ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/8136/23
Номер провадження: 11-кп/819/ 441/25
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року Херсонський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю :

секретаря судового

засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

адвоката: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спеціального судового провадження (in absentia) кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000326 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 23 червня 2025 року щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки російської федерації, громадянки України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 23 червня 2025 року ухваленого за результатами спеціального судового провадження (in absentia) ОСОБА_9 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років зпозбавленням права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, правоохоронних органах, органах державного управління, місцевого самоврядування або органах, що надають публічні послуги на строк 15 років з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна на користь держави.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою, застосований ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.09.2023 року залишено без змін, до затримання обвинуваченої ОСОБА_9 та приведення вироку до виконання.

Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_9 обраховано з моменту приведення вироку до виконання, тобто з дня її фактичного затримання.

Строк додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, правоохоронних органах, органах державного управління, місцевого самоврядування або органах, що надають публічні послуги, ухвалено рахувати з моменту відбуття ОСОБА_9 основного покарання у виді позбавлення волі.

Судом першої інстанції у вироку встановлено, що громадянка України, мешканка м. Херсона ОСОБА_9 , діючи умисно, підтримуючи воєнну агресію РФ на території України, надала згоду на зайняття посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в окупаційному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території України, за наступних обставин.

Так, ОСОБА_9 не пізніше 14.07.2022 (більш точна дата в ході досудового розслідування не встановлена), перебуваючи в тимчасово окупованому м. Херсоні, вирішила працевлаштуватися у незаконний орган влади та розпорядженням так званого голови «ВГА города Херсона» ОСОБА_10 від 14.07.2022 № 37 була призначена на посаду «начальника отдела жилищной политики управления жилищно-коммунального хозяйства «ВГА города Херсона».

У липні 2022 року (більш точна дата органом досудового розслідування не встановлена) в приміщенні Херсонської міської ради за адресою: м. Херсон, проспект Ушакова, 37, так званим «заместителем главы «ВГА города Херсона» по вопросам ЖКХ и дорожной инфраструктуры» ОСОБА_11 на загальній нараді за участі керівників підприємств, які обслуговують житловий фонд м. Херсона, було представлено ОСОБА_9 як «начальника отдела жилищной политики управления жилищно-коммунального хозяйства «ВГА города Херсона».

На займаній посаді ОСОБА_9 здійснювала загальне керівництво працівниками зазначеного відділу та виконувала організаційно-розпорядчі функції з контролю за реалізацією рішень керівництва «ВГА города Херсона» у сфері житлової політики та їх виконання комунальними і приватними суб`єктами господарювання.

Зокрема, протягом липня-жовтня 2022 року (до моменту початку евакуації «ВГА Херсонской области» та «ВГА города Херсона» з м. Херсона на тимчасово окуповану територію лівобережжя Херсонської області) ОСОБА_9 проводила робочі наради в приміщенні Херсонської міської ради за адресою: м. Херсон, проспект Ушакова, 37, та вимагала у керуючих компаній з обслуговування житлових фондів м. Херсона здійснювати перереєстрацію їх підприємств за законодавством РФ з відкриттям рахунків у банківських установах держави-агресора для сплати податків. У разі зволікання та відмови у перереєстрації підприємств, ОСОБА_9 погрожувала звільненням з посад та втратою сфери надання послуг з обслуговування житлового фонду та передачі його іншим компаніям, які вже здійснюють діяльність за російським законодавством.

Суд кваліфікував дії обвинуваченої ОСОБА_9 за ч.5 ст.111-1 КК України як добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Вимоги та узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_8 ( далі-прокурор ) просить вирок від 23.06.2025 року щодо ОСОБА_9 змінити в частині призначеного покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Виключити з резолютивної частину вироку посилання суду на позбавлення ОСОБА_9 права обіймати будь-які посади в органах державної влади, правоохоронних органах, органах державного управління, місцевого самоврядування, а також зайняття посад пов`язаних з виконанням адміністративно-господарських функцій.

Вважати ОСОБА_9 засудженою за ч. 5 ст. 111-1 KK України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 10 років з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, та в органах, що надають публічні послуги, строком на 15 років, з конфіскацією всього її особистого майна на користь держави.

