Справа № 740/6095/24
Провадження № 1-кп/740/143/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

учасники судового провадження:

- прокурори ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

- обвинувачений ОСОБА_7 ,

- захисник адвокат ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині кримінальне провадження № 0000686 від 19.09.2024

за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Шняківка Ніжинського району Чернігівської області, є громадянином України, має середню спеціальну освіту, неодружений, зі слів перебуває у фактичних шлюбних відносинах, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий: 23.02.2021 вироком ІНФОРМАЦІЯ_2 за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді двох місяців арешту, звільнений 27.10.2021 у зв`язку з відбуттям строку покарання; 08.12.2022 вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 за ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки; ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26 листопада 2024 року ОСОБА_7 звільнено від покарання, призначеного вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 08.12.2022 за ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі ч. 2 ст. 74 КК України у зв`язку з усуненням законом караності діяння; визнано ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік, без застосування положень ч. 1 ст. 70 КК України, із звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки; ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_4 від 24 лютого 2025 року задоволено подання ІНФОРМАЦІЯ_5 про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого ОСОБА_7 для відбування покарання, засудженого ОСОБА_7 направлено для відбування покарання, призначеного вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 08 грудня 2022 року з урахуванням ухвали ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26 листопада 2024 року за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік; 25.05.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_2 подано обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України (на цей час перебуває на розгляді в ІНФОРМАЦІЯ_6 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України,

установив:

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року на території України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено воєнний стан та Указом Президента України № 65/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України № 2105-ІХ від 03 березня 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», оголошено загальну мобілізацію.

ОСОБА_7 , будучи військовозобов`язаним, пройшовши військово-лікарську комісію, за результатами якої згідно з таблицею Додаткових Вимог наказу МОЗ України № 402 від 14.08.2008 «Про затвердження положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», за станом здоров`я визнаний придатним до військової служби, за відсутності обставин, передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які надавали б ОСОБА_7 право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, 17.09.2024 відмовився від отримання під особистий підпис персональної бойової повістки (мобілізаційного розпорядження) про призов його на військову службу, яку йому було запропоновано отримати заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_9 .

У подальшому ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленим у встановленому законом порядку про явку на загальну мобілізацію до ІНФОРМАЦІЯ_7 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , на 18.09.2024 для проходження військової служби за мобілізацією до 153 ОМБр, діючи умисно, з особистого мотиву, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, будучи повідомленим про наслідки неявки, маючи можливість прибути до вказаного центру комплектування, не маючи підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, безпідставно, пославшись на небажання проходити військову службу, без поважних причин, відмовився від проходження військової служби та умисно не прибув у визначену повісткою дату та час до ІНФОРМАЦІЯ_7 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , чим ухилився від призову на військову службу під час загальної мобілізації, оголошеної 24 лютого 2022 року згідно з Указом Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» на особливий період, а саме в період воєнного стану, введеного із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», тим самим, порушивши вимоги ст. 65 Конституції України, вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та вимоги Указу Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію».

Такими вищевказаними діями ОСОБА_7 учинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України, а саме умисне ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 визнав частково вину у пред`явленому обвинуваченні та надав показання, що коли він йшов на базар, то його піймали працівники ТЦК та відвезли в лікарню для проходження ВЛК, де написали, що він придатний для проходження військової служби. Однак пізніше йому видали довідку про те, що він обмежено придатний, але цієї довідки на руках у нього немає, він її віддав у ТЦК. Потім йому сказали, що потрібно зібрати сумку та з`явитися о 6 годині ранку на відправлення, що обвинувачений і зробив. Його возили у міста Дніпро, Носівку, Житомир, однак жодна військова частина не взяла його на військову службу, бо він має проблеми зі здоров`ям. Коли його привезли назад до м. Ніжина, то відпустили. Він певний час побув удома, а потім приїхали представники ТЦК та забрали його, тримали декілька днів у центрі. Після того, як його відпустили додому, він не ховався, не тікав, вільно пересувався містом, його бачили працівники ТЦК, при цьому він не висловлював жодних заперечень проти військової служби. Він відмовився від отримання бойової повістки, оскільки злякався, що його відправлять на передову, бо про це говорили працівники ІНФОРМАЦІЯ_7 у перервах між зйомкою відеозапису, який знімали декілька разів. Йому не роз`яснили його права та обов`язки, наслідки відмови від отримання бойової повістки, не проінформували, куди його хочуть відправити. Він відмовився саме від проходження військової служби на передовій, а не вцілому. При цьому обвинувачений ОСОБА_7 повідомив, що готовий проходити військову службу у військових частинах забезпечення, територіальних центрах комплектування чи навчальних центрах, оскільки стан його здоров`я не дозволяє виконувати завдання безпосередньо на лінії фронту.

