи, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.111-1 КК України, за наявності зазначених в ст.177 КПК України ризиків застосовується запобіжний захід лише у вигляді тримання під вартою.

Також суд вважає, що обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, а характер та ступінь тяжкості діяння, в якому він обвинувачується, сукупність вказаних вище обставин однозначно свідчать про наявність на даний момент конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості та кореспондується з визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що даний захід не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, на даному етапі судом не встановлено.

Таким чином, застосований до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слід продовжити до 2-х місяців.

Крім того, на підставі ч.4 ст.183 КПК України, враховуючи конкретні обставини цієї справи та підстави застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема, те, що він обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України під час дії воєнного стану, суд вважає необхідним не визначити розмір застави як альтернативного запобіжного заходу.

На підставі вищевикладеного, клопотання прокурора слід задовольнити повністю.

Керуючись ст.2,176-178,183,194,199,331 КПК України, суд

УХВАЛИВ :

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою задовольнити повністю.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Запорізьке СІЗО» до 2-х місяців, тобто до 13 березня 2026 року включно.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

13.01.2026