УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 464/466/18

провадження № 51 - 4152 ск 25

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду

Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 липня 2025 року,

встановила:

За вироком Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

За вироком суду ОСОБА_5 31 грудня 2017 близько 21:30 год, керуючи автомобілем марки «Шкода» реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація Республіки Польща), та рухаючись по вул. Сихівська, у м. Львові в напрямку пр. Ч. Калини, порушив чинні вимоги Правил дорожнього руху України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, а саме: Р. 1 п. 1.5, 1.10; Р. 2 п. 2.3 б), Д);Р. 10 п. 10.1; Р. 16 п. 16.6, що виразилося в тому, що він, будучи неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, виконуючи маневр повороту ліворуч не переконався у його безпеці та не надав дорогу зустрічному автомобілю марки «Шевроле-Лачетті», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , внаслідок чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, зіткнення транспортних засобів, в результаті якого пасажир автомобіля марки «Шкода» ОСОБА_7 , згідно висновку судово-медичної експертизи, отримала тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя на момент заподіяння.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 24 липня 2025 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, просить ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 липня 2025 року змінити в частині призначеного покарання, застосувавши щодо ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами та на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк в 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК

На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що призначене її підзахисному покарання за своїм видом та розміром є явно несправедливим внаслідок своєї суворості, судом апеляційної інстанції не взято до уваги, що у зв`язку із вибаченнями ОСОБА_5 , відшкодуванням завданої шкоди, встановленням невідповідності дій іншого учасника ДТП Правилам дорожнього руху, причинного зв`язку між такими діями та ДТП, потерпіла змінила свою позицію та прийняла вибачення, просила суд не застосовувати покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Також зазначає, що при призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд першої інстанції не взяв до уваги, що з моменту вчинення кримінального правопорушення минуло понад 8 років. Після ДТП ОСОБА_5 продовжив керувати транспортним засобом, та більше ніж за 8 років, жодного разу не притягався до кримінальної та адміністративної відповідальності. Окрім цього, з літа 2025 року ОСОБА_5 змушений здійснювати догляд за своєю бабою ОСОБА_8 , яка проживає сама у с. Печенія Львівської області, через її похилий вік, а також встановлення ряду невиліковних хвороб.

Зазначає, що у недотримання положень ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції не перевірив доводів апеляційної скарги сторони захисту та не навів мотивів, з яких вирок суду першої інстанції залишив без зміни.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій за вказаною статтею у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до ст. 3 Конституції України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, невизнання вини, його наслідки у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, вперше притягується до кримінальної відповідальності, згідно з даними досудової доповіді органу пробації, виправлення особи можливе без обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

При цьому суд першої інстанції, вирішуючи питання призначення додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини злочину та дійшов обґрунтованого висновку, що воно має бути призначено у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, і таке своє рішення належним чином мотивував.

Разом з цим, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 , у тому числі додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, зазначив що воно буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги зі змінами захисника ОСОБА_4 , належним чином перевірив викладені у ній доводи, які є аналогічними доводам її касаційної скарги, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що призначене ОСОБА_5 додаткове покарання є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів, та відповідає вимогам статей 50, 65 КК.

Щодо доводів захисника про примирення з потерпілою та її позицію про незастосування додаткового покарання судом апеляційної інстанції зазначено наступне.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 , крім основного, ще й додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення та характеру допущених ОСОБА_5 порушень вимог правил дорожнього руху, внаслідок яких потерпілій спричинено тяжке тілесне ушкодження, апеляційний суд дійшов висновку, що у цій ситуації покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не сприятиме досягненню його мети, яка, серед іншого, полягає у запобіганні вчиненню обвинуваченим нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

При цьому, як слушно зазначено колегією суддів апеляційної інстанції, що думка потерпілого хоч і враховується при призначенні покарання, однак не є визначальною, згідно позиції Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

Як зазначено судом апеляційної інстанції доводи захисника про порушення вимог ПДР іншим учасником дорожнього руху не дають підстав для незастосування щодо ОСОБА_5 додаткового покарання, оскільки, призначаючи покарання, суд виходить з принципу його індивідуалізації та враховує обставини щодо конкретної справи й особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у цьому випадку ОСОБА_5 .

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Отже, Верховний Суд вважає, що основне та додаткове покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, зміни ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_5 в частині призначення покарання та скасування строку додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 липня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3