Провадження №1-кс/193/243/25
У Х В А Л А

іменем України

27 жовтня 2025 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області

у складі: слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Софіївка Криворізького району Дніпропетровської області клопотання слідчого СВ відділення поліції №9 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Софіївка Софіївського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, не маючого на утриманні малолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , військовослужбовця, солдата резерву 101 запасної роти в/ч НОМЕР_1 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

24.10.2025 до Софіївського районного суду надійшло клопотання слідчого СВ ВП №9 Криворізького РУП ГУ НП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не судимого, підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,.

Слідчим зазначено, що ОСОБА_5 підозрюється у тому, що він будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась в населеному АДРЕСА_3 , перебуваючи на посаді солдата резерву взводу солдатів резерву 101 запасної роти військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», діючи в умовах воєнного стану, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, маючи військовий обов`язок нести військову службу, у порушення вимог ст. ст. 6, 11, 16. 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-ХІУ від 24.03.1999 року, та ст. ст. 1, 3. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 551-XIV від 24.03.1999 року. 28 січня 2025 року о 07:45 під час перевірки особового складу, в місці розташування 101 резервної роти, був відсутній в місці несення служби, не маючи на те законних підстав, тобто самовільно залишив військову частину, командуванню про причини своєї відсутності не повідомив, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити, а став проводити час на власний розсуд поза межами місця несення служби, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину чи звернення до органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.

В період з 28.01.2025 по теперішній час ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував за місцем фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

23 жовтня 2025 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю смт Софіївка Софіївського району Дніпропетровської області, громадянину України, з середньою спеціальною освітою, офіційно не працевлаштованого, неодруженому, не маючому на утриманні малолітніх дітей, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимому, повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 407 КК України - самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби).

В судовому засіданні прокурор просив задовольнити клопотання та застосувати відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, підтвердивши наявність ризиків, передбачених п. 1,3,4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Слідчий вважає, що підозра оголошена ОСОБА_5 є обґрунтованою та достатньо ризиків для вирішення питання про обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Підозрюваний ОСОБА_5 заперечував проти клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ризики заявлені слідчим не обгрунтовані. Стверджував, що після початку війни він повернувся з республіки Польща до України, добровільно мобілізувався до лав Збройних Сил України у 2022 році. У січні 2025 року він справді залишив війську частину за станом здоров`я внаслідок поранення внаслідок бойових дій та весь цей час перебував у дома за адресою АДРЕСА_2 , ніде не ховався, за першим викликом з`являвся до слідчого чи суду. Самовільно покинув службу, оскільки за станом здоров`я вже не було сили ходити, але на його прохання перевести на військову службу, яка б відповідала його стану здоров`я, військовим командуванням не було здійснено ніяких дій, на ВЛК його не відправляли. Зазначив, що воює з 2022 року, пройшов гарячі точки та був важко поранений, після чого вже не міг здійснювати військову службу на належному рівні. Стверджує, що розуміє що самовільно покинув військову частину, але вчинив це виключно за станом здоров`я, він ніде не ховається, проживає в одному місці за однією адресою разом зі співмешканкою та її дитиною, на всі виклики приходив добровільно та вчасно і так само планує вчиняти і в майбутньому.

Його захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав позицію підозрюваного й додатково зазначив, що слідчим не було доведено жодного ризику унеможливлення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків на час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження. Тому просив відмовити у задоволенні клопотання слідчого через його необґрунтованість та безпідставність.

Дослідивши клопотання та надані сторонами докази, вислухавши думку учасників судового розгляду, слідчий суддя дійшов такого висновку.

Слідчим суддею встановлено, що в провадженні СВ ВП № 9 Криворізького РУП ГУ НП в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0013797 від 16.07.2025 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Також встановлено, що подане слідчим клопотання відповідає вимогам ст. 183, 184 КПК України, а вручення письмового повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення та копії клопотання і матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, здійснено з дотриманням строків і порядку, передбачених ч. 2 ст. 278 КПК України та ч. 2 ст. 184 КПК України відповідно.

23.10.2025 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

ОСОБА_5 після повідомлення йому про підозру не був затриманий та добровільно з`явився в суд по розгляду клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно зі ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Як видно з клопотання та матеріалів кримінального провадження, сторона обвинувачення обґрунтовує підозру письмовими доказами по кримінальному провадженню, рапортом про виявлення відсутності військовослужбовця за місцем служби, матеріалами проведеного службового розслідування, а також іншими зібраними в ході досудового розслідування матеріалами кримінального провадження.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» зазначив, що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Тому факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку, чи й просто для складання обвинувального акту, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.

