ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 688/5173/23

Провадження № 11-кп/820/439/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_10 та прокурора Шепетівської окружної прокуратури ОСОБА_12 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 квітня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001117, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 серпня 2017 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шепетівка Хмельницької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого в силу ст. 89 КК України, визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.1 ст.263, ч.1 ст.309 КК України та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Шепетівка Хмельницької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.146, ч.1 та ч.3 ст. 357 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 квітня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.1 ст.263, ч.1 ст.309 КК України та призначено йому покарання:

-за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки;

-за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

-за ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік.

На підставі ч.1 ст.70, ст.72 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня приведення вироку до виконання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_7 строк тримання під вартою з 29.09.2023 по 22.11.2023 включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі; на підставі ч. 7 ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_7 строк цілодобового домашнього арешту з 23.11.2023 по 10.07.2024 включно у співвідношенні три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_8 змінено з домашнього арешту на тримання під вартою строком на 60 днів до 30.05.2025.

ОСОБА_8 взято під варту в залі суду та з цього часу обчислюється початок строку відбуття покарання, а саме з 01.04.2025 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_8 строк тримання під вартою з 11.12.2018 по 12.12.2018, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі; на підставі ч. 7 ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_8 строк цілодобового домашнього арешту з 11.01.2024 по 06.03.2025 включно у співвідношенні три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 146, ч.1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України та призначено йому покарання:

-за ч. 2 ст. 146 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки;

-за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік;

-за ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Відповідно до ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_8 звільнено від призначеного покарання на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати за проведення судової товарознавчої експертизи в розмірі по 1144 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в розмірі 8126 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів у порядку статті 100 КПК України.

Скасовано арешт на речові докази, накладений ухвалами слідчого судді Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26.11.2018 року.

Відповідно до вироку суду, 23 листопада 2018 року близько 03 год 30 хв, ОСОБА_7 за попередньою змовою із ОСОБА_8 , перебуваючи по просп. Миру, 38 в м. Шепетівка Хмельницької області, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном, із погрозою застосування фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого ОСОБА_13 , наказали останньому сідати до автомобіля марки ВАЗ 21099, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким користувався ОСОБА_13 , при цьому ОСОБА_8 сів на переднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_7 залишився поруч з автомобілем біля водійської дверки.

Продовжуючи свої злочинні наміри на заволодіння чужим майном, знаходячись у салоні вище вказаного автомобіля, ОСОБА_8 самовільно, в присутності ОСОБА_13 та без його дозволу, зробив обшук салону автомобіля, де в бардачку та на панелі важеля перемикача швидкостей виявив: мобільний телефон марки «НТС» вартістю 385 грн, який був в прозорому силіконовому чохлі, вартістю 100 грн, та в якому знаходилась сім-картка оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» № НОМЕР_2 вартістю 25 грн; мобільний телефон марки «HUAVEI» вартістю 1424,68 грн, який був в прозорому силіконовому чохлі, вартістю 100 грн та в якому знаходилась флеш-карта пам`яті об`ємом 8 Гб вартістю 150 грн; мобільний телефон марки «NOKIA», вартістю 336,67 грн, в якому знаходилась флеш-карта пам`яті об`ємом 4 Гб, вартістю 100 грн; USB-кабель. вартістю 50 грн, автомобільний зарядний пристрій для телефону, вартістю 102,67 грн; флеш-накопичувач об`ємом 4 Гб, вартістю 100 грн; флеш-накопичувач об`ємом 8 Гб, вартістю 150 грн; паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданого 17 березня 2005 року Шепетівським МВ УМВС України в Хмельницькій області; посвідчення водія серії НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , видане 24 січня 2017 року Центром 6845 ОСОБА_14 на автомобіль марки ВАЗ 21099 д.р.н. НОМЕР_1 ; ліцензію на право здійснення пасажирських перевезень таксі на ім`я ОСОБА_13 ; екзаменаційну картку водія на ім`я ОСОБА_13 , які знаходилися у двох шкіряних гаманцях, вартістю по 100 грн кожен, загальною вартістю 200 грн, які в подальшому відкрито, в присутності ОСОБА_13 , викрав, а після того як в салон автомобіля присів ОСОБА_7 , наказав потерпілому їхати на вул. Плєханова в м. Шепетівка, при цьому неподалік магазину «Кум», який розташований по вул. Старокостянтинівське шосе в м. Шепетівка, наказав зупинити автомобіль, щоб ОСОБА_7 вийшов, а ОСОБА_13 і ОСОБА_8 продовжили рух до гаражного кооперативу автомобілістів №4, де зупинився у місця, яке вказав останній.

В подальшому, коли до місця їхньої зупинки на автомобілі марки «SUBARU» д.р.н. НОМЕР_6 під`їхав ОСОБА_7 , продовжуючи свої наміри на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, відкрито, за попередньою змовою між собою, ОСОБА_8 в присутності потерпілого ОСОБА_13 перемістив викрадені з салону автомобіля потерпілого вищевказані речі та документи в салон автомобіля марки «SUBARU», при цьому ОСОБА_13 під погрозою застосування фізичного насильства, ОСОБА_7 з ОСОБА_8 наказали також пересісти у вказаний автомобіль.

Рухаючись вказаним автомобілем в напрямку на виїзд з м. Шепетівка. ОСОБА_8 , який знаходився ззаду за пасажирським сидінням, став завдавати удари кулаками в задню частину голови ОСОБА_13 , а ОСОБА_7 , призупинивши автомобіль, із застосуванням фізичної сили та висловлюванням погроз, зв`язав ОСОБА_13 руки пластмасовим хомутом, чим унеможливив його рухи, та можливість чинити опір неправомірним діям. Після чого ОСОБА_8 вийшов із салону автомобіля на вулицю, де мобільний телефон марки «НТС» в прозорому силіконовому чохлі із сім-картою ПрАТ «Київстар»; мобільний телефон марки «HUAVEI» в прозорому силіконовому чохлі із флеш-картою на 8 Гб; мобільний телефон марки «NOKIA» із флеш-картою на 4 Гб; USB-кабель та прикурювач до автомобіля викинув на узбіччі, а флеш-накопичувач об`ємом 4 Гб; флеш-накопичувач об`ємом 8 Гб; паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданого 17 березня 2005 року Шепетівським МРВ УМВС України в Хмельницькій області; посвідчення водія серії НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_13 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , виданого 24 січня 2017 року Центром 6845 ОСОБА_14 на автомобіль марки ВАЗ 21099 д.р.н. НОМЕР_1 ; ліцензію на право здійснення пасажирських перевезень таксі на ім`я ОСОБА_13 ; екзаменаційну картку водія на ім`я ОСОБА_13 , які знаходилися у двох шкіряних гаманцях, залишив в салоні автомобіля, а в подальшому спільно із ОСОБА_7 розпорядилися ними на власний розсуд.

Внаслідок вищевказаних неправомірних, умисних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_13 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: садна на внутрішній поверхні лівого променево-зап`ясткового суглобу, садна на правому променево-зап`ястковому суглобі, які могли виникнути внаслідок зв`язування рук мотузкою; садна на підборідді справа, на слизовій нижньої губи, синця на верхній поверхні повіки правого ока, синця в лівій завушній ділянці, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, а також спричинено фізичні страждання.

Таким чином, ОСОБА_7 , діючи умисно, за попередньою змовою із ОСОБА_8 із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, відкрито викрали майно потерпілого ОСОБА_13 на загальну суму 3 224,02 грн, чим завдали останньому майнової шкоди на вказану суму.

Своїми умисними діями, які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч.2 ст. 186 КК України.

Крім цього, 23 листопада 2018 року близько 04 год, ОСОБА_8 , знаходячись в гаражному кооперативі автомобілістів №4, що по вул. Плєханова в м. Шепетівка, діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, маючи умисел спрямований на незаконне позбавлення волі ОСОБА_13 , всупереч волі останнього та з погрозою застосування фізичного насильства, наказали йому сідати на переднє пасажирське сидіння автомобіля марки «SUBARU» д.р.п. НОМЕР_7 , під керуванням ОСОБА_7 , при цьому ОСОБА_8 сів позаду ОСОБА_13 , після чого вони розпочали рух в напрямку виїзду з м. Шепетівка, тим самим порушили основні права, свободи та інші загальнолюдські цінності, які повинна мати кожна людина і які закріплені в Конституції України, зокрема: на повагу гідності громадянина, права на фізичну свободу та особисту недоторканість, тобто навмисно позбавили волі потерпілого.

В подальшому, рухаючись вказаним автомобілем в напрямку на виїзд з м. Шепетівка, ОСОБА_8 , який знаходився позаду за пасажирським сидіння, став наносити удари кулаками в задню частину голови ОСОБА_13 , а ОСОБА_7 , призупинивши автомобіль, із застосуванням фізичної сили та висловлюванням погроз продовження її застосування, зв`язав ОСОБА_13 руки пластмасовим хомутом, чим унеможливив його рухи та можливість чинити опір неправомірним діям, після чого ОСОБА_7 спільно із ОСОБА_8 продовжили завдавати потерпілому удари кулаками рук в ділянку голови.

Надалі ОСОБА_7 , керованим ним автомобілем приїхав до кар`єру, який розташований неподалік с. Плесна Шепетівського району, де із багажника дістав лопату та із висловлюванням погроз, з метою пригнічення волі та приниження людської гідності змусив ОСОБА_13 копати собі яму. Коли ОСОБА_15 виконувати вказані дії відмовився, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 знову змусили ОСОБА_13 сісти в салон автомобіля, після чого вони поїхали з території кар`єру через м. Ізяслав до м. Славута, при цьому ОСОБА_8 та ОСОБА_7 упродовж руху продовжували висловлювати в бік ОСОБА_13 , руки якого були зв`язаними, погрози та завдавати удари кулаками рук в ділянку голови та тулуба.

Знаходячись в м. Славута, близько 06 год 30 хв 23 листопада 2018 року, ОСОБА_7 зупинив автомобіль неподалік ресторану «Україна», що по вул. Миру, де вийшовши з автомобіля, відчинив передні пасажирські двері та почав завдавати удари кулаками рук в ділянку голови та тулуба ОСОБА_13 , а ОСОБА_8 , який знаходився в автомобілі позаду ОСОБА_13 , накинувши на тулуб і шию потерпілого пасок безпеки, став ним його душити та завдавати удари кулаками в ділянку задньої частини голови потерпілого.

