УХВАЛА

10 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 601/1253/25

провадження № 51-4238 ск 25

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

перевіривши підписану захисником ОСОБА_4 касаційну скаргу на вирок Тернопільського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_5 ,

установила:

У касаційній скарзі порушується питання про перегляд указаного судового рішення в касаційному порядку.

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що скаргу було подано без додержання приписів пунктів 1, 5 ч. 2, ч. 4 цієї норми процесуального права.

Відповідно до цих законодавчих положень у касаційній скарзі має бути зазначено найменування суду касаційної інстанції (далі - Суд) та вимоги, котріповинніузгоджуватисязістаттями 436, 437 КПК, адже Суд наділений повноваженнями скасувати чи змінити оспорюване рішення виключно на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 цього Кодексу. Також за правилами ст. 427 КПК касаційна скарга підписується особою, яка її подає.

Окреслене було залишено поза увагою при зверненні до Суду.

Як відображено у скарзі (перша сторінка), скаржником є засуджений ОСОБА_6 , однак замість нього скаргу підписано електронним підписом ОСОБА_4 , котрий її подав. Такі розбіжності перешкоджають безспірно визначити конкретну особу учасника кримінального провадження, який оскаржує вирок, а отже, і додержанню ст. 436 КПК при прийнятті рішення за наслідками розгляду касаційної скарги.

У поданій скарзі її автор просить скасувати вирок апеляційного суду і залишити без зміни вирок місцевого. Однак, заявлена вимога суперечить згаданій нормі процесуального права, адже в конкретній юридичній ситуації ревізується за касаційною процедурою вирок апеляційного суду в частині застосованого заходу примусу і в ст. 436 вказаного Кодексу не передбачено рішення, на котрому наполягає скаржник.

Крім того, як убачається зі змісту касаційної скарги, у ній не йдеться про погіршення становища засудженого. Зокрема, на думку захисника, апеляційний суд усупереч статтям 50, 65 Кримінального кодексу України не зважив на пом`якшуючі обставини та дані про особу винного і замість застосування інституту умовного звільнення (ст. 75 цього Кодексу) неправомірно призначив покарання, яке належить відбувати реально.

Тож, посилаючись на надмірну суворість покарання як на підставу для скасування оспорюваного рішення скаржник не врахував, що відповідно до законодавчих приписів (ст. 437 КПК) вирок може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інший спосіб погіршити становище засудженого лише у разі, якщо з цих підстав касаційну скаргу подав прокурор, потерпілий чи його представник.

Разом із цим необхідно зауважити, що в касаційній скарзі не вказано найменування Суду до якого її скеровано.

Оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам ст. 427 КПК, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити скаргу без руху й установити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала касаційну скаргу.

Щодо зупинення виконання вироку, то за правилами ст. 430 КПК це питання вирішується після відкриття касаційного провадження.

Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, колегія суддів

постановила:

Касаційну скаргу, підписану захисником ОСОБА_4 , на вирок Тернопільського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_5 залишити без руху і встановити строк для усунення недоліків упродовж п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.

У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3