Строк додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати посади на підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, та в органах, що надають публічні послуги, строком на 15 років, рахувати з моменту відбуття ОСОБА_9 основного покарання у вигляді позбавлення волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

На обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що в резолютивній частині вироку має бути чітко сформульоване рішення про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, щоб не виникло жодних сумнівів під час виконання вироку. Суд повинен конкретизувати правову заборону і точно зазначити у вироку характер та коло тих посад або вид тієї діяльності, права обіймати які чи займатися якою він позбавляє засудженого. Покарання має формулюватися таким чином, щоб засуджений не мав права обіймати зазначені у вироку посади або займатися забороненою діяльністю в будь- якій галузі, а також був позбавлений можливості обіймати такі посади або займатися такою діяльністю які за змістом, характером і обсягом повноважень є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинення кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування і судом дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.5 ст. 111-1 КК України як добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Натомість , у резолютивній частині вироку, визначаючи вид додаткового покарання та строк відбуття ОСОБА_9 додаткового покарання за ч. 5 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення права обіймати певні посади та займатися певною діяльністю, суд необґрунтовано вказав на позбавлення її права обіймати посади в правоохоронних органах, оскільки кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_9 , не пов`язане із зайняттям посади, пов`язаної з виконанням цих функцій у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Крім того, прокурор вказує, що суд першої інстанції, обираючи у якості додаткового покарання позбавлення ОСОБА_9 права обіймати посади в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, строком на 15 років не врахував, що на момент ухвалення вироку обвинувачена досягла 70-річного віку та фактично проігнорував положення ч. 4 ст. 83 Закону України «Про державну службу» та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», які регламентують граничний вік перебування особи на публічній службі, що має безпосереднє правове значення для оцінки можливості застосування окремих норм матеріального та процесуального права, у контексті визначення виду і змісту додаткового покарання.

Досягнення ОСОБА_9 . 70-річного віку на момент постановлення вироку об`єктивно виключає можливість її подальшого перебування на державній службі або службі в органах місцевого самоврядування. Це обмеження виникає ex lege тобто безпосередньо в силу закону, без необхідності додаткових рішень суду або інших уповноважених органів, що надає йому імперативний характер і виключає можливість подальшого перебування встановленого вікового порогу.

Санкція інкримінованої ОСОБА_9 статті імперативно передбачає застосування додаткового покарання і законодавець надав суду дискреційні повноваження у виборі конкретних обмежень, проте у межах цієї дискреції суд зобов`язаний забезпечити ефективність і доцільність обраного заходу з огляду на мету покарання та принцип його індивідуалізації.

Зазначає, що у силу досягнення обвинуваченою особою 70-річного віку, вона вже втратила право обіймати посади в органах державної влади чи місцевого самоврядування, а призначення їй додаткового покарання саме у вигляді позбавлення цього права є юридично надлишковим і позбавленим будь-якого практичного сенсу, не створює нових правових обмежень, не виконує ні каральної ні превентивної, ні виховної функції, та зводиться до декларативного дублювання закону у тексті вироку. У цій ситуації суд, діючи в межах наданих повноважень і виходячи з мети покарання, мав би обрати інший вид додаткового покарання, передбачений санкцією, який забезпечував би реальну правову дію й досягав цілей кримінальної відповідальності у конкретному випадку.

Вважає, що судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_9 порушено принцип законності, оскільки вирок ухвалено з порушенням вимог кримінального закону.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Прокурор підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Адвокат ОСОБА_7 не заперечував проти задоволення апеляційних вимог.

Обвинувачену ОСОБА_9 було повідомлено про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги з дотриманням правил, передбачених ч.8 ст.135 та ст.323 КПК України, зокрема шляхом надсилання повідомлення за останнім відомим місцем реєстрації/проживання обвинуваченої та шляхом публікацій повідомлення про виклик до суду в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), а також шляхом розміщення повісток про виклик до суду на веб-сайті Херсонського апеляційного суду та направлення документів на адресу її захисника.