При вказаних діях ОСОБА_13 , застосувавши фізичну силу, зміг звільнити тулуб та шию від паска безпеки та, відштовхнувши ОСОБА_7 , вибіг із автомобіля, після чого із криками про допомогу втік до житлового масиву вулиці Миру м. Славута, у зв`язку з чим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 з місця події втекли. В свою чергу ОСОБА_13 у невідомої особи на вулиці попросив мобільний телефон та повідомив про вчинений щодо нього злочин своїх батьків, які в подальшому і забрали його з м. Славута.

Внаслідок вищевказаних неправомірних, умисних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_13 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: садна на внутрішній поверхні лівого променево-зап`ясткового суглобу, садна на правому променево-зап`ястковому суглобі, які могли виникнути внаслідок зв`язування рук мотузкою; садна на підборідді справа, на слизовій нижньої губи, синця на верхній поверхні повіки правого ока, синця в лівій завушній ділянці, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, чим спричинено фізичні страждання, а також порушено його основні права, свободи та інші загальнолюдські цінності, які повинна мати кожна людина і які закріплені в Конституції України, а саме: на повагу честі, гідності громадянина, права на фізичну свободу, особисту недоторканність, свободу пересування та вільного вибору свого місця перебування.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у незаконному позбавлені волі людини, вчиненими за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням фізичних страждань потерпілому, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 2 ст. 146 КК України.

Крім цього, 23 листопада 2018 року близько 03 год 30 хв, ОСОБА_8 , за попередньою змовою із ОСОБА_7 , знаходячись по просп. Миру, 38 в м. Шепетівка Хмельницької області, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, з метою викрадення особистого майна та офіційних документів, із погрозою застосування фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, наказали останньому сідати до автомобіля марки «ВАЗ» моделі «21099» д.р.н. НОМЕР_1 , яким користувався ОСОБА_13 , при цьому ОСОБА_8 сів на переднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_7 залишився поруч автомобіля біля водійської дверки.

Продовжуючи свої злочинні наміри на заволодіння офіційними документами, знаходячись у салоні вище вказаного автомобіля, ОСОБА_8 самовільно, в присутності ОСОБА_13 та без його дозволу, зробив обшук салону автомобіля, де в бардачку серед іншого виявив: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 виданого 24 січня 2017 року Центром 6845 ОСОБА_14 на автомобіль марки ВАЗ 21099 д.р.н. НОМЕР_1 ; ліцензію на право здійснення пасажирських перевезень таксі на ім`я ОСОБА_13 ; екзаменаційну картку водія на ім`я ОСОБА_13 , які відповідно до примітки ст. 358 КК України, є офіційними документами, після чого, відкрито, в присутності ОСОБА_13 , із погрозами застосування до нього фізичного насильства, перемістив їх в салон автомобіля марки «SUBARU» д.р.н. НОМЕР_6 , під керуванням ОСОБА_7 , а в подальшому привласнили та використали на власний розсуд.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися у викраденні офіційних документів, в інших особистих інтересах, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення (проступок), передбачене ч.1 ст.357 КК України.

Крім цього, 23 листопада 2018 року близько 03 год 30 хв, ОСОБА_8 , за попередньою змовою із ОСОБА_7 , знаходячись на просп. Миру, 38 в м. Шепетівка Хмельницької області, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, з метою незаконного заволодіння паспортом та іншими важливими особистими документами потерпілого ОСОБА_13 , із погрозою застосування фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, наказали останньому сідати до автомобіля марки «ВАЗ» моделі «21099» д.р.н. НОМЕР_1 , яким користувався ОСОБА_13 , при цьому ОСОБА_8 сів на переднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_7 залишився поруч автомобіля біля водійської дверки.

Продовжуючи свої злочинні наміри на заволодіння паспортом та іншими важливими особистими документами, знаходячись у салоні вище вказаного автомобіля, ОСОБА_8 самовільно, в присутності ОСОБА_13 та без його дозволу, зробив обшук салону автомобіля, де в бардачку серед іншого виявив: паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданого 17 березня 2005 року Шепетівським МРВ УМВС України в Хмельницькій області та посвідчення водія серії НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після чого, достовірно знаючи, що паспорт - це документ, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України (п. 1 Положення про паспорт громадянина України, затверджено постановою ВРУ від 26.06.1992 №2503-ХІІ), а посвідчення водія, згідно з підпунктом «а», п. 2, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», є документом, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відкрито, в присутності ОСОБА_13 , із погрозами застосування до нього фізичного насильства, перемістив їх в салон автомобіля марки «SUBARU» д.р.н. НОМЕР_6 , під керуванням ОСОБА_7 , викрали їх, а в подальшому привласнили та використали на власний розсуд.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися в незаконному заволодінні будь-яким способом паспортом або іншим важливим особистим документом, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення (проступок), передбачене ч. 3 ст. 357 КК України.

Також ОСОБА_7 у березні 2022 року (точної дати досудовим розслідуванням не встановлено), перебуваючи на тренувальних стрільбах на кар`єрі, що неподалік с. Климентовичі Шепетівського району Хмельницької області, з метою тренування у стрільбі, отримав різного типу військові боєприпаси, частину із яких в подальшому відстріляв, а частину, зокрема 30 (тридцять) військових боєприпасів стрілецької вогнепальної зброї, 7,62 мм гвинтівкові патрони з кулею «ЛПС» зі сталевим осердям, а також 1 (один) військовий боєприпас стрілецької вогнепальної зброї, пістолетний патрон калібру 9 мм з кулею зі сталевим осердям, по закінченні стрільб не здав, а залишив при собі, після чого, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, всупереч вимог Розділу 111 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №622 від 21.08.1998 (далі Інструкція), переніс їх до місця своєї реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де став зберігати без передбаченого законом дозволу у кімнаті підвального приміщення, у правій верхній шухляді стелажу.

У подальшому, 29 вересня 2023 року в період часу з 06 год 57 хв по 11 год 13 хв, в ході проведення санкціонованого обшуку будинку за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_7 , розташованого за адресою АДРЕСА_1 , в кімнаті підвального приміщення у правій верхній шухляді стелажу працівниками поліції виявлено та вилучено 30 (тридцять) військових боєприпасів стрілецької вогнепальної зброї 7.62 мм гвинтівкові патрони з кулею «ЛПС» зі сталевим осереддям, а також 1 (один) військовий боєприпас стрілецької вогнепальної зброї, пістолетний патрон калібру 9 мм з кулею зі сталевим осердям, які придатні для здійснення стрільби, та які ОСОБА_7 умисно, незаконно придбав, переніс та зберігав за місцем свого проживання і реєстрації без передбаченого законом дозволу.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися в незаконному придбанні, носінні та зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч.1 ст.263 КК України.

У березні 2023 року (точної дати досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_7 , перебуваючи у лісовому масиві, неподалік кафе-бару «Асторія», який розташований за адресою вул. Захисників України. 174 в м. Шепетівка Хмельницької області, у поліетиленовому пакеті знайшов подрібнений та готовий до вживання особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, після чого діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, порушуючи правовий режим обігу наркотичних засобів в Україні, а саме: всупереч вимогам ст.ст. 2, 7, 12, 15, 25, 27 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», згідно яких діяльність з обігу наркотичних засобів і психотропних речовин на території України дозволяється лише в цілях і в порядку, встановлених цим Законом, а в передбачених ним випадках - у порядку, що встановлюється нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України та відповідних центральних органів виконавчої влади, переніс його до місця своєї реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де став зберігати у кімнаті підвального приміщення у другій шухляді стелажу для власного вживання без мети збуту, чим саме вчинив незаконне придбання, шляхом привласнення знайденого, та зберігання особливо небезпечного наркотичного засобу - канабісу.

У подальшому, 29 вересня 2023 року в період часу з 06 год 57 хв по 11 год 13 хв, в ході проведення санкціонованого обшуку будинку за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_7 , розташованого за адресою АДРЕСА_1 , в кімнаті підвального приміщення у другій шухляді стелажу, працівниками поліції виявлено та вилучено поліетиленовий пакет з речовиною рослинного походження, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом - канабісом, масою 154,032 г у перерахунку на суху речовину, обіг якого заборонено та розмір якого становить величину між невеликими та великими розмірами, зазначеними в Таблиці №1 «Невеликі, великі та особливо великі розміри наркотичних засобів, що знаходяться у незаконному обігу», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України №188 від 16.08.2000 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 29.07.2010 №634), який ОСОБА_7 незаконно придбав, шляхом привласнення знайденого, та зберігав для власного вживання без мети збуту.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися у незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів без мети збуту, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення (проступок), передбачене ч.1 ст. 309 КК України.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17.01.2024 року ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України, на підставі пунктів 2, 3 ч.1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження № 0001117 в цій частині закрито на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України (Т.1 а/п 156-158).

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись із рішенням суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 , захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_10 та прокурор Шепетівської окружної прокуратури ОСОБА_12 подали апеляційні скарги.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п.3 ч.ч.1,2 ст. 284 КПК України.

Вважає, що аналіз доказів, якими обґрунтовується причетність ОСОБА_8 до інкримінованих йому кримінальних правопорушень, свідчить, що їх недостатньо, щоб стверджувати, що саме ОСОБА_8 їх вчинив та, що в його діях містяться ознаки кримінального правопорушення.

Зазначає, що покази ОСОБА_13 під час його допиту 13.10.2023 року у слідчого судді, згідно із ст. 225 КПК України є недопустимими доказами, оскільки допит проведено у відсутність ОСОБА_8 та його захисника, тобто покази отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод ОСОБА_8 . Крім того, надані потерпілим покази в суді суттєво відрізняються від попередніх, раніше наданих показів. У показах потерпілого прослідковується невідповідність та послідовність дій ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Вказує, що покази свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 є неточними, не свідчать безпосередньо про скоєння ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів.

Зазначає, що покази свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які були надані в суді, не відповідають показам, які були надані на досудовому слідстві. Крім того, вказані свідки під час допиту наполягали, що під час впізнання особи по фотознімкам, у них не було твердої впевненості в особі, яка незаконно заволоділа пальним та яка залишила посвідчення водія на ім`я ОСОБА_13 .

Посилається на те, що свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні підтвердила, що нею були надані покази зі слів поліцейських, а не потерпілого. Крім того, вказані покази не відповідають сказаному потерпілим.

Апелянт зазначає, що покази потерпілого щодо кількості та механізму завдання йому тілесних ушкоджень, не відповідає медичним даним.

Звертає увагу, що в матеріалах справи міститься протокол обшуку від 25.11.2018 року, дозвіл на проведення якого наданий ухвалою слідчого судді Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26.11.2018 року.

