Справа № 199/8368/24
УХВАЛА

(мотивувальна частина)

10 листопада 2025 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра у складі (далі Суд):

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

прокурор ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в межах кримінального провадження № 0002429 від 18.07.2024 року клопотання адвоката ОСОБА_4 , заявленого в інтересах засудженого ОСОБА_5 про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В:

Адвокат ОСОБА_4 (далі Заявник) звернувся до суду з клопотанням в інтересах засудженого ОСОБА_5 про скасування арешту майна.

Свою вимогу обґрунтовує тим, що (далі мовою оригіналу) «…Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпра розглядалась судова справа №199/8368/24 за обвинуваченням ОСОБА_5 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 19 листопада 2024 року (справа № 199/8368/24), в порядку забезпечення цивільного позову ОСОБА_6 , у кримінальному провадженні 1-кп/199/637/24 (справа 199/8368/24) було накладено арешт на майно ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , а саме:

- квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14795693;

- квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020, шляхом заборони вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, переоформленню документів, а також інші дії, пов`язані державною реєстрацією речових прав стосовно нерухомого майна.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково, ухвалено стягнули з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду розмірі 1600 гривень, моральну шкоду в розмірі 1000000 гривень.

Вироком Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року - вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року скасовано в частині покарання. В решті вирок залишено без змін.

На виконання вироку Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року та вироку Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року засудженим ОСОБА_5 у добровільному порядку було відшкодовано на користь потерпілої ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 1000000 гривень та матеріальну в розмірі 1600 гривень, що підтверджується платіжними інструкціями кредитованого переказу коштів.

Враховуючи, що ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_6

відшкодована шкода у розмірі 1001600 гривень, тому відпала потреба у подальшому арешті на зазначене майно двох квартир...».

В судове засідання не прибули: Заявник; засуджений ОСОБА_5 ; потерпіла ОСОБА_6 , яка звернулась до суду з письмовою заявою про розгляд клопотання адвоката ОСОБА_4 без її участі; представник потерпілої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 , які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду клопотання повістками та sms-повідомленнями, тому суд розглянув клопотання без участі вказаних осіб, що не суперечить КПК.

В судовому засіданніпрокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання Заявника та не заперечував проти скасування арешту майна.

Крім того, в судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 надав Суду платіжну інструкцію кредитованого переказу коштів, яку йому надіслав Заявник, та з якої вбачається, що засуджений ОСОБА_5 відшкодував потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 1600 гривень, визначену вищевказаним вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року.

Вивчивши доводи, якими обґрунтовується необхідність скасування арешту майна, викладені у клопотанні та надані Заявником документи, заслухавши думку прокурора, Суд вважає необхідним вказати наступне.

По перше, Суд здійснює судовий розгляд клопотання про скасування арешту майна виключно в межах вимоги, заявленої Заявником та доказів, які останній подав Суду на обґрунтування свого клопотання, що кореспондується з відповідним приписом Кримінального процесуального кодексу України.

По друге, розглядаючи клопотання Суд зауважує та застерігає, що Суд, здійснюючи розгляд клопотання про скасування арешту майна: не вирішує питання про визнання права власності будь-якої фізичної або юридичної особи на майно; не вирішує питання щодо правомірності у подальшому права користування будь-якої фізичної або юридичної особи майном; не вирішує питання про повернення або передачу будь-якій фізичний або юридичні особі майна, оскільки ці питання знаходяться поза межами повноважень Суду, визначених КПК України, тому, виключно вирішує питання, чи дійсно на теперішній час має бути скасований захід забезпечення кримінального провадження арешт майна.

Вислухавши думки прокурора, вивчивши зміст клопотання та перевіривши доводи, які викладені у клопотанні, дослідивши у судовому засіданні докази, Суд мотивує своє рішення наступним чином.