Незважаючи на часткове визнання своєї вини обвинуваченим, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, повністю доводиться наданими стороною обвинувачення доказами.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надала показання, що працює інспектором мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_7 майже 3 роки. Оскільки обвинувачений ОСОБА_7 є військовозобов`язаним, то стосовно нього ІНФОРМАЦІЯ_8 здійснювалися мобілізаційні заходи. Так, ОСОБА_7 було доставлено до територіального центру комплектування для оформлення військово-облікових документів, після чого йому вручено направлення на проходження ВЛК, яку він пройшов та надав результати, згідно з якими він був придатний до проходження військової служби. У ОСОБА_7 не було підстав для відстрочки, це питання з`ясовується при першому відвідуванні територіального центру комплектування військовозобов`язаним. У подальшому в червні 2024 року ОСОБА_7 було доставлено до територіального центру комплектування та вручено йому бойову повістку, однак його не було направлено до навчального центру через відсутність документів, а саме паспорта. Обвинувачений ОСОБА_7 пообіцяв оформити відповідні документи. Пізніше у серпні 2024 року він під підпис отримав ще одну бойову повістку, однак у призначений день для відправлення до навчального центру не з`явився до територіального центру комплектування. У подальшому у вересні 2024 року начальник мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_9 намагався вручити обвинуваченому ОСОБА_7 бойову повістку, від якої останній відмовився. Указану дію було зафіксовано на відеозапис. Усім військовозобов`язаним, у тому числі й обвинуваченому ОСОБА_7 під підпис роз`яснювалися наслідки відмови від отримання бойової повістки.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні надала показання, що працює на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_7 , до її повноважень належить ведення обліку транспортних засобів територіального центру комплектування. 17 вересня 2024 року вона була присутня під час вручення обвинуваченому ОСОБА_7 начальником мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_9 бойової повістки, від якої обвинувачений відмовився, мотивуючи свою відмову тим, що він не бажає служити. Чи говорив обвинувачений ОСОБА_7 інші причини, через які відмовився від отримання бойової повістки, не пам`ятає. Про відмову ОСОБА_7 від отримання повістки начальником Калініним було складено акт про відмову, який підписали вона та ОСОБА_10 як свідки. Щодо мобілізаційних заходів, які застосовувалися до обвинуваченого ОСОБА_7 , свідок ОСОБА_11 зазначила, що ОСОБА_7 рахувався у ІНФОРМАЦІЯ_9 як особа, яка ухиляється від призову. Зокрема, 02 вересня 2024 року йому вручено бойову повістку про відправлення 16 вересня 2024 року до навчального центру, за якою останній не з`явився. ОСОБА_7 було роз`яснено його права та обов`язки, а також наслідки про відмову від отримання бойової повістки, зокрема, про кримінальну відповідальність.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_12 надав показання, що працює хірургом та періодично перебуває у складі військово-лікарської комісії. Оскільки в червні 2024 року було багато військовозобов`язаних (близько 30-40 чоловік у день), які проходили комісію, то він нікого не пам`ятає, у тому числі й не пам`ятає обвинуваченого ОСОБА_7 . У картці обстеження та медичного огляду № 1827, яка належить обвинуваченому, стоїть його підпис та його почерком написано «придатний». Висновок про придатність він робить на підставі огляду, під час якого запитує в обстежуваного про наявність скарг, металоконструкцій в тілі. Якщо в пацієнта є скарги, то він відправляє його до профільного спеціаліста (зокрема, травматолога, уролога), які проводять огляд, за результатами якого роблять акт обстеження. У подальшому на підставі акта обстеження ОСОБА_12 робить висновок про придатність особи. Якщо пацієнт не повідомляє про наявність у нього проблем зі здоров`ям, то лікар пише, що така особа придатна до проходження військової служби.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні надав показання, що працює на посаді заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 та пам`ятає, як намагався вручити обвинуваченому ОСОБА_7 бойову повістку, від отримання якої останній відмовився, що зафіксовано на відеозаписі. Усім військовозобов`язаним, у тому числі й ОСОБА_7 роз`яснюються їхні права та обов`язки, наслідки відмови від отримання бойової повістки. Мотиви відмови ОСОБА_7 від отримання бойової повістки він не пам`ятає. Щодо обвинуваченого ОСОБА_7 територіальним центром комплектування здійснювалися такі мобілізаційні заходи: 29.08.2024 його відправляли до навчального центру, однак через відсутність паспорта його відмовилися приймати. Також обвинуваченому ОСОБА_7 було вручено бойову повістку про його відправку 16.09.2024 до 433 ОЦЗ, однак останній у призначений час не з`явився до центру комплектування. Також свідок пояснив, що відомості щодо відправки військовозобов`язаних вносяться до їхніх облікових карток, при цьому лише із січня 2025 року такі відомості почали вносити до системи «Оберіг».