Вказує, що ОСОБА_8 заперечує крадіжку паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_13 і під час досудового та судового слідства його покази не спростовані. Насамперед, про наявність паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_13 та його викрадення відомо лише з показів самого потерпілого. Будь - які докази, що він 23.11.2018 року знаходився в салоні автомобіля ВАЗ, зокрема - в його бардачку, слідство не здобуло. Зокрема не встановлювалось та не вияснялось про наявність у нього вказаного документа до 23.11.2018 року.

Окрім того, суд, першої інстанції не звернув увагу, що потерпілий самостійно переносив майно зі свого автомобіля до автомобіля Субару, у зв`язку з чим міг документи загубити. Крім того, потерпілий після прибуття із Слувути, ще до подання заяви про вчинення щодо нього злочину, мав можливість прибути до місця розташування автомобіля ВАЗ, що знаходився біля воріт кооперативу та його оглянути, а також міг відвідати місце, де ОСОБА_8 начебто, викрав його майно та залишив на узбіччі вул.Плеханова м. Шепетівки.

Зауважує, що наявність у справі лише одного факту отримання 10.05.2019 року ОСОБА_13 паспорта громадянина України за № НОМЕР_8 , без наявності витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, якщо була заява про його викрадення, не можна вважати доказом у справі.

Вказує, що в діях обвинуваченого відсутня кваліфікуюча ознака «за попередньою змовою групою осіб», оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були між собою узгоджені.

Апелянт зазначає, що суд не розмежував, яка група тілесних ушкоджень віднесена до кваліфікації за ч.2 ст. 186 КК України, а яка за ч.2 ст. 146 КК України та не обґрунтував, чому ці ушкодження віднесені до обох кримінальних правопорушень.

Зазначає, що на власноручно написаній заяві ОСОБА_13 , яка адресована керівнику Шепетівського РУП, про вчинення щодо нього злочину, передбаченого ст.186 КК України, відсутня дата її подання, одночасно з тим, вказана заява не зареєстрована у черговій частині РУП, на ній відсутня резолюція керівника РУП про виконавця її розгляду та відсутня інформація, яким чином вона з`явилась у матеріалах провадження. Натомість, в матеріалах провадження, міститься стандартний бланк протоколу прийняття заяви про вчинення правопорушення, який датований 23 листопада 2018 року, у графі «час прийняття заяви», записи відсутні. Такі ж недоліки містяться на власноручно написаній заяві ОСОБА_13 про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, передбаченого ст. 146 КК України, в протоколі прийняття заяви про вчинене, не вказано правопорушення.

Посилається на те, що відсутність у процесуальних документах часу прийняття вказаних заяв унеможливлює встановити час, коли саме ОСОБА_13 звернувся до поліції про вчинені щодо нього кримінальні правопорушення.

Апелянт зауважує, що заява ОСОБА_18 про викрадення пального датована 02.03.2019 року, адресована слідчому ОСОБА_21 . Реєстрація вказаної заяви у встановленому КПК порядку відсутня, її походження невідоме, резолюція приєднання до справи - відсутня. Крім того, вказана заява, протокол пред`явлення особи для впізнання з вказаним свідком, яка впізнала ОСОБА_22 як особу, яка надала посвідчення водія на ім`я ОСОБА_13 , суд використав як доказ винуватості ОСОБА_8 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях. Разом з тим, як заява так і протокол пред`явлення особи для впізнання від 02.03.2019 року є недопустимим доказом та він не може бути використаним при прийняті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні рішення.

Посилається на те, що у протоколі допиту свідка ОСОБА_18 від 02.03.2019 року, який досліджувався судом, свідок не вказала прикмети, за якими впізнає особу, яка надала їй посвідчення водія на ім`я ОСОБА_13 та не вказала сукупність ознак за якими може впізнати цю особу, вона лише вказала, що у особи на голові був «капюшон» та у нього була «темна шкіра». Незважаючи на вказане, слідчим 02.03.2019 року, тобто після допиту свідка , було проведено з нею впізнання особи за фотознімками.

Окрім того, свідок вказувала, що особа, яка надала їй посвідчення водія була в капюшоні, а на пред`явлених їй фотознімках всі особи, були без головних уборів, без «капюшонів». Аналогічним чином було проведено пред`явлення особи до впізнання за фотознімками з свідком ОСОБА_19 .

Зазначає, що вказана подія відбувалась в нічний час, в холодну пору року, при штучному освітленні, свідок знаходилась в приміщені, особа, яка надала їй посвідчення водія на ім`я ОСОБА_13 знаходилась зовні вказаного приміщення, була одягнута в зимовий одяг з головним убором - балаклавою (капюшоном), що не дозволяло їй розгледіти обличчя цієї особи, а свідок ОСОБА_19 був цілком зайнятий обслуговуванням автомобіля (слідкував за показником залитої кількості пального) і не звертав увагу на водія, одягнутого в зимовий одяг, і він також не міг зафіксувати колір шкіри.

Посилається на те, що письмове повідомлення про підозру у вчинені кримінальних правопорушень ОСОБА_8 було складено 08 листопада 2023 року слідчим СВ Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області капітаном поліції ОСОБА_23 . Проте, повідомлення ОСОБА_8 вручено не було в зв`язку з його відсутністю за місцем проживання. Вказане письмове повідомлення про підозру слідчий намагався вручити особі, яка перебувала у квартирі, про що міститься відповідна відмітка на аркуші № 7 тексту повідомлення. Разом з тим, згідно до напису, невідомо хто такий ОСОБА_24 та яке відношення він має до ОСОБА_8 . Даних про те, що ОСОБА_8 цього дня у встановленому порядку викликався до слідчого у справі відсутні, міститься корінець повістки про виклик на 09.11.2023 року.

Вважає, що повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень від 08.11.2023 року, а також повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру є такими, які не відповідають вимогам КПК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_10 просить вирок суду змінити в частині визнання ОСОБА_11 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначити йому більш м`яке покарання за вчинення кримінальних правопорушень за іншими статтями КК України.

Зазначає, що між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 попередньої змови щодо здійснення грабежу відносно потерпілого не було, як і вчиняти щодо нього фізичної розправи.

Вказує, що ОСОБА_7 не брав участі у відкритому викраденні мобільних телефонів потерпілого та не бачив, як це робив ОСОБА_8 . Крім того, тілесних ушкоджень потерпілому не наносив.

Зауважує, що у ОСОБА_7 до потерпілого ніколи не було ніяких претензій, тому позиція сторони обвинувачення, що відносно потерпілого він вчинив грабіж є абсолютно надуманою, необґрунтованою і непідтвердженою ніякими доказами.

Прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , просить оскаржуваний вирок змінити в частині призначеного ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.146, ч.1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України та на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнити від покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Виключити з резолютивної частини вироку посилання на призначення остаточного покарання ОСОБА_8 на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.

Зазначає, що суд, при визнанні ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 357, ч.3 ст. 357 КК України, зобов`язаний був звільнити його від покарання на підставі ст. ст. 49, 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності за кожне кримінальне правопорушення, а не після призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, на підставі ст. 70 КК України.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційних скарг сторони захисту, просили їх задовольнити, з підстав, наведених в апеляційних скаргах.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_10 підтримали доводи апеляційних скарг сторони захисту, просили їх задовольнити, з підстав, наведених в апеляційних скаргах.

Прокурор не визнав апеляційних доводів захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив вирок суду змінити в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Потерпілий ОСОБА_13 в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду, поважних причин неприбуття не повідомив, що не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду у його відсутність, відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачених та їх захисників, які підтримали доводи апеляційних скарг сторони захисту, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та вважав безпідставними апеляційні вимоги сторони захисту, просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг сторони захисту, частково дослідивши докази, допитавши обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 задоволенню не підлягають, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви Суду

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , дав належну юридичну оцінку їх діям і у відповідності із вимогами норм КК України кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.2 ст.186, ч.1 ст.263, ч.1 ст. 309 КК України та ОСОБА_8 за ч.2 ст.186, ч.2 ст.146, ч.1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України.

Згідно з вимогами статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, але вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

При цьому, висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.263, ч.1 ст.309 КК України, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник не оспорюють, а тому, відповідно до положень частини 1 статті 404 КПК України, фактичні обставини вчинених обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.1 ст.309 КК України, доведеність його вини й кваліфікація злочинних дій в цій частині в апеляційному порядку не перевіряються.

Натомість, в апеляційних скаргах захисник ОСОБА_9 оскаржує доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.146, ч.1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України,а також допустимість ряду доказів, просить скасувати вирок та закрити провадження, оскільки не доведено, що ОСОБА_8 вчиняв дані злочини, захисник ОСОБА_10 оскаржує доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, просить пом`якшити обвинуваченому призначене покарання за вчинення кримінальних правопорушень за іншими статтями КК України, захисники заперечують наявність між ОСОБА_8 та ОСОБА_25 попередньої домовленості.

Суд першої інстанції перевіряв в судовому засіданні доводи захисників обвинувачених, у тому числі і ті, що зазначені в апеляційних скаргах, які свого підтвердження у процесі судового розгляду не знайшли. Колегія суддів також не може погодитися з викладеними доводами сторони захисту, враховуючи наступне.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України не визнав та показав, що ввечері 23.11.2018 приїхав до брата ОСОБА_26 , який проживав в будинку по АДРЕСА_4 . В квартирі побачив ОСОБА_13 , який мав возити його та ОСОБА_8 по місту. Спочатку поїхали на автомобілі ОСОБА_13 по місту, заїхали на заправку, потім він вийшов, щоб взяти свій автомобіль Субару. Біля гаражного кооперативу ОСОБА_8 та ОСОБА_13 пересіли в його автомобіль, ОСОБА_13 сів на переднє пасажирське сидіння. Він не бачив, щоб ОСОБА_8 щось забирав у ОСОБА_13 , але ОСОБА_8 виходив з машини на деякий час. Тілесних ушкоджень вони ОСОБА_13 не наносили. Потім поїхали в м. Славута через м. Ізяслав. В м. Славута він вигнав ОСОБА_13 з машини, бо той був в нетверезому стані та матюкався.