Обвинувачена до суду не з`явилася, заяв чи клопотань не подавала, у зв`язку з чим судовий розгляд у даному кримінальному провадженні здійснювався за відсутності обвинуваченої (in absentia) з обов`язковою участю захисника, який не заперечував проти апеляційного розгляду за відсутності ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідь судді , пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви суду .

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України за встановлених судом викладених у вироку обставин, правильність кваліфікації її дій, в апеляційній скарзі прокурором не оспорюється.

Наявність підстав та дотримання судом положень щодо спеціального судового провадження відповідно до ч. 3 ст. 323 КПК України в апеляційній скарзі та прокурором не оспорюються.

Прокурор в апеляційній скарзі наводить доводи про неправильність вироку в частині призначення додаткового покарання.

Прокурор за доводами апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом Закону про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при призначенні додаткового покарання.

Відповідно до положень ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є:

1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню;

2) застосування закону, який не підлягає застосуванню;

3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту;

4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Прокурор в апеляційній скарзі не навів обґрунтування в чому полягає неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність у контексті приписів ст. 413 КПК. Натомість вказує, що суд першої інстанції фактично проігнорував положення спеціального законодавства, яке регламентує граничний вік перебування особи на публічній службі, а саме ч. 4 ст. 83 Закону України «Про державну службу» та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» і не врахував ці норми при виборі конкретного виду обмеження, які мають реалізовуватися з урахуванням характеру правопорушення та даних про особу винного та інших обставин, та посилається на те, що кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_9 , не пов`язане із зайняттям посади, пов`язаної з виконанням цих функцій у незаконному правоохоронному органі,

Із вироку вбачається, що при призначенні покарання обвинуваченій суд врахував характер і ступінь суспільної небезпеки, ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України віднесено до тяжких, обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченої та спричинені наслідки, відсутність обставин , що пом`якшують покарання , обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, дійшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання в межах санкцій ч.5 ст. 111-1 КК України лише в умовах ізоляції її від суспільства, з позбавленням права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, правоохоронних органах, органах державного управління, місцевого самоврядування або органах, що надають публічні послуги на строк 15 років, з конфіскацією всього належного на праві власності майна на користь держави.

Дії, передбачені ч. 5 ст. 111-1 КК України караються позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Згідно з вироком дії обвинуваченої кваліфіковано судом за ч. 5 ст. 111-1 КК як добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Згідно з визначенням п. 6 ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» ( далі- Закон) окупаційна адміністрація Російської Федерації - сукупність державних органів і структур Російської Федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

Зважаючи на встановлені судом обставини кримінального правопорушення, суспільну небезпеку вчиненого злочину, яка полягає у тому, що особа (колаборант), з використанням умов воєнного стану, співпрацює з окупаційною владою на шкоду власній державі, тим самим свідомо допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади, в т.ч. окупаційної адміністрації, до якої згідно входять і правоохоронні органи, колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги, що призначаючи додаткове покарання обвинуваченій у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у правоохоронних органах суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

На думку колегії суддів посилання апелянта на те, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність при призначенні додаткового покарання, яке обумовлене віком обвинуваченої особи, не є обґрунтованим . Кримінальний кодекс України, зокрема ст. 55 КК України не встановлює обмежень щодо віку обвинуваченої особи для призначення покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю. Твердження про те, що суд при цьому мав керуватися нормами спеціального законодавства не можна визнати обґрунтованими , вони не узгоджуються з приписами ч.1, 3 ст. 3 КК України, згідно з якими Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права . Кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги про те, що при призначенні ОСОБА_9 покарання не дотримався вимог ст. 50, 65 КК України не є переконливими.

Посилання апеляційної скарги на постанови Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 171/869/21 та від 02.02.2022 року у справі № 344/16025/18 не є релевантними до обставин вказаного кримінального провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції з підстав та за доводів зазначених в апеляційній скарзі, зміні не підлягає, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, ч. 2 ст. 376 КПК України , апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Залишити без змін вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 23 червня 2025 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення і з цього часу протягом 3-х місяців може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4