Допитана в судовому засіданні (за клопотанням сторони захисту) свідок ОСОБА_13 , яка є цивільною дружиною обвинуваченого ОСОБА_7 , надала показання, що у кінці літа чи на початку осені 2024 року, точної дати і часу не пам`ятає, ОСОБА_7 на вулиці забрали працівники ІНФОРМАЦІЯ_7 та відвезли до ТЦК, де утримували декілька днів. Вона підтримувала з ним зв`язок по телефону і він їй розповів, що його возили в міста Дніпро, Житомир, Носівку, але представники військових частин відмовлялися брати ОСОБА_7 через проблеми з ногою (в нього був перелом ноги, він самостійно зняв гіпс, внаслідок чого нога нерівно зрослася). Після цього ОСОБА_7 привезли назад до м. Ніжина та деякий час не чіпали. При цьому він не ховався, не тікав, був удома, виходив на вулицю, його бачили працівники ТЦК. ОСОБА_7 говорив їй, що йому не хотілося б служити, але він розумів, що якщо потрібно буде, то мобілізується, він не відмовлявся від служби.

У судовому засіданні досліджено письмові докази, а саме:

- повідомлення про кримінальне правопорушення від 19.09.2024 № 1/14414, відповідно до якого т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_14 повідомив про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України, вчинене ОСОБА_7 , а саме, що на виконання вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» 17.09.2024 представниками ІНФОРМАЦІЯ_7 було вручено бойову повістку (мобілізаційне розпорядження) ОСОБА_7 , але останній відмовився від отримання такої повістки;

- акт про неприбуття громадянина за бойовою повісткою (офіційним повідомлення, викликом) від 16.09.2024, складений офіцером мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_15 у присутності свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , згідно з яким громадянину ОСОБА_7 , якому 02 вересня 2024 року було повідомлено, що відповідно до ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» на підставі бойової повістки (офіційного повідомлення, виклику) начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 він особисто зобов`язаний прибути до ІНФОРМАЦІЯ_7 за адресою: АДРЕСА_3 , 16 вересня 2024 року для відправки до 433 ОЦЗ, не прибув у визначений час до призначеного місця за бойовою повісткою, чим допустив порушення вимог ст. 210-1 КУпАП у частині ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період;

- розписку ОСОБА_7 про те, що повістку він одержав 02 вересня 2024 року;

- акт про відмову громадянина від отримання бойової повістки (офіційного повідомлення, виклику) від 17.09.2024, складений офіцером мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_15 у присутності свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , згідно з яким громадянину ОСОБА_7 повідомлено, що відповідно до ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» на підставі бойової повістки (офіційного повідомлення, виклику) начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 він особисто зобов`язаний прибути до ІНФОРМАЦІЯ_7 за адресою: АДРЕСА_3 , 18 вересня 2024 року о 09-50 год. для відправки в 153 ОМБр. Громадянину ОСОБА_7 роз`яснено положення ст. 210-1 КУпАП про адміністративну відповідальність за порушення законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а також норми ст. 336 КК України про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. Громадянин ОСОБА_7 відмовився особисто отримати бойову повістку;

- повістку на відправку 18 вересня 2024 року на ім`я ОСОБА_7 , в якій відсутній його підпис про отримання;

- довідку військово-лікарської комісії № 81/14 від 26.08.2024, зі змісту якої вбачається, що 04.06.2024 ОСОБА_7 пройшов медичний огляд ВЛК, діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання здоровий та придатний до військової служби;

- картку обстеження та медичного огляду № 1827 від 04.06.2024, згідно з якою ОСОБА_7 придатний до військової служби;