Обвинувачений ОСОБА_8 в суді першої інстанції свою вину в інкримінованих йому злочинах не визнав та показав, що ОСОБА_13 надавав йому послуги таксі. Він домовився з ОСОБА_13 про поїздку в м. Ізяслав до дівчат. 23.11.2018 близько 20-21 години ОСОБА_13 мав завезти його та ОСОБА_7 в Ізяслав, але його довго не було. Він чекав його в квартирі у брата ОСОБА_7 . Коли ОСОБА_13 прийшов в квартиру, він зробив йому зауваження за затримку, пізніше прийшов ОСОБА_7 і вони поїхали втрьох на машині ОСОБА_13 до АЗС, де неподалік купили коньяк. Потім він подумав, що краще в Ізяслав поїхати на машині ОСОБА_7 , а машину ОСОБА_27 лишити біля гаражного кооперативу. Для цього ОСОБА_7 вийшов з машини, а він з ОСОБА_13 поїхали до гаражного кооперативу, де чекали його. ОСОБА_7 приїхав на ОСОБА_28 та вони пересіли до нього. Вони хотіли, щоб за кермом був ОСОБА_13 , бо спочатку не знали, що ОСОБА_13 перебуває в нетверезому стані. Взяли ОСОБА_13 з собою, бо він сказав, що знає хто спалив його автомобіль. ОСОБА_13 сам переніс свої речі в Субару. Він їх не брав і не знає хто їх забрав з машини. Поїхали на заправку, а потім поїхали до ОСОБА_29 . По дорозі зупинялися неподалік кар`єра і пили з потерпілим коньяк. Ніхто ОСОБА_13 не погрожував і не бив. Оскільки він не зміг додзвонитися до знайомих дівчат, вирішили поїхати в Славуту через Ізяслав, до інших знайомих. Після того, як вони з ОСОБА_13 випили коньяк, останній почав агресивно поводитися, хапати кермо, важель перемикача швидкостей. В м. Славута близько 06 години вони вигнали ОСОБА_13 з машини.

Обвинувачений ОСОБА_7 в ході апеляційного розгляду надав аналогічні пояснення, показав, що потерпілий його хороший знайомий, таксист, знає його тривалий час та не може сказати причин, з який потерпілий його оговорює. В той день ОСОБА_27 чекали більше 5 годин, щоб поїхати в Ізяслав, він вже пішов додому, коли йому зателефонували про приїзд ОСОБА_27 і він повернувся до брата. Вони з ОСОБА_30 сіли до машини ОСОБА_27 , завезли додому ОСОБА_31 , саме ОСОБА_27 виходив із машини та покупав коньяк за гроші, які дав ОСОБА_32 , потім ОСОБА_27 та ОСОБА_33 пили цей коньяк. Вони не заставляли ОСОБА_27 копати яму, не зв`язували руки, не примушували їхати з ними. Визнав, що коли витягував потерпілого із свого автомобіля у м.Славута, міг ненавмисно заподіяти йому тілесні ушкодження.

Обвинувачений ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду дав аналогічні покази, показав, що з ОСОБА_27 був знайомий, стосунки були більше ніж з таксистом, він давав йому гроші в борг, не може стверджувати про причини, з яких його потерпілий оговорює, але припускає, щоб не віддавати гроші за запчастини, які він брав у нього в борг. В той день він потерпілому дав гроші наперед, щоб він їх відвіз до м.Ізяслав до дівчат, але він вчасно не приїхав. Однак, вони вирішили їхати, ОСОБА_27 брали, щоб він їх відвіз на своїй машини, а потім вирішили їхати на ОСОБА_28 , але також взяли ОСОБА_27 , щоб він сів за кермо, а потім відчули, що він у стані алкогольного сп`яніння. Наполягав, що ОСОБА_27 поїхав з ними добровільно, він його речей та документів не брав, він заможна людина, насильства до потерпілого не застосовували, руки не зв`язували. Тільки коли потерпілий після вживання алкоголю став поводити себе неадекватно, вирішили його висадити у м.Славута.

Колегія суддів уважає, що незважаючи на невизнання вини обвинуваченими ОСОБА_8 в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.146, ч.1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України та ОСОБА_7 в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст. 186 КК України, суд першої інстанції в повній мірі дотримався положень закону, судовий розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_8 у незаконному позбавлені волі людини, вчиненими за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням фізичних страждань потерпілому, викраденні офіційних документів, в інших особистих інтересах, незаконному заволодінні будь-яким способом паспортом або іншим важливим особистим документом, за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, підтверджуються сукупністю досліджених у судовому засіданні узгоджених між собою, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, яким суд надав відповідну оцінку.

Суд першої інстанції на обґрунтування доведеності вини обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_25 проаналізував як показання самих обвинувачених, так і показання потерпілого ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , протоколи слідчих (розшукових) дій, висновки експертиз та інші письмові докази, які були безпосередньо досліджені судом першої інстанції.

Так, потерпілий ОСОБА_13 в судому засіданні показав, що йому зателефонував ОСОБА_8 , щоб він приїхав до нього за адресою АДРЕСА_4 . Пізніше він зателефонував ОСОБА_8 і повідомив, що поїде до товариша в сторону ОСОБА_36 та завезе йому колесо. Повертався з пасажиром ОСОБА_37 . Весь час поки він повертався в Шепетівку, йому телефонував ОСОБА_8 . Він повідомив йому, що у нього закінчився газ в авто. Після того, як він заправив автомобіль, приїхав за вказаною адресою, де знаходились ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . За вказівкою ОСОБА_8 він піднявся в квартиру, пояснив де був та що робив, після цього ОСОБА_7 вдарив його по обличчю декілька разів. ОСОБА_8 та ОСОБА_7 сказали йому спуститися вниз та сісти в своє авто. Разом із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та знайомим ОСОБА_37 вони сіли у його авто, завезли ОСОБА_38 до четвертої школи, поїхали в сторону об`їзної на заправку, хлопці дали йому кошти, щоб він купив пляшку коньяку та фанту. Після цього поїхали в сторону автовокзалу, повернули в місто, зупинилися за проханням ОСОБА_7 біля магазину «КУМ», де ОСОБА_7 вийшов. Після цього вони з ОСОБА_39 поїхали по вулиці Заводській, близько 15-20 хв. катались по вулиці, в подальшому ОСОБА_8 сказав йому їхати до гаражів. Коли вони приїхали, ОСОБА_8 сказав поставити машину збоку, тому що далі вони поїдуть іншою машиною. Він поставив своє авто, забрав документи з бардачка (посвідчення водія, паспорт, тех. паспорт на авто, ліцензію на таксування), оскільки ОСОБА_8 наказав йому це зробити. Під`їхав автомобіль марки Субару сірого кольору, за кермом якого був ОСОБА_7 . Він сів на переднє сидіння та поклав документи між сидіннями за вказівкою ОСОБА_8 . Двері автоматично замкнулися, коли сіли в машину. Після цього ОСОБА_8 сказав передати йому телефони (HUAWEI, HTC та кнопковий телефон). Далі ОСОБА_8 почав їх оглядати та виймати з них сім-карти та флеш-карти. Після цього ОСОБА_7 наказав витягнути руки та зв`язав їх пластиковими хомутами. Після зв`язування рук відчув небезпеку. Після цього вони виїхали із гаражного кооперативу в сторону автовокзалу, проїхавши близько 200 метрів зупинились на узбіччі, вийшов ОСОБА_8 та виклав його телефони на землю. В подальшому вони поїхали на газову заправку, яка знаходиться при виїзді із міста в сторону Хмельницького, після того як заправили авто, поїхали в сторону Ізяславського перехрестя, з`їхали в кар`єр, зупинились. ОСОБА_8 наказав йому виходити. Після цього ОСОБА_7 дістав лопату із багажнику і дав йому, після чого вони наказали йому копати яму, яку він копав зі зв`язаними руками близько 15 хв. Після цього ОСОБА_8 сказав йому сідати в авто, ОСОБА_7 поклав лопату в багажник. Вони поїхали до Ізяслава, через села виїхали в Славуті. ОСОБА_8 із заднього сидіння почав його бити руками в голову, ОСОБА_7 вдарив його в обличчя долонею. Під час руху ОСОБА_7 питав його кому і що він розказував, у відповідь він казав, що нікому і нічого не казав. Оскільки вони не отримали потрібної їм відповіді, починали його бити знову. Від болі він розірвав стяжки, вони цього не побачили. Доїхали до Славути близько 7 ранку та зупинились біля ресторану «Україна». ОСОБА_8 почав його душити паском безпеки, а ОСОБА_7 вийшов з авто та відкрив двері із його сторони. Він дивом вирвався з авто та втік, при втечі порвав куртку. По дорозі попросив у незнайомого чоловіка телефон, щоб зателефонувати батькові (номер телефону батька знав на пам`ять). Дійшов до військового містечка вулицями в Славуті, де батько з дядьком забрали його. Документи йому не повернули, відновлював паспорт та посвідчення водія. Алкоголь він в той день не вживав, коньяк пили обвинувачені. Оскільки з часу події пройшло 6 років та він як військовослужбовець перебував у зоні бойових дій, де отримав травму, просив суд врахувати надані ним більш детальні показання, які він надав під час слідчого експерименту з ним та під час попереднього допиту в суді. Також зазначив, що боявся ОСОБА_8 , оскільки той та його батько працювали у правоохоронних органах. Після заяви до поліції обвинувачені переслідували його на машині, хотіли, щоб він змінив показання та забрав свою заяву.

Свої покази потерпілий ОСОБА_13 підтвердив в ході слідчого експерименту 24.11.2018 року за його участю, всі деталі якого зафіксовано на відеозапис, які були досліджені судом першої інстанції.

Так, в ході проведення слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_13 на місці події в присутності двох понятих, за участю статиста відтворив обставини вчинених стосовно нього обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, а саме ОСОБА_13 показав як біля будинку по АДРЕСА_4 ОСОБА_8 оглянув бардачок його автомобіля, дістав його документи, телефони, виклав їх на панель, позабирав флешки. Також показав маршрут пересування 23.11.2018, як біля гаражного кооперативу ОСОБА_8 все забрав із машини та переніс до машини Субару. ОСОБА_7 взяв його ключі від машини та пішов забрати з його машини коньяк і фанту. Від`їхавши від гаражів за 100 м, зупинилися і ОСОБА_7 зв`язав йому руки пластиковим хомутом, а ОСОБА_8 вийшов з машини і виніс всі його телефони. Далі поїхали на автозаправку, а потім на кар?єр, де ОСОБА_7 дав йому лопату та наказав копати яму. На статистові показав, як під час руху ОСОБА_7 та ОСОБА_8 били його руками по голові та погрожували фізичною розправою. Показав, як в м. Славута ОСОБА_7 та ОСОБА_8 били його по голові та тулубу, а ОСОБА_8 душив паском безпеки, але він вирвався від них та втік (Т1 а/п 56-63).