Відтак, слідчий суддя вважає, що усі ті докази, що зібрані на даний час органом досудового розслідування у достатній мірі вказують на обґрунтованість підозри відносно ОСОБА_5 ..

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.ч.6, 7 ст. 176 КПК України.

Слідчий суддя приймає до уваги, що ризики, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити спроби протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності здійснення підозрюваним зазначених дій.

Разом з тим слідчим та прокурором ні до клопотання, ні в судовому засіданні не надано доказів на підтвердження жодного з заявлених ним ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України.

Матеріали досудового розслідування не містять документів в обгрунтування зазначених ризиків. Жодних доказів переховування від органів досудового розслідування прокурором до клопотання не долучено та в судовому засіданні не наведено, також доказів, що підозрюваний перебував у розшуку слідчий не надав, тому враховуючи, те що підозрюваний раніше не судимий, має доволі міцні соціальні зв`язки, за місцем мешкання згідно долученої характеристики характеризується позитивно, не змінював місце свого постійного проживання, слідчий суддя дійшов висновку про недоведеність прокурором ризику переховування від слідчого, прокурора чи суду, а обґрунтування прокурором існування ризику переховування лише тяжкістю покарання вважає формальним без підтвердження доказами та безвідносно до інших встановлених в судовому засіданні обставин.

Конкретних обставин або дій підозрюваного, які б свідчили про його ухилення від слідства, слідчому судді не надано. Інших обставин на підтвердження ризику втечі прокурором також не було зазначено. Слідчим суддею враховується, що підозрюваний не був затриманий, добровільно з`явився в суд по розгляду клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, місце проживання не змінював, на всі виклики органу досудового розслідування та суду з`являвся вчасно.

На переконання слідчого судді найбільш вагомими факторами при оцінці ризику переховування є дані про особистість підозрюваного, адже саме за їх сукупного аналізу можна скласти уявлення про те, наскільки вагомою є вірогідність недобросовісної поведінки особи. З цього приводу Європейський суд зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58.

Слідчий суддя вважає, що ризик переховування підозрюваного ОСОБА_5 від слідства та суду є маловірогідним. На відсутність такого ризику вказують обставини життя підозрюваного до мобілізації, проживав у Польщі, після початку війни повернувся, добровільно мобілізувався та став на захист України, брав безпосередню участь в бойових діях, важко поранений. Його поведінка після вчинення кримінального правопорушення, пояснення надані підозрюваним у судовому засіданні не дають підстав вважати про наявність такого ризику. Подія злочину мала місце 28 січня 2025 року, про підозру було повідомлено 23 жовтня 2025. Підозрюваний розумів, що йому може бути пред`явлена підозра, мав достатньо часу для втечі чи її організації, але за такий тривалий час не вчинив жодного вчинку, який би свідчив про такі наміри.

Підозрюваний був мобілізований, під час мобілізації від проходження військової служби не відмовлявся. Вкрай сумнівним є те, що за такої поведінки, підозрюваний буде переховуватися від слідства. Поведінка підозрюваного в суді, зовнішній його вид, відношення до вирішення питання щодо застосування відносно нього запобіжного заходу також не свідчить про такі наміри. Прокурором жодним чином не було зазначено де може переховуватися підозрюваний, чи є в нього матеріальні ресурси для цього, що є необхідним для організації переховування.

Ризик того, що підозрюваний ОСОБА_5 може мати реальну можливість свідомо використовувати свої знання для ухилення від слідства, наприклад, шляхом вибору способів і місць переховування, враховуючи порядок перевірок та особливості організації пошуку дезертирів/осіб, які самовільно залишили військову частину, а також попереджати інших військовослужбовців, які можуть бути допитані як свідки, про проведення слідчих (розшукових) дій, з метою узгодження з ними показань чи перешкоджання їх допиту слідчий суддя знаходить беззмістовним, як такий, що належним чином не обгрунтований та не підтверджений поданими доказами.

Також слідчий суддя доходить до висновку про недоведеність прокурором існування ризику впливу на свідків, оскільки останній не зазначив на кого конкретно із свідків може впливати підозрюваний, в чому цей вплив може полягати та які наслідки це матиме для кримінального провадження. На переконання слідчого судді освітній рівень підозрюваного, відсутність знань в галузі права не надає йому можливості орієнтуватися у змісті показань свідків, значимості їх показань, а відповідно і тиску з метою якось змінити ці покази, щоб вони перестали бути доказами у кримінальному провадженні.