- протокол огляду предмета від 23.09.2024, складеного слідчим СВ Ніжинського РЦП ГУ НП в Чернігівській області ОСОБА_16 , під час якого оглянуто диск з відеозаписом, на якому зафіксовано, як заступник начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_9 у присутності двох свідків звертається до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час розмови ОСОБА_9 повідомляє ОСОБА_7 , що йому вручається бойова повістка на відправку до 153 ОМБр на 18 вересня 2024 року, після чого ОСОБА_9 намагається вручити повістку ОСОБА_7 , на що останній відповідає, що відмовляється її брати, він нікуди не поїде, він не хоче служити, він відмовляється. У подальшому ОСОБА_9 повідомляє ОСОБА_7 , що стосовно нього буде складено акт про відмову громадянина від призову на військову службу;

- оптичний носій з відеозаписом спроби вручення ОСОБА_7 бойової повістки;

- повідомлення т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_17 від 27.09.2024 № 1413/1745, згідно з яким ОСОБА_7 у військовій частині НОМЕР_1 військову службу не проходить та не проходив;

- лист т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_18 від 23.09.2024 № 1/14719, відповідно до якого громадянин ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_9 як військовозобов`язаний у категорії вільних залишків (тобто підлягає мобілізації). Також до 28.08.2024 ОСОБА_7 не мав військово-облікового документа і по цей час не був мобілізований і відповідно не міг бути зарахований до будь-якої військової частини;

- витяг із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 (по стройовій частині) від 29 серпня 2024 року № 468, зі змісту якого вбачається, що солдата ОСОБА_7 , 1992 року народження, призвано 29 серпня 2024 року та направлено для проходження військової служби під час мобілізації, на особливий період;

- витяг із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 (по стройовій частині) від 29 серпня 2024 року № 468/1, згідно з яким солдату ОСОБА_7 , 1992 року народження, військовозобов`язаному, якого не прийнято в/ч НОМЕР_1 відповідно до причин, визначених у поіменному списку, скасовано призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період;

- поіменний список військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_8 та відправлені у складі команди НОМЕР_1 , в якому щодо солдата ОСОБА_7 у графі «відмітка про прийняття» зазначено «відсутній паспорт»;

- повідомлення генерального директора КНП « ІНФОРМАЦІЯ_10 » ОСОБА_19 від 26.09.2024 № 01-13/1694, згідно з яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проходив додаткове обстеження у лікаря-травматолога під час проходження 04 червня 2024 року ВЛК;

- довідку ВЛК № 42/9 від 27.09.2024, яка видана ОСОБА_7 , про те, що на підставі ст. 62 Б графи ІІІ Розкладу хвороб він придатний до військової служби, а саме: непридатний до військової служби у високомобільних десантних військах, плавскладі, морській піхоті, спецспорудах, при цьому придатний до військової служби у частинах забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах. З довідкою ВЛК ОСОБА_7 ознайомлений 27.09.2024, про що міститься відповідна відмітка;

- картку обстеження та медичного огляду № 976 від 27.09.2024;

- акт обстеження стану здоров`я ОСОБА_7 від 27.09.2024 № 1709;

- висновок лікаря-хірурга від 27.09.2024;

- протокол тимчасового доступу до речей і документів від 13.11.2025, відповідно до якого захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 на підставі ухвали Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06 листопада 2025 року отримала тимчасовий доступ до облікової картки військовозобов`язаного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка знаходиться в ІНФОРМАЦІЯ_9 ;

- копію облікової картки ОСОБА_7 до військового квитка НОМЕР_2 , в якій міститься запис про те, що ОСОБА_7 знятий з обліку 28.08.2024, вибув у ІНФОРМАЦІЯ_11 по мобілізації.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, визнає їх достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

На переконання суду, винуватість обвинуваченого доведена поза розумним сумнівом. Можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Так, стаття 336 КК України, за якою обвинувачується ОСОБА_7 , передбачає відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. Злочин, передбачений вказаною статтею, має формальний склад та не є триваючим за своєю суттю. Факт вчинення суспільно небезпечного діяння (яке складає об`єктивну сторону злочину) утворює закінчений злочин.