Крім того, під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24.11.2018 року, в присутності двох понятих потерпілий ОСОБА_13 серед чотирьох фотознімків до кожного протоколу, пред`явлених до впізнання, за рисами обличчя впізнав особу під №2 та №1, якими виявилися обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які стосовно нього вчинили пограбування та його викрадення (Т.1 а/п 64-66, 67-69).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що потерпілий чітко вказував, що обвинувачені саме ті особи, які відкрито заволоділи його майном та документами, а також позбавили його волі. Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілий з будь-яких причин обмовив чи міг обмовити обвинувачених у інкримінованих їм кримінальних правопорушеннях, оскільки, як вказують самі обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , а також і потерпілий, до події між ними не було конфліктів, були нормальні стосунки, тому у потерпілого відсутні причини їх обмовляти.

Доводи сторони захисту про те, що покази потерпілого у даному кримінальному провадженні слід оцінювати критично, так як останній оговорює обвинувачених та не висвітлює дійсні обставини події, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені показання потерпілого відповідно до вимог ч. ч. 3, 4 ст. 95 КПК України були безпосередньо отримані судом під час судового розгляду, ці показання є послідовними та узгоджуються також з іншими доказами, тому обґрунтовано покладені судом в основу вироку та доводять винуватість обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень.

Як судом першої так і апеляційної інстанцій не встановлено того, що потерпілий, який був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, обмовив обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, оскільки його показання узгоджуються з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме:

- висновком експерта № 531 від 27.11.2018, згідно якого у ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження: садна на внутрішній поверхні лівого променево-зап`ясткового суглобу, садна на правому променево-зап`ястковому суглобі, які могли виникнути внаслідок зв`язування рук мотузкою; садна на підборідді справа, на слизовій нижньої губи, синця на верхній поверхні повіки правого ока, синця в лівій завушній ділянці, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості. Дані тілесні ушкодження виникли від травмуючої дії тупих твердих предметів, могли виникнути в строк та при обставинах, вказаних в ухвалі та обстежуваним (Т.1 а/п 72-76);

- показаннями свідка ОСОБА_17 , що знає ОСОБА_13 як таксиста. В 2018 році звертався до нього, коли пробив колесо біля села в Славутському районі. ОСОБА_13 привозив йому колесо для заміни. Він їхав з ОСОБА_36 до Шепетівки з сім`єю та знайомим ОСОБА_37 , який не міг чекати та повернувся до Шепетівки з ОСОБА_13 на його автомобілі;

- показаннями свідка ОСОБА_16 , що у 2018 році охороняв гаражний кооператив по вул. Плєханова в м. Шепетівка. Бачив, як вночі до воріт під?їхав позашляховик та ще один автомобіль, з них виходили чоловіки, про щось говорили, потім роз?їхалися;

- показаннями свідка ОСОБА_19 , що працював на АЗС «Мото» помічником оператора. В 2018 році близько 24 години під час здачі зміни під?їхав чоловік молодого віку на автомобілі червоного кольору з іноземними номерами, щоб заправитися, але не розрахувався та втік;

- показаннями свідка ОСОБА_18 , що працювала на АЗС «Мото» оператором. В 2018 році близько 24 години під?їхав чоловік молодого віку на автомобілі червоного кольору на польських номерах із затемненими вікнами, заправив автомобіль, проте не оплатив за пальне та втік. Замість грошей він кинув у віконце пластиковий документ - посвідчення водія, і сказав, що пізніше заплатить. Посвідчення водія, яке залишив той чоловік, вона виклала в Інтернет та зверталася до поліції. Пізніше до неї приїжджав ОСОБА_7 та запитував, чому вона його упізнала як особу, яка лишила їй цей документ;

- показаннями свідка ОСОБА_20 , матері потерпілого ОСОБА_13 , що у 2018 році зранку їй подзвонив чоловік і сказав, що їде в Славуту за сином, якого побили. Сина привіз ОСОБА_40 , брат чоловіка. Бачила у сина на голові та обличчі тілесні ушкодження, сліди від мотузок на руках. Додому приїхала поліція і вона чула, як син розповідав, що його викрали ОСОБА_7 з ОСОБА_8 , машину в нього забрали, пересадили до машини ОСОБА_7 , біля гаражного кооперативу викинули його документи та телефони, цілу ніч його возили та били вдвох, біля кар?єру дали лопату та примусили копати яму, далі завезли в Славуту, де йому, розірвавши мотузку, вдалося від них втекти. У перехожого попросив телефон та подзвонив батькові, який за ним поїхав разом зі своїм братом. Бачила у сина порвану кофту та куртку. Разом з поліцейськими син їздив та показував куди його возили та у місці, де обвинувачені викинули телефони, поліцейські їх виявили. Син їздив до лікарні, робив рентген та КТ, у нього дуже боліла голова від ударів. Наступного дня до них приходив батько ОСОБА_8 , колишній працівник правоохоронного органу, та пропонував забрати заяву за 200 доларів. Після заяви до поліції ОСОБА_7 з ОСОБА_8 на машині переслідували сина. Син навіть не зрозумів, чого вони його били, оскільки він раніше возив їх як таксист і був з ними в нормальних відносинах. Справу закривали і губили, потім відновили. Багато років пройшло, не все детально пам?ятає;

- показаннями свідка ОСОБА_34 , який проживає у м. Славута за 200 м від ресторану «Україна» та восени 2018 року близько 7-8 ранку до нього підійшов молодий чоловік в порваній чорній куртці та сказав, що його викрали та били, в нього викрали мобільний телефон та попросив дати телефон для дзвінка батьку. Спочатку він вагався, бо руки в того чоловіка були брудні, здерті на пальцях, в землі, сам був неохайний, тремтів та був переляканий. Він дав йому телефон, той подзвонив та пішов;

- показаннями свідка ОСОБА_35 , що є батьком потерпілого, в 2018 році близько 7-8 ранку до нього зателефонував син з чужого номеру телефону та попросив забрати його зі ОСОБА_41 . Син повідомив, що його викрали та завезли до ОСОБА_41 двоє знайомих чоловіків, ОСОБА_8 з другом. Свідок разом з братом поїхали за ним в Славуту та підібрали його біля військового містечка. Син розповів, що його викрали, відвезли до кар?єру, змусили копати яму, потім завезли в Славуту. Його автомобіль лишили біля гаражного кооперативу, а поїхали на іншій машині. Розповів, що в нього забрали документи, посвідчення водія, мобільні телефони. Коли вони його побачили, то він був змучений, з саднами на голові, зі слідами мотузок на руках, куртка розірвана.

- протоколом огляду місця події від 23.11.2018 з фототаблицями, згідно якого 23 листопада 2018 року під час огляду місця події на узбіччі по вул. Плєханова в м. Шепетівка поблизу Шепетівського будівельно-експлуатаційного гаражного кооперативу працівниками поліції виявлено та вилучено мобільний телефон марки «HUAWEI» у силіконовому чохлі, мобільний телефон марки «НТС» у силіконовому чохлі, мобільний телефон марки «NOKIA», USB кабель та автомобільний прикурювач, які ОСОБА_8 та ОСОБА_7 відкрито викрали у ОСОБА_13 (Т1 а/п 13-18);

- протоколом огляду місця події від 23.11.2018 з фототаблицями, згідно якого 23 листопада 2018 року під час огляду місця події по вул. Плєханова в м. Шепетівка поблизу Шепетівського будівельно-експлуатаційного гаражного кооперативу працівниками поліції виявлено припаркований автомобіль марки ВАЗ 21099, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , чорного кольору, яким користувався ОСОБА_13 (Т.1 а/п 19-22);

- протоколом огляду речових доказів з фототаблицями від 23.11.2018, згідно якого оглянуто вилучений одяг ОСОБА_13 , в якому був одягнутий потерпілий на момент вчинення злочину 23.11.2018: спортивну кофту чорного кольору з синіми вставками «Adidas» та балонову куртку чорного кольору «5RAW», з явними слідами пошкодження у вигляді розірваного матеріалу, які ОСОБА_13 надав слідчому відповідно до заяви від 23.11.2018 (Т1 а/п 24 -29);

- протоколом обшуку від 25.11.2018, дозвіл на проведення якого наданий ухвалою слідчого судді Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26.11.2018, згідно якого за місцем проживання ОСОБА_7 у дворі будинку АДРЕСА_1 виявлено та вилучено автомобіль марки «SUBARU В9 Тгіbеса» д.р.н. НОМЕР_7 », який згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №146738252 від 25.11.2018 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , по 1/2. Під сидінням водія виявлено та вилучено пет-пляшку ємністю 1 л із написом «Fanta», у спеціальній кишені правої задньої дверки виявлено та вилучено два пластикові стаканчика із запахом алкоголю (Т.1 а/п 85-89);

- протоколом огляду речового доказу від 03.12.2018, відповідно до якого за згодою ОСОБА_13 проведено огляд автомобіля ВАЗ 21099 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким користувався ОСОБА_13 , та будь-яких документів у салоні та багажнику не виявлено (Т.1 а/п 115-116);

- заявою свідка ОСОБА_18 від 02.03.2019, яка передала слідчому посвідчення водія НОМЕР_9 на ім?я ОСОБА_13 , яке 07.02.2019 близько 00 год. їй в борг залишив невідомий чоловік на заправці АЗС «Мото Трейдінг» (Т.1 а/п 123);

- протоколом огляду речового доказу від 22.09.2023 - посвідчення водія на ім?я ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановленого зразка, без ознак підроблення, видане 17.04.2014, дійсне до 17.04.2044, дозволена категорія В (Т.1 а/п 125-126);

- протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 02.03.2019 року та 25.03.2019 року, згідно яких свідок ОСОБА_18 та свідок ОСОБА_19 , серед чотирьох фотознімків до кожного протоколу, пред`явлених до впізнання, за рисами обличчя впізнали особу під №3 та №2, яким виявився обвинувачений ОСОБА_7 , як особу, яка лишила посвідчення водія ОСОБА_13 та заволоділа паливом ТОВ «Мото Трейдінг» (Т.1 а/п 127-128, 130-131);

- даними паспорта громадянина України потерпілого ОСОБА_13 за № НОМЕР_8 , виданого 10.05.2019, який він отримав взамін викраденого паспорта.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення, визначеним частинами 2 та 4 статті 17 КПК України, за змістом яких ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи. Отже обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Відповідно до змісту статті 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

В контексті принципу доведення вини поза розумним сумнівом колегія суддів акцентує увагу на тому, що показання потерпілого, свідків, письмові докази, не можуть оцінюватись відокремлено один від одного. Навіть якщо один із доказів не повною мірою підтверджує вину особи у вчиненні злочину, аналіз цього доказу у взаємозв`язку із іншими доказами може свідчити про доведеність такої вини.

Вважати вищенаведені та інші досліджені судом першої інстанції докази недостатніми для обґрунтування винуватості обвинувачених: ОСОБА_8 в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України та ОСОБА_7 в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст. 186 КК України, на думку колегії суддів, підстав немає.