Згідно з вимогами ч. 1 заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Після дослідження доказів Судом встановлено, що в підготовчому судовому засіданні ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 19 листопада 2024 року, в порядку забезпечення цивільного позову ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0002429 від 18.07.2024 року (1-кп/199/637/24, справа 199/8368/24) за обвинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, було накладено арешт на майно:

- квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14795693;

- квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020, шляхом заборони вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, переоформленню документів, а також інші дії, пов`язані державною реєстрацією речових прав стосовно нерухомого майна.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково, ухвалено стягнули з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 1600 гривень, моральну шкоду в розмірі 1000000 гривень.

Вироком Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року - вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року скасовано в частині покарання. В решті вирок залишено без змін.

На виконання вироку Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року та вироку Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року засудженим ОСОБА_5 було відшкодовано на користь потерпілої ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 1000000 гривень та матеріальну в розмірі 1600 гривень, що підтверджується двома платіжними інструкціями кредитованого переказу коштів.

Щодо наявності підстав для скасування арешту внаслідок того, що в подальшому його застосуванні відпала потреба, суд зазначає про наступне.

КПК України не визначає переліку обставин, за наявності яких потреба у застосуванні арешту майна, як засобу забезпечення кримінального провадження, припиняється. Однак логічне тлумачення відповідної норми, дає підстави зробити висновок, що вказане може мати місце у випадку, коли перестануть існувати підстави, з огляду на які було накладено арешт.

За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено ЄСПЛ у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява № 6833/74 від 13 липня 1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Обмеження права власності не тільки має ґрунтуватися на законі, а знаходитись під дією судового контролю і мати тимчасовий характер.

Європейським судом з прав людини у справі "Смирнов проти України" було висловлено правову позицію про те, що під час вирішення питання щодо можливості утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом і правомірною метою, а з іншого вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою в кожному випадку має бути очевидна істотна причина.

У рішенні ЄСПЛ від 02.11.2006 у справі «Волохи проти України», серед іншого, Суд прийшов до висновку про те, що верховенство права між іншим (inter alia) передбачає, що втручання органів виконавчої влади у права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватися судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль дає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження.

Наведена справа стосувалася оцінки питання втручання у приватне життя, а отже таку позицію можна вважати дотичною і до питання вилучення майна у кримінальному провадженні, тобто мирного володіння таким майном.

Норми ч. 2 ст. 19 Конституції України, вказують на те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

За даним кримінальним провадженням ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 19 листопада 2024 року в підготовчому судовому засіданні було накладено арешт на майно, зазначені дві квартири, в порядку забезпечення цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_5 про відшкодування шкоди в загальному розмірі 1001600 грн.

Враховуючи мету накладення арешту на згадані квартири, арешт майна виступав у даному випадку не як перешкода, а як правовий інструмент забезпечення виконання вироку суду, в порядку забезпечення цивільного позову про відшкодування шкоди.

Оскільки, засуджений ОСОБА_5 повністю відшкодував потерпілій ОСОБА_5 шкоду в загальному розмірі 1001600 грн, тому, на переконання Суду та враховуючи думку прокурора,відсутня подальша потреба в арешті майна з огляду на досягнення завдання кримінального провадження, для виконання якого це майно підлягало арешту.

За сукупності встановлених Судом фактичних обставин, враховуючи, думку прокурора, подальше збереження арешту квартир, зазначених Заявником, призводить до свавільного втручання у право власності, не відповідає принципу пропорційності. Скасування такого арешту забезпечить дотримання розумного балансу між приватно - правовим та публічно правовим інтересом у кримінальному провадженні, в межах якого було накладено арешт, втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Таким чином, зважаючи на викладене, Суд доходить висновку, що клопотання Заявника підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 110, 174, 369, 371, 372 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Задовольнити клопотання адвоката ОСОБА_4 , заявленого в інтересах засудженого ОСОБА_5 про скасування арешту майна.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 19.11.2024 року в межах кримінального провадження № 0002429 від 18.07.2024 року на:

- квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14795693;

- квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

12.11.2025