Об`єктивна сторона злочину в диспозиції ст. 336 КК України визначена із застосуванням терміну «ухилення». Ухилятися - означає намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь, відсторонятися від чогось. Таким чином, зміст ухилення як діяння (дія чи бездіяльність) визначається змістом того, від чого ухиляється особа, в даному випадку - змістом понять «мобілізація» і «призов за мобілізацією». У статті 336 КК УКраїни ці поняття не розкриваються, що свідчить про те, що її диспозиція є бланкетною.

Отже, об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, виражається в бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.

Об`єктом правопорушення у широкому розумінні є суспільні відносини у сфері переведення економіки, діяльності органів влади, самоврядування, інших сфер і галузей країни на функціонування у період воєнного стану, а Сил оборони України - на організацію і штати воєнного часу; у більш вузькому розумінні - це передбачений законом порядок підтримання бойової і мобілізаційної готовності Сил оборони України на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки.

Додатковий обов`язковий об`єкт правопорушення - встановлений законом порядок комплектування Сил оборони України. Шкода, що спричиняється вказаному об`єкту посягання, характеризується такою протиправною поведінкою, коли особа, яка об`єктивно підпадає до призову за мобілізацію до лав Сил оборони України, в односторонньому порядку свідомо виключає себе із передбаченого законом процесу формування Сил оборони України на рівні забезпечення національної безпеки країни й її населення.

Суспільна небезпека правопорушення полягає в тому, що ефективно дати відсіч нападникам на країну чи виконати зобов`язання по спільній обороні від агресора без швидкої і своєчасної мобілізації неможливо. Тому ухилення від призову до Сил оборони України з числа військовозобов`язаних громадян під час воєнних дій, які розпочались або передбачаються, створює загрозу для безпеки держави у сфері оборони.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується прямим умислом. При цьому мотиви на кваліфікацію не впливають.

Прямим умисел є тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Тобто особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер своїх вчинків, проте має намір та бажання так діяти, а саме досягти мети уникнути самого призову за мобілізацією.

Усвідомлення суб`єктом суспільно небезпечного характеру свого діяння означає, що він усвідомлює усі фактичні обставини вчиненого діяння, які відповідають ознакам складу інкримінованого злочину, та одночасно розуміє, що вчинене ним діяння є шкідливим для суспільства.

Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності).

Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Відповідно до визначень, наданих у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року, під мобілізацією розуміється комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

У вказаному Законі надано і визначення особливому періоду - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Пунктом 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року передбачено, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України 24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 65/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 03.03.2022 № 2105-IX, в Україні введений воєнний стан, оголошено та проводиться загальна мобілізація, строки проведення яких неодноразово продовжувались і діють по теперішній час.

Таким чином, з моменту оголошення загальної мобілізації настав і особливий період, тобто з дослідження норм закону випливає, що ці поняття є взаємопов`язані і з оголошенням мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану автоматично настає і особливий період.

Так, безпосередній об`єкт злочину - ухилення від призову за мобілізацією, збігається з об`єктом ухилення від призову на строкову військову службу (ст. 335 КК України). Безпосереднім об`єктом цього злочину виступають суспільні відносини, що забезпечують обороноздатність України, зокрема комплектування її збройних сил, на які відповідно до ч. 2 ст. 17 Конституції України покладаються найважливіші функції: оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.

Суб`єкт - особа що підлягає мобілізації. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» це - військовозобов`язані, що знаходяться в запасі, та громадяни, що підлягають на час мобілізації призову на військову службу і отримали мобілізаційні посвідчення (повістки).

Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачає, що чоловіки віком від 18 до 60 років зобов`язані за викликом з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік. Відповідно виклик здійснюється шляхом вручення повісток.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 22 вказаного вище Закону під час мобілізації та переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на штати воєнного часу, громадяни (крім тих, які проходять службу у військовому резерві) зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти військових комісаріатів у строки, зазначені в отриманих ними документах.

Ухилення громадян від призову на військову службу під час мобілізації в умовах воєнного стану вкрай негативно впливає на укомплектованість військових частин і підриває обороноздатність країни в умовах відсічі збройній агресії Російської Федерації, яка загрожує життю, здоров`ю, безпеці всіх громадян і самому існуванню нашої держави.

Відповідно до п. 56 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом» від 21 березня 2002 року № 352 оповіщення громадян про призов на строкову військову службу та їх прибуття на призовні дільниці здійснюється за розпорядженнями керівників районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Мобілізаційне розпорядження - це документ, який вручається військовозобов`язаному громадянину після проходження ним медичної комісії та визнання його придатним до військової служби для подальшої мобілізації.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов 'язком громадян України.

Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

За змістом кримінального процесуального закону при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, про те, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Оцінюючи зібрані докази, суд вважає, що стороною обвинувачення надано вичерпні доводи та докази щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України. Натомість стороною захисту жодним чином не спростовано доказів сторони обвинувачення, тобто у відсутності в діях ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, які можуть бути підставою для розумного сумніву в доведеності його вини.

Відсутність або наявність бажання обвинуваченого щодо проходження військової служби не впливає на кваліфікацію вказаного кримінального правопорушення.

Сторона захисту на обґрунтування своєї позиції щодо незгоди з первісним висновком ВЛК від 26.08.2024 щодо придатності обвинуваченого до військової служби посилається на медичну документацію про наявність у обвинуваченого певних захворювань, датовану 27.09.2024, а саме: довідку ВЛК, картку обстеження та медичного огляду, акт обстеження стану здоров`я, висновок лікаря-хірурга.

Однак станом на час повторного медичного огляду - 27.09.2024 обвинувачений вже ухилився від призову на військову службу, а саме 17.09.2024 відмовився отримати бойову повістку, а в подальшому 18.09.2024 не прибув у визначений час за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_7 , тобто склад кримінального правопорушення вже був закінчений. На той час наданої обвинуваченим на своє виправдання медичної документації ще не існувало, наявності захворювань не було встановлено. Тим паче, що ВЛК обвинувачений не пред`являв скарг на стан здоров`я, рішень та дій ВЛК не оскаржував, постанова ВЛК про придатність обвинуваченого до військової служби не скасована.

Прийняття рішення щодо придатності або непридатності обвинуваченого до військової служби не входить у компетенцію цього суду, а є виключною компетенцією ВЛК.

Стороною захисту не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що в обвинуваченого є такі захворювання, що унеможливлюють проходження ним служби за мобілізацією.

Вказуючи на монтаж відеозапису, під час якого обвинуваченому ОСОБА_7 вручалася бойова повістка, захисник не надав жодних належних доказів на підтвердження вказаної обставини в розумінні вимог ст. 84, 85 КПК України, згідно з якими: доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів; належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Також захисник не заявляв жодних клопотань з приводу призначення в справі відповідної судової експертизи з метою з`ясування питання щодо можливого монтажу відеозапису.

Більше того, сам обвинувачений у судовому засіданні підтвердив факт своєї відмови від отримання повістки, що було зафіксовано на відеозаписі 17.09.2024, яку пояснив наявністю певних причин, але, як вже зазначалося вище, мотиви ухилення будь-яким способом від призову за мобілізацією не впливають на кваліфікацію діяння.

При цьому суд неодноразово відкладав судові засідання за клопотанням сторони захисту з метою подання до суду доказів (виклик свідків, отримання тимчасового доступу).

Судом створено необхідні умови для виконання сторонами обвинувачення і захисту їхніх процесуальних обов`язків і здійснення прав, в тому числі і права на захист, тобто судом дотримано положення ч. 6 ст. 22 КПК України.

Щодо доводів сторони захисту про те, що під час вручення бойової повістки працівники ТЦК періодично вимикали камеру і зупиняли відеозапис, і наданий стороною обвинувачення суду відеозапис не містить всієї інформації щодо обставин події, яка мала місце під час вручення бойової повістки, слід зазначити, що чинним законодавством не передбачено обов`язку у представників РТЦК та СП здійснення безперервної відеозйомки під час вручення повісток військовозобов`язаним. Більш того, уповноважені особи РТЦК та СП законодавчо не обмежені у здійсненні вибіркової відеозйомки, яка є найбільш доцільною для фіксації подій, які несуть найбільш корисне інформаційне навантаження.

Судом установлено, що поведінка обвинуваченого беззаперечно свідчить про спрямованість його умислу на ухилення від призову за мобілізацією, а мотиви на кваліфікацію не впливають.

Позицію обвинуваченого щодо часткового визнання вини, його показання щодо непридатності до військової служби за станом здоров`я, суд визнає недостовірними і розцінює як обраний спосіб захисту з метою уникнення (пом`якшення) кримінальної відповідальності.

Вирішуючи питання щодо кваліфікації дій обвинуваченого, суд вважає, що органом досудового розслідування правильно кваліфіковано його дії за ст. 336 КК України, як умисне ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд ураховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 КК України цей Кодекс має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам.