Визначення слідчим ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, через те, що підозрюваний являючись військовослужбовцем може бути обізнаний про форми та методи роботи органів досудового розслідування, слідчий суддя знаходить ні чим іншим як припущенням, яке ним не конкретизоване та жодним чином не мотивоване.

Варто відмітити і стан здоров`я підозрюваного, який підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого згідно з якою солдат ОСОБА_5 має травму отриману внаслідок бойових дій, осколкові та вогнепальні поранення.

Таким чином, враховуючи хворобливий стан здоров`я підозрюваного, його доволі міцні соціальні зв`язки, наявність постійного місця проживання, відсутність непогашених судимостей, його позитивну характеристику за постійним місцем проживання, а також фактичні обставини кримінального провадження, слідчий суддя вважає, що за доведеності обґрунтованості підозри, наведені прокурором доводи та долучені до клопотання докази не свідчать про наявність визначених ст.177 КПК України ризиків такого ступеня, які б зумовлювали необхідність застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (із застосуванням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави чи без такої), тобто пов`язаного з виключними запобіжниками у пересуванні та комунікації, тому в задоволенні клопотання належить відмовити.

Стосовно посилання прокурора на положення ч. 8 ст. 176 КПК України, в яких зазначено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою, слід зазначити таке.

Запобіжний захід не є покаранням за злочин. Його мета забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної або обвинуваченої особи. Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій країні, де панує верховенство права.

Ідеться про такі базові принципи: презумпція невинуватості; презумпція свободи; імператив поваги до людської гідності.

Презумпція невинуватості гарантує, що кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде встановлено обвинувальним вироком суду (ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Конституційний суд України зазначає, що метою принципу презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, від будь-яких форм осуду публічної влади, доки вину не буде доведено (Рішення від 8 червня 2022 року 3-р(ІІ)/2022).

Європейський суд роз`яснює, що п. 2 ст. 6 Конвенції забороняє посадовим особам оголошувати людину винною до винесення їй вироку судом. Можна лише інформувати громадськість про розслідування у кримінальних справах, наприклад, розкривати інформацію про вручення підозри, затримання та зізнання. Але робити це розсудливо та обачно, вибір слів є важливим (Рішення ЄСПЛ від 2 жовтня 2018 року у справі Криволапов проти України).

Отже, до набрання законної сили вироку суду не можна називати людину військовим злочинцем, така людина є особою, яка підозрюється у вчиненні злочину, вчиненого під час воєнного стану.

Презумпція свободи гарантує кожному свободу та особисту недоторканність (ст. 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції).

Базові висновки стосовно презумпції на користь залишення особи на свободі Європейський суд з прав людини зробив у справах Вітольд Літва проти Польщі та Амбрушкевич проти Польщі. Зокрема, ЄСПЛ зазначає: недостатньо, щоб позбавлення волі лише відповідало нормам національного права, а ще необхідно, щоб з огляду на обставини справи воно було необхідним.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 червня 2019 року № 7-р/2019 вже визнано неконституційним положення ч. 5 ст. 176 КПК щодо безальтернативності запобіжних заходів у злочинах проти національної безпеки України та зазначав, що формальне судове рішення нівелює мету та суть правосуддя: «встановлення запобіжного заходу виключно у вигляді тримання під вартою особам, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні окремих злочинів, не дозволяє слідчому судді, суду зважити всі відповідні ризики та обставини конкретної справи під час призначення запобіжного заходу, а також позбавляє можливості винести вмотивоване судове рішення та надати належне обґрунтування триманню під вартою, що не узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини».

Із аналізу ч. 2 ст. 29 Конституції України вбачається, що винятків стосовно підстав застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою немає.

У ст. 64 Основного Закону України встановлено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені, зокрема, статтею 29 Конституції України. Це свідчить про те, що безальтернативне обрання особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України суперечить Основному Закону України.

Таким чином, слідчий суддя користуючись дискреційними повноваженнями, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до підозрюваного ОСОБА_5 найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Між тим, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 194 КПК України, оскільки прокурором було доведено у достатній мірі на даному етапі досудового розслідування наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 злочину, слідчий суддя вважає за доцільне зобов`язати підозрюваного прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді та суду.

Керуючись ст. 131, 176-178, 193-197, 199 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

Клопотання слідчого СВ відділення поліції №9 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у кримінальному провадженні № 0013797 від 16.07.2025 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Зобов`язати підозрюваного ОСОБА_5 прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді та суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

У зв`язку з неявкою усіх учасників судового провадження, фіксація оголошення повного тексту цієї ухвали 28.10.2025 звукозаписувальними технічними пристроями не здійснювалася.

Слідчий суддя ОСОБА_1