Враховуючи вищенаведене, судом в ході судового розгляду встановлено, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , за попередньою змовою групою осіб, відкрито викрали майно потерпілого ОСОБА_13 - чуже майно, вчинивши грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, викрали офіційні документи потерпілого, в інших особистих інтересах, незаконно заволоділи паспортом потерпілого, а також за попередньою змовою групою осіб, незаконно позбавили волі потерпілого, що супроводжувалося заподіянням фізичних страждань потерпілому.

Таким чином, колегія суддів уважає, що у вироку в повній відповідності з вимогами частини 3 статті 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність вини обвинувачених: ОСОБА_8 в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України та ОСОБА_7 в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст. 186 КК України, які суд першої інстанції дослідив та оцінив із дотриманням положень статті 94 КПК України. Тож, у процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та правильність кваліфікації їх дій.

Доводи апеляційних скарг захисників, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 попередньої змови щодо здійснення грабежу відносно потерпілого ОСОБА_13 не було, як і заволодіти його майном та вчиняти щодо нього фізичної розправи,через те, що обвинувачені є забезпеченими особами та телефони потерпілого не є цінними, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються дослідженими судом доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 КК України злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

При цьому під час вчинення злочину кожен зі співучасників може вчиняти різні дії (подолання опору потерпілого, залякування, заподіяння тілесних ушкоджень, заволодіння майном, спостерігання за місцем вчинення злочину), які спрямовані на досягнення єдиної мети.

Домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.

Згідно правової позиції ККС ВС, викладеної у постанові від 02.11.2022 у справі №253/11494/13-к, співучасть у вчиненні злочину передбачає: об`єднання окремих зусиль кожного співучасника у взаємообумовлену спільну діяльність усіх співучасників; те, що вчинюваний співучасниками злочин є єдиний для всіх; спрямування зусиль кожного співучасника на досягнення загального результату злочину; причинний зв`язок між діяннями всіх учасників і загальним злочинним результатом. Спільна участь у вчиненні злочину може проявитися як у дії, так і в бездіяльності. Головною рисою спільної дії (бездіяльності) співучасників є те, що дії (бездіяльність) кожного з них є складовою частиною загальної діяльності з вчинення злочину. Вони діють разом, роблячи свій внесок у вчинення злочину. Дії (бездіяльність) кожного з учасників за конкретних обставин є необхідною умовою для вчинення злочинних дій (бездіяльності) іншим співучасником та настання спільного злочинного результату.

Грабіж буде вважатися вчиненим за попередньою змовою і тоді, коли така змова мала місце за кілька хвилин до початку вчинення злочину. При цьому конклюдентними вважають мовчазні дії, з яких можна зробити висновок про дійсні наміри особи діяти для досягнення спільної злочинної мети (постанова Верховного Суду від 2 травня 2024 року по справі №344/2803/23).

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , знаючи про наявність у потерпілого мобільних телефонів, попередньо домовившись між собою про відкрите їх викрадення та діючи умисно, заволоділи ними, знаючи, що потерпілий усвідомлював характер вчинюваних винними особами дій. З метою заволодіння майном потерпілого вони заподіяли потерпілому легкі тілесні ушкодження.

Поведінка обвинувачених під час вчинення злочину була узгодженою, оперативною та послідовною, а обопільність їхнього умислу підтверджується також і діями останніх, які домовилися про місце, де залишити автомобіль потерпілого, перебуваючи в одному автомобілі не могли не бачити дій один одного, тобто діяли як співвиконавці, жоден із співвиконавців не залишив наміри вчинити злочин, не зупиняв іншого у реалізації злочинного умислу.

Обвинувачені в присутності потерпілого, який розумів протиправний характер їх дій, під час незаконного позбавлення волі потерпілого, вилучили належні йому мобільні телефони, інше майно та документи. Про корисливий мотив ОСОБА_7 та ОСОБА_8 свідчить те, що вони, маючи таку можливість, не повернули потерпілому телефони, якими заволоділи, позбавивши його можливості розпорядитися ними, відвезли його в іншу місцевість. При цьому, обвинувачені реально мали можливість розпорядитися цим майном на свій розсуд.

Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення. Грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Об`єктивна сторона грабежу може бути у формі: 1) відкритого викрадення чужого майна без застосування насильства або погрози його застосування (ненасильницький грабіж); 2) відкритого викрадення чужого майна з застосуванням насильства або погрози його застосування (насильницький грабіж). Відкритим визнається викрадення, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину. Такими особами можуть бути особи, у власності, володінні чи під охороною яких знаходиться майно, на яке здійснюється посягання, очевидці.

З суб`єктивної сторони грабіж передбачає тільки прямий умисел, тобто особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, відкрито вилучає чуже майно, на яке не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає завдати таку шкоду.

При вчиненні грабежу винна особа діє з корисливим мотивом, спрямованим на викрадення чужого майна. Мотив і мета нерозривно поєднані. До того ж предметом грабежу є майно (чуже) предмети матеріального світу, яким притаманні специфічні ознаки фізичного, економічного та юридичного характеру, що в цілому утворюють три підгрупи: речі, гроші та цінні папери. За відсутності корисливого мотиву в діях винної особи, яка заволоділа майном, грабіж відсутній, згідно усталеної практики Верховного Суду (постанова від 06 грудня 2018 року у справі № 718/642/16-к, постанова від 28 січня 2021 року по справі №727/950/20),

Судом першої інстанції було правильно встановлено корисливий мотив злочину, оскільки предметом грабежу було майно потерпілого (чуже) телефони, які мають свою вартість, які відкрито викрали обвинувачені, їх вартість встановлена висновком судово-товарознавчої експертизи. При цьому спосіб розпорядження викраденим майном для кваліфікації дій обвинувачених за ст. 186 КК України значення не має.

Отже єдина для спільників мета та узгодженість їхніх дій при відкритому викраденні майна поза розумним сумнівом свідчать про попередню домовленість співучасників та умисел на відкрите викрадення чужого майна. Таким чином, за встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_7 та ОСОБА_44 за ч.2 ст. 186 КК України кваліфіковано правильно, тоді як доводи сторони захисту в цій частині не можна визнати обґрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі захисника, що ОСОБА_8 не забирав у ОСОБА_13 його речі та документи, та не залишав мобільні телефони на землі біля гаражного кооперативу,є безпідставними та спростовуються дослідженими судом доказами.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_13 як в суді, так і під час слідчого експерименту 24.11.2018 року детально показав ролі кожного з обвинувачених, дії ОСОБА_8 , який оглядав бардачок його автомобіля, дістав його документи - ліцензію на таксування, страховку на машину, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, паспорт, посвідчення водія, картки банківські та біля гаражного кооперативу ОСОБА_8 все забрав із машини та переніс до машини Субару, мобільні телефони та флеш-карти ОСОБА_8 виклав на землю, де вони в подальшому були виявлені працівниками поліції.

При цьому покази свідка ОСОБА_16 , який у 2018 році охороняв гаражний кооператив по вул. Плєханова в м. Шепетівка та бачив, як вночі до воріт під?їхав позашляховик та ще один автомобіль, з них виходили чоловіки, про щось говорили, потім роз?їхалися, не можуть свідчити про добровільність дій потерпілого, оскільки сам потерпілий зазначав, що відчув небезпеку коли йому зв`язали руки, тобто вже в автомобілі Субару.

Доводи захисника ОСОБА_9 , що надані потерпілим ОСОБА_13 покази в суді суттєво відрізняються від попередніх, раніше наданих показів, є безпідставними.

Слід зазначити, що у показаннях потерпілого відображено сутнісну (змістовну) складову скоєних стосовно нього кримінальних правопорушень, що має значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні за приписами ст.91 КПК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в силу індивідуальних особливостей запам`ятовування певних подій кожною особою, предметно - об`єктивної обстановки за якої відбувалося сприйняття певної події, фізичного стану особи, часу, що минув від самої події, кожна особа через певний проміжок часу не в силах стовідсотково відтворити подію, яка мала місце з нею. Це стосується як показань потерпілого, так і свідків в суді, на певні неточності яких акцентує увагу сторона захисту, але ці неточності не є такими, що спрямовані на умисне спотворення картини події, за своїм змістом є несуттєвими та не впливають на загальне доказове значення, наданих потерпілим та свідками показань. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.01.2025, справа №751/503/22.

З огляду на зазначене, не заслуговують на увагу також доводи захисника, що покази свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які були надані в суді, не відповідають показам, які були надані на досудовому слідстві, оскільки свідки підтвердили всі обставини, що були їм відомі, тоді як за спливом часу в судовому засіданні вже не могли впевнено стверджувати, що ОСОБА_11 залишив замість грошей посвідчення водія на ім`я потерпілого.

Як вбачається з матеріалів справи, потерпілий ОСОБА_13 , як під час слідчого експерименту, так і в суді детально розповів про обставини заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 та ОСОБА_45 , характер, локалізацію і механізм їх спричинення, що його майно та документи, із застосуванням насильства, відкрито викрав ОСОБА_8 за мовчазної згоди ОСОБА_7 , чим позбавили його можливості розпоряджатися ними.

Покази потерпілого впродовж всього кримінального провадження були послідовними, не містили істотних суперечностей та вони повністю узгоджуються із сукупністю інших зібраних у справі доказів. Відтак суд першої інстанції обґрунтовано не встановив підстав ставити під сумнів покази потерпілого чи не довіряти їм.

Також, показання потерпілого ОСОБА_13 узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_34 , який дав свій телефон потерпілому, оскільки той повідомив, що в нього забрали мобільний телефон, при цьому потерпілий був наляканий, руки брудні, та свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_35 , яким потерпілий особисто повідомляв про відкрите викрадення мобільних телефонів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Крім того, викрадене майно було виявлено та вилучено працівниками поліції на тому місці, де вказав потерпілий, що підтверджується протоколом огляду місця події від 23.11.2018 року з фототаблицями.

Доводи сторони захисту, що покази ОСОБА_13 під час його допиту 13.10.2023 року у слідчого судді, згідно із ст. 225 КПК України є недопустимими доказами, оскільки допит проведено у відсутність ОСОБА_8 та його захисника, тобто покази отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод ОСОБА_8 , не заслуговують на увагу, оскільки потерпілий ОСОБА_13 був допитаний в ході судового розгляду в суді першої інстанції, тобто суд безпосередньо сприймав показання, як сторона захисту, так і сторона обвинувачення мали можливість ставити потерпілому запитання та з`ясовувати обставини події.