Частиною 1 ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують його покарання.

Так, вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення згідно зі ст. 12 КК України є нетяжким злочином.

Відповідно до ст. 66 КК України обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , не встановлено.

Той факт, що ОСОБА_7 формально визнав частково свою вину, на переконання суду, не може бути обставиною, що пом`якшує покарання.

За усталеною правозастосовною практикою щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї протиправної поведінки. Йому притаманне не просто формальне визнання винуватим тих обставин, які ставляться в провину, та своєї винуватості, а дійсне засудження свого вчинку, готовність змінити спосіб життя і не вчиняти нових правопорушень, яке характеризує поведінку винуватого з позицій її внутрішньої переорієнтації, критичну оцінку своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, і це має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Однак матеріали справи таких відомостей не містять і судовим розглядом вони також не встановлені, обвинувачений не розкаявся, з дня вчинення кримінального правопорушення - не вжив жодних заходів для того, щоб довести перед судом факт усвідомлення своєї провини (не подав заяву про намір проходити військову службу), до Сил оборони України добровільно не долучився.

З урахуванням суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, навіть за наявності факту визнання обвинуваченим своєї вини, немає обґрунтованих підстав для прийняття рішення про звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Відповідно до ст. 67 КК України обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , є рецидив злочинів.

При призначенні покарання суд також ураховує відомості про особу обвинуваченого, який має середню спеціальну освіту, зі слів перебуває у фактичних шлюбних відносинах, не працює, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність, раніше неодноразово судимий.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нових злочинів. При цьому суд ураховує, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 частиною принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного караного діяння такого покарання, котре законодавець вважає пропорційним.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Юридична відповідальність особи за ч. 2 ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, позаяк Конституційний Суд України в Рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив, що призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим, бо згідно з вказаним принципом при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

У Рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначив, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

В умовах воєнного стану, внаслідок повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України та українського народу в цілому, численних злочинів держави-терориста, тотального насильства, масових вбивств та руйнувань, які засуджував і засуджує увесь цивілізований світ, у тяжкий для держави та людей час обвинувачений вчинив нетяжкий злочин, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 5 років, подібні дії демотивують інших осіб, які підлягають мобілізації, в очах суспільства створюють негативне враження безладдя та безкарності, знижують рівень військової дисципліни і боєздатності підрозділів Сил оборони України, тому неможливо досягти мети покарання у виді кари, виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень без ізоляції його від суспільства, оскільки кримінальне правопорушення і сам обвинувачений за наведених обставин становлять підвищену суспільну небезпеку.

Ефективність покарання визначається тим, наскільки воно є законним, обґрунтованим і справедливим. Правильне призначення покарання є не тільки важливим засобом боротьби зі злочинністю, а й запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими та іншими особами.

Верховний Суд у складі Касаційного кримінального суду в постанові від 05.02.2023 у справі № 625/67/23 за обвинуваченням особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, дійшов правового висновку, що кримінальне правопорушення зазначеної категорії у період воєнного стану викликає значний суспільний інтерес, а тому застосування інституту звільнення від відбування покарання не сприятиме його меті, тобто виправленню особи та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. В умовах збройної агресії з боку іншої держави захист Вітчизни набуває особливого значення. Тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, як того вимагають положення ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України.

Суд ураховує підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, яке хоча і є нетяжким злочином, але вчинення якого полягає у відмові від захисту Батьківщини, що може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

З огляду на встановлені обставини, відомості про особу обвинуваченого суд вважає, що запропоноване покарання стороною обвинувачення у виді реального позбавлення волі є правильним.

За таких обставин суд вважає, що ОСОБА_7 має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, в межах санкцій інкримінованої йому статті особливої частини Кримінального кодексу України - у виді позбавлення волі. При цьому суд ураховує принципи законності, справедливості й індивідуалізації покарання, яке своїм видом та розміром буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, а також з метою припинення злочинної діяльності, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а також положення ч. 2 ст. 50 КК України, якою визначено мету покарання.

Призначення судом такого покарання також обумовлено нагальними потребами держави в захисті її суверенітету і територіальної цілісності у зв`язку відкритою військовою агресією, неможливістю боротьби з подальшим вчиненням таких кримінальних правопорушень іншими особами у випадку м`якості призначеного покарання, що призведе до свідомого та відвертого ігнорування особами, які підлягають мобілізації, отриманого письмового повідомлення про необхідність несення військової служби, що негативно вплине на стан укомплектованості військових частин, а отже і обороноздатності всієї країни.

Крім цього, судом установлено, що вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 08 грудня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, та остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України - звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

При цьому ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26 листопада 2024 року ОСОБА_7 звільнено від покарання, призначеного вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 08.12.2022 за ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі ч. 2 ст. 74 КК України у зв`язку з усуненням законом караності діяння; визнано ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік, без застосування положень ч. 1 ст. 70 КК України, із звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11 грудня 2024 року відмовлено в задоволенні подання ІНФОРМАЦІЯ_5 про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого ОСОБА_7 для відбування покарання, призначеного вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 08 грудня 2022 року.

Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_4 від 24 лютого 2025 року скасовано ухвалу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11 грудня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_7 , задоволено подання ІНФОРМАЦІЯ_5 про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого ОСОБА_7 для відбування покарання, засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , направлено для відбування покарання, призначеного вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 08 грудня 2022 року з урахуванням ухвали ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26 листопада 2024 року за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 червня 2020 року (справа № 766/39/17, провадження № 51-8867кмо18), при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися часом постановлення попереднього вироку: а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК України (за сукупністю злочинів); б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК України (за сукупністю вироків).

За правилами ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при визначенні покарання за правилами ст. 71 КК України до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком, а тому суди повинні точно встановлювати невідбуту частину основного й додаткового покарань і зазначити їх вид та розмір у новому вироку.

Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком, з поміж іншого, треба вважати невідбуту засудженим частину будь-якого основного покарання.

Таким чином, при призначенні остаточного покарання за правилами ст. 71 КК України, суд до покарання, призначеного за новим вироком, приєднує саме невідбуту частину покарання за попереднім вироком. У такому випадку початок строку відбування покарання має рахуватись або з дня ухвалення нового вироку (коли особа перебуває під вартою), або ж з дня приведення такого вироку до виконання (коли особа під вартою не перебуває). При цьому, відповідно до ст. 71 КК України, на відміну від положень ч. 4 ст. 70 КК України, відбута частина покарання за попереднім вироком в строк відбування покарання не зараховується.

Ураховуючи, що в цьому кримінальному провадженні обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України, після ухвалення 08 грудня 2022 року вироку ІНФОРМАЦІЯ_3 (з урахуванням ухвали ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26 листопада 2024 року), то за сукупністю вироків на підставі ч. 1 ст. 71 КК України обвинуваченому ОСОБА_7 до призначеного покарання за цим вироком у виді позбавлення волі слід частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 08 грудня 2022 року (з урахуванням ухвали ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26 листопада 2024 року).

Запобіжний захід ОСОБА_7 у межах цього кримінального провадження не обирався.

Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 30 квітня 2025 року ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, тимчасово залишено в ДУ « ІНФОРМАЦІЯ_12 », на час розгляду ІНФОРМАЦІЯ_13 кримінального провадження № 0000686 від 19.09.2024.

Судом установлено, що згідно з протоколом затримання особи, засудженої за вчинення злочину на підставі ухвали суду від 21.04.2025, ОСОБА_7 затримано 21.04.2025 о 09 год. 30 хв., підстава затримання: розпорядження про виконання ухвали ІНФОРМАЦІЯ_4 про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням та направлення на відбування покарання у вигляді позбавлення волі, щодо засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 2 ст. 190 КК України, про призначення покарання у вигляді 1 року позбавлення волі.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_7 на час постановлення вироку перебуває під вартою, відбуваючи покарання за іншим вироком, то не підлягає зарахуванню на підставі ст. 71 КК України в строк відбування покарання частина вже відбутого ОСОБА_7 строку покарання за попереднім вироком.

За правилами ст. 71 КК України, строк відбування покарання ОСОБА_7 слід рахувати з дня ухвалення цього вироку.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не подавався.

Процесуальні витрати в справі не понесені.

Питання щодо документа слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. 100, 369 - 371, 373, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки три місяці.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання у виді позбавлення волі на строк три роки три місяці частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 08 грудня 2022 року (з урахуванням ухвали ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26 листопада 2024 року), і за сукупністю вироків призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк три роки чотири місяці.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня ухвалення цього вироку.

Документ оптичний носій з відеозаписом вручення бойової повістки ОСОБА_7 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_7 залишити в матеріалах кримінального провадження.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Суддя ОСОБА_1