Згідно положень ч.4 ст.225 КПК України суд під час судового розгляду має право допитати особу, яка допитувалася відповідно до правил цієї статті, зокрема у випадках, якщо такий допит проведений за відсутності сторони захисту або якщо є необхідність уточнення показань чи отримання показань щодо обставин, які не були з`ясовані в результаті допиту під час досудового розслідування.

Відповідно до встановленого кримінальним процесуальним законодавством принципу безпосередності судового розгляду, який полягає в тому, що всі належні і допустимі докази підлягають установленню і дослідженню під час судового засідання, та у своєму рішенні суд повинен посилатися на об`єктивно з`ясовані за допомогою досліджених і оцінених доказів обставини, суд навів у вироку покази потерпілого ОСОБА_13 , які він надавав суду під час розгляду цього провадження, а не під час його допиту 13.10.2023 року слідчим суддею, згідно із ст. 225 КПК України.

Колегія суддів вважає неспроможними доводи сторони захисту, що покази потерпілого щодо кількості та механізму завдання йому тілесних ушкоджень, не відповідають медичним даним, оскільки згідно висновку експерта № 531 від 27.11.2018, у ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження, а саме на поверхні лівого та правого променево-зап`ясткового суглобу, які могли виникнути внаслідок зв`язування рук мотузкою; на підборідді, на слизовій нижньої губи, на верхній поверхні повіки правого ока, в лівій завушній ділянці, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості. Дані тілесні ушкодження виникли від травмуючої дії тупих твердих предметів, могли виникнути в строк та при обставинах, вказаних в ухвалі та обстежуваним, тобто потерпілим ОСОБА_13 , при цьому у медичних документах не зазначено від скількох ударів могли виникнути ці тілесні ушкодження. Крім того, наявними у потерпілого тілесними ушкодженнями підтверджуються його покази про зв`язування рук та нанесення ударів обвинуваченими йому в область голови.

Колегія суддів також зазначає, що зв`язування рук потерпілого стрічкою, як показує потерпілий та встановлено судом, або мотузкою, як узагальнено зазначено судово-медичним експертом, не свідчить про неправдивість показів потерпілого та не встановлення фактичних обставин справи, а також не впливає на кваліфікацію дій обвинувачених.

Стосовно доводів сторони захисту, що суд не розмежував, яка група тілесних ушкоджень віднесена до кваліфікації за ч.2 ст.186 КК України, а яка за ч.2 ст.146 КК України та не обґрунтував, чому ці ушкодження віднесені до обох кримінальних правопорушень, то вони не заслуговують на увагу, оскільки ці злочини вчинялися фактично одночасно, при цьому дії обвинувачених кваліфіковані за ч.2 ст.146 КК України, як незаконне позбавлення волі людини, вчинене за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням фізичних страждань потерпілому, тоді як заподіяння фізичних страждань, це випадки, коли потерпілому спричиняється фізичний біль, що виникає під час фізичного впливу на людський організм, катування, мордування, жорстоких умов утримання, тобто зв`язування рук потерпілому та застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, спричинило потерпілому фізичні страждання.

Таким чином, заподіяння обвинуваченими потерпілому фізичних страждань при незаконному позбавленні його волі є однією із кваліфікуючих ознак ч.2 ст.146 КК України, тоді як заподіяння обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_13 тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, є кваліфікуючою ознакою ч.2 ст.186 КК України, а саме застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Доводи в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_9 , що покази свідка ОСОБА_20 не відповідають сказаному потерпілим, також не знайшли свого підтвердження, оскільки зазначені вище показання свідок ОСОБА_20 особисто сприймала від потерпілого ОСОБА_13 , який є її сином та який розповідав про обставини події їй та поліцейським, ці показання узгоджені між собою, а також підтверджуються показаннями інших свідків.

Відповідно до ч.1 ст.97 КПК України показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи.

Для визначення того, чи є показання, в яких передаються висловлювання іншої особи, показаннями із чужих слів у значенні ст. 97 КПК України, необхідно встановити, чи надаються або використовуються ці висловлювання іншої особи для доведення існування того факту, про який стверджується в цьому переданому висловлюванні. Показання, які містять висловлювання іншої особи, надані з метою доведення того, що інша особа висловилася саме так за певних обставин, не можуть вважатися показаннями із чужих слів відповідно до ст. 97 КПК України, оскільки у такому разі вони є повідомленням про факт висловлювання, який свідок безпосередньо спостерігав.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постановах: від 19 листопада 2019 року в справі № 441/845/17 (провадження № 51-8328км18), від 10 грудня 2020 року в справі № 331/609/17(провадження № 51-8037км18), від 25 лютого 2021 року в справі № 662/330/20 (провадження №51-4458км20), від 07 жовтня 2021 року в справі №166/362/19 (провадження № 51-1828 км 21).

З урахуванням вищевказаного колегія суддів вважає, що показання свідка ОСОБА_20 , яка знаходилась поруч з потерпілим ОСОБА_13 дома, коли до них приїхали працівники поліції, та зі слів сина дізналися про обставини вчинення злочину стосовно нього, в силу положень ст. 97 КПК України не є показаннями із чужих слів, оскільки свідок ОСОБА_20 особисто сприймали безпосередні висловлювання ОСОБА_13 , надані ним відразу після події.

Посилання сторони захисту на відсутність у процесуальних документах часу прийняття заяв потерпілого, що унеможливлює встановити час, коли саме ОСОБА_13 звернувся до поліції про вчинені щодо нього кримінальні правопорушення, не впливає на доведеність вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та не є підставою для визнання доказів недопустимими, оскільки факт подання заяви не заперечується, в день подання заяви були внесені відомості в ЄРДР, а саме 23.11.2025 о 17.52, при цьому встановлення точного часу звернення ОСОБА_13 із заявою до правоохоронних органів не несе за собою жодних юридичних обмежень щодо проведення досудового розслідування.

Стосовно доводів апеляційної скарги в тій частині, що відомості до ЄРДР були внесені незаконно, оскільки на власноручно написаній заяві ОСОБА_13 , яка адресована керівнику Шепетівського РУП про вчинення щодо нього злочину, відсутня дата її подання, одночасно з тим, вказана заява не зареєстрована у черговій частині РУП, на ній відсутня резолюція керівника РУП про виконавця її розгляду та відсутня інформація, яким чином вона з`явилась у матеріалах провадження, то колегія суддів вважає їх неспроможними, зважаючи на наступне.

Витягами №0001325 та №0001326 підтверджується внесення відомостей до ЄРДР 23.11.2018 року о 17 год. 52 хв. за ч.2 ст. 186 КК України та о 18 год. 49 хв. за ч.2 ст. 146 КК України за заявою потерпілого про кримінальне правопорушення (т.1 а/п 7, 10).

Згідно положень ч.1 ст. 214 КПК України, підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) є заява або повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення (у будь-якій формі письмовій, усній, електронній, навіть через ЗМІ або соціальні мережі), самостійне виявлення слідчим чи прокурором обставин, що можуть свідчити про кримінальне правопорушення.

Тобто важливим є сам факт надходження інформації, а не форма її оформлення.

Колегія суддів також вважає неспроможними доводи сторони захисту, що у свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 під час впізнання особи по фотознімкам, не було твердої впевненості в особі, яка незаконно заволоділа пальним та яка залишила посвідчення водія на ім`я ОСОБА_13 , а також про те, що впізнання потрібно було проводити за участі обвинуваченого, а не по фотознімках.

Згідно ч.1 ст. 228 КПК України, перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

Відповідно до ч. 6 ст. 228 КПК України, за необхідності, впізнання може провадитися за фотознімками з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Проведення впізнання за фотознімками виключає можливість у подальшому пред`явлення особи для впізнання.

Під час перевірки матеріалів даного кримінального провадження судом, як першої інстанції та і судом апеляційної інстанції, було встановлено, що в матеріалах провадження містяться протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 02.03.2019 року, згідно яких свідок ОСОБА_18 та свідок ОСОБА_19 в присутності двох понятих, серед чотирьох фотознімків до кожного протоколу, пред`явлених до впізнання, за рисами обличчя впізнали особу під №3 та №2, яким виявився обвинувачений ОСОБА_7 як особа, яка лишила посвідчення водія ОСОБА_13 та заволоділа паливом ТОВ «Мото Трейдінг».

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 під час проведення досудового розслідування повідомили слідчого, що можуть впізнати особу, яка залишила посвідчення водія на ім?я потерпілого, зокрема за кольором шкіри, про що засвідчили власним підписом, упізнавши серед 4 фотокарток обвинуваченого ОСОБА_7 . В судовому засіданні місцевого суду невпевненість свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 про впізнання ОСОБА_7 пояснюється тривалим проміжком часу з моменту проведення вказаної слідчої дії, а також впливом на свідка ОСОБА_18 з боку обвинуваченого ОСОБА_7 , який сам підтвердив у судовому засіданні, що після його впізнання звертався до вказаного свідка з претензіями щодо його впізнання.

Доводи захисника, що покази свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , є неточними, не свідчать безпосередньо про скоєння ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів, є безпідставними, оскільки покази цих свідків підтверджують покази потерпілого, а саме спізнення потерпілого, як таксиста, який мав везти обвинувачених, а також щодо стану потерпілого та відсутності у нього телефонів, коли він вирвався від обвинувачених та втік.

Суд першої інстанції проаналізував показання зазначених свідків та дійшов висновку, що вони є послідовними та логічними, узгоджуються між собою, а певні неточності в показах цих свідків пояснюються тим, що з моменту події минуло багато часу та свідки не пам`ятають певних деталей тих подій.

Посилання в апеляційній скарзі захисника, що обвинувачений ОСОБА_8 паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_13 та інших документів у потерпілого не викрадав, що потерпілий самостійно переносив майно зі свого автомобіля до автомобіля Субару, в зв`язку з чим міг документи загубити,є безпідставними та спростовуються дослідженими судом доказами.

Як вбачається з досліджених судом доказів, ОСОБА_8 в присутності ОСОБА_13 , без його дозволу, з бардачка автомобіля серед іншого виявив та забрав офіційні документи потерпілого: паспорт та посвідчення водія на ім`я ОСОБА_13 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 виданого 24 січня 2017 року Центром 6845 ОСОБА_14 на автомобіль марки ВАЗ 21099 д.р.н. НОМЕР_1 ; ліцензію на право здійснення пасажирських перевезень таксі на ім`я ОСОБА_13 ; екзаменаційну картку водія на ім`я ОСОБА_13 , які із погрозами застосування до нього фізичного насильства, перемістив їх в салон автомобіля марки «SUBARU» д.р.н. НОМЕР_6 , під керуванням ОСОБА_7 , а в подальшому привласнили та використали на власний розсуд.

Винуватість ОСОБА_8 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, крім показань потерпілого ОСОБА_13 , який змушений був замовити нові офіційні документи, такі як паспорт громадянина України та посвідчення водія, підтверджується заявою працівника АЗС ОСОБА_18 та її показаннями у судовому засіданні про те, що посвідчення водія на ім?я ОСОБА_13 було залишено в 2019 році в якості завдатку за пальне, а також протоколом пред?явлення особи до впізнання від 02.03.2019 року з вказаним свідком, яка впізнала ОСОБА_7 , як особу, яка надала їй вказане посвідчення водія.

Крім того, згідно протоколу огляду місця події, в ході огляду на місці, що вказав потерпілий, а саме біля гаражів, було виявлено та вилучено телефони, тоді як будь-які документи були відсутні, що спростовує доводи захисту, що потерпілий самостійно переносив майно зі свого автомобіля до автомобіля Субару та міг документи загубити.

Колегія суддів вважає, що доводи захисника ОСОБА_10 , що обвинувачений ОСОБА_7 будь яких протиправних дій з ОСОБА_8 не вчиняв, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються дослідженими судом доказами, а саме показаннями потерпілого ОСОБА_13 , який під час слідчого експерименту та в судовому засіданні підтвердив, що його майно, із застосуванням насильства, відкрито викрав ОСОБА_8 за мовчазної згоди ОСОБА_7 , чим позбавили його можливості розпоряджатися ним.

Крім того, показання потерпілого узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_34 , який дав свій телефон потерпілому, оскільки той повідомив, що в нього забрали мобільний телефон; показаннями свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_35 , яким потерпілий особисто повідомляв про відкрите викрадення мобільних телефонів обвинуваченими.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, сам обвинувачений ОСОБА_7 на початку судового розгляду свою вину у вчиненні грабежу визнавав повністю, а в подальшому надав показання щодо невизнання відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_13 та спричинення йому тілесних ушкоджень.

Посилання сторони захисту на те, що повідомлення про підозру ОСОБА_8 від 08 листопада 2023 року було вручене з порушенням вимог КПК України, то слід зазначити наступне.

Повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.

Статтею 135 КПК України визначений порядок здійснення виклику в кримінальному провадженні. Зокрема, особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою. У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

Згідно ст.136 КПК України належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

З наданих матеріалів вбачається, що повідомлення про підозру було складено 08 листопада 2023 року, та в цей же день у зв`язку із відсутністю ОСОБА_8 за адресою його проживання, повідомлення про підозру було оголошено його батькові ОСОБА_24 . При цьому відмова ОСОБА_24 , який є його батьком, від підпису про отримання зафіксована відеозаписом. Крім того, на відеозаписі зафіксовано факт вручення повідомлення про підозру ОСОБА_24 о 18 год. 18 хв. 08 листопада 2023 року. Тобто повідомлення про підозру було вручено відповідно до вимог КПК України, а тому посилання захисника в цій частині є безпідставним (Т.4 а/п 27-35).

На переконання апеляційного суду сторона обвинувачення мала усі законні підстави застосовувати особливий порядок вручення ОСОБА_8 повідомлення про підозру (у спосіб, передбачений для вручення повідомлень) та вжито всіх заходів для дотримання процедури вручення повідомлення про підозру, передбаченої ч.1 ст.278 КПК України.

Тому, апеляційний суд вважає, що доводи сторони захисту про вручення вказаного повідомлення про підозру з порушенням кримінального процесуального законодавства не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. Вручення повідомлення про підозру ОСОБА_8 здійснювалося у спосіб, передбачений для вручення повідомлень відповідно до вимог Кримінального процесуального Кодексу.

Посилання захисника, що в матеріалах справи міститься протокол обшуку від 25.11.2018 року, дозвіл на проведення якого наданий ухвалою слідчого судді Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26.11.2018 року, то слід зазначити наступне.

За приписами ч. 2 ст. 234 КПК обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду.

Згідно з частинами 1, 3 ст.233 КПК ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті. Слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами ст. 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого, дізнавача про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому ст. 255 цього Кодексу.

Тобто приписи ст. 233 КПК України визначають виключний перелік підстав для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді.

З матеріалів судової справи встановлено, що слідчий після проведення невідкладного обшуку звернувся з клопотанням до слідчого судді про дозвіл на його проведення в порядку ст. 233 КПК України, указавши мету - виявлення та фіксація відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема знарядь його вчинення, документування і здобуття доказів кримінально-протиправної діяльності, відшукання та вилучення речових доказів, які самостійно або в сукупності з іншими доказами можуть мати суттєве значення для встановлення об`єктивної істини і притягнення винних до кримінальної відповідальності.

Слідчий суддя Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 листопада 2018 року, надаючи слідчому дозвіл на обшук, який фактично було проведено 25 листопада 2018 року, своє рішення обґрунтував тим, що матеріалами кримінального провадження, доданими до клопотання, підтверджується наявність передбачених ч. 3 ст. 233 КПК підстав для проведення обшуку без ухвали слідчого судді за участю власника транспортного засобу, з метою фіксації відомостей для переслідування осіб, які причетні до вчинення цього злочину (Т.1 а/с 95-96).

Отже, обшук у салоні автомобіля марки «SUBARU B9 Tribeca» р.н. НОМЕР_6 , проведено відповідно до вимог ст. 233, 234 КПК України, за участі понятих, за результатом проведення якого складено протокол, який підписаний учасниками цієї слідчої дії без будь-яких зауважень та відповідає вимогам ст. 104, 105 КПК України. Будь-яких заперечень чи зауважень щодо проведеного обшуку не надходило (т.1 а/п 85-89).

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи про відсутність у діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.146 КК України, оскільки на вимогу обвинувачених потерпілий сів до автомобіля під керуванням ОСОБА_7 , при цьому обвинувачені не змогли пояснити необхідність перебування потерпілого у їх автомобілі, який не керував цим автомобілем, тоді як був їм потрібен тільки як таксист для керування автомобілем, не перебував у товариських відносинах з обвинуваченими, обвинувачені зв`язали руки потерпілому, він був позбавлений можливості покинути автомобіль за своїм бажанням. Злочин вважається вчиненим, коли потерпілого фактично позбавлено свободи пересування, обвинувачені усвідомлювали незаконність своїх дій і бажали їх вчинити.

Щодо доводів про необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.1 ст.263, ч.1 ст 309 КК України більш м`якого покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину,мають суворо додержуватися вимог статті 65КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Досліджуючи інформацію про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Призначення покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 відповідає вимогам статей 50, 65-67 КК України.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 не судимий згідно ст. 89 КК України, за місцем проживання характеризується як особа, на яку не подавали скарги, зареєстрований як фізична особа-підприємець, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання ОСОБА_7 не встановлено.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі,встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті(частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Таким чином, зважаючи на обставини справи та характер вчинення інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, враховуючи характеристику особи обвинуваченого, ставлення до вчиненого, для досягнення мети покарання, передбаченої ч.2 ст. 50 КК України, суд призначив покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, тобто в мінімальному розмірі, передбаченому ч.1 ст.263 КК України, за ч.1 ст.309 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік, тобто в межах санкції, колегія суддів вважає, що покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а тому підстав вважати призначене покарання несправедливим через його суворість, пом`якшення цього покарання, не вбачає. Більш м`яке покарання не сприятиме виправленню обвинуваченого, а також може створити у обвинуваченого та інших осіб схильність до вчинення аналогічних злочинів, хибне уявлення про безкарність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Окрім того, у своїй апеляційній скарзі захисник ніяк не обґрунтував необхідність пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання, лише формально зазначили про таке.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17.09.2009). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий та надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від 16.10.2008).

Між тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме звільнення ОСОБА_8 від покарання на підставі ч.5 ст.74, 49 КК України, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули певні строки: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Тобто, у диспозиції вказаної статті зазначається про кримінальне правопорушення, як одне, а тому звільнення від кримінальної відповідальності або від покарання з вказаної підстави повинно застосовуватися окремо до кожної статті та виходячи із строків давності стосовно кожного із діянь, які складають сукупність кримінальних правопорушень, обраховуючи їх самостійно.

Згідно з положенням ч.5 ст.74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Тому, суд, визнаючи ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 357, ч. 3ст. 357 КК України, зобов`язаний був звільнити його від покарання на підставіст. ст. 49, 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності за кожне кримінальне правопорушення окремо, а не після призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, на підставі ст. 70 КК України.

За приписами частин 2, 3 ст. 285 КПК України обвинуваченому, який може бути звільненим від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено право та підстави такого звільнення, право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо обвинувачений заперечує проти звільнення від кримінальної відповідальності, судове провадження здійснюється в повному обсязі в загальному порядку.

З огляду на наведене, частина 5 ст.74 КК України застосовується лише у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ст.49 КК). Якщо особа заперечує проти закриття справи за нереабілітуючою її підставою (закінчення строків давності) і вимагає закрити її, наприклад, за відсутністю події або складу злочину, суд, за наявності для цього підстав, визнає особу винною, ухвалює обвинувальний вирок і звільняє її від покарання, керуючись положеннями ст.49, ч.5 ст.74 КК України.

Колегією суддів установлено, що суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що строки давності за ч.2 ст.146, ч.1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_8 станом на день ухвалення вироку закінчилися, ОСОБА_8 як судом першої, так і апеляційної інстанції роз`яснені можливість та наслідки застосування ст.49 КК України, судом з`ясована його думку, проте останній заперечував проти закриття кримінального провадження та звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Разом з тим, суд першої інстанціїна підставі ч.1 ст.70 КК України призначив обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України, визначив остаточне покарання на відповідно до ч.5 ст.74 КК України звільнив ОСОБА_8 від призначеного покарання на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Таким чином, судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що відповідно до вимог ст.409, 413 КПК України є підставою для зміни вироку, оскільки зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, вирок стосовно ОСОБА_8 на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України підлягає зміні, при цьому колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_10 .

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Шепетівської окружної прокуратури ОСОБА_12 задовольнити.

Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 квітня 2025 року стосовно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 змінити в частині призначеного ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст 146, ч.1 ст. 357, ч.3 ст. 357 КК України.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст. 146 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки та на підставі ч.5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнити від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.1 ст. 357 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік та на підставі ч.5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнити від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.3 ст. 357 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки та на підставі ч.5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнити від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Виключити з резолютивної частини вироку суду першої інстанції посиланняна призначення остаточного покарання ОСОБА_8 на підставі ч.1 ст. 70 КК України.

В іншій частині вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3