У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000052, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на вирок Інгульського районного суду м. Миколаєва від 6 травня 2025 року, відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Мелітополі Запорізької області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Інгульського районного суду м. Миколаєва від 6 травня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Ухвалено, початок строку відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з часу його фактичного затримання для відбуття призначеного покарання.

Ухвалено, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_5 у строк покарання час попереднього ув`язнення з 27.09.2024 р. до 01.10.2024 р. включно, з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Ухвалено, застосований щодо ОСОБА_5 запобіжний захід у виді застави залишити до набрання вироком законної сили.

Ухвалено, після набрання вироком законної сили, заставу у розмірі 60 560 грн., внесену за ОСОБА_5 відповідно до ухвали слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 30.09.2024 р. у справі № 487/2787/23 на депозитний рахунок № UA0016294 в ДКС України, м. Київ, МФО 820172, код отримувача 26299835, отримувач Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області повернути заставодавцю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок суду першої інстанції та призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. ст. 69, 75, 76 КК України, у вигляді 1 року позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік та встановити йому обов`язки на розсуд суду.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник зазначає, що даний вирок є незаконним у зв`язку з невідповідністю тяжкості покарання особі обвинуваченого.

Вказує на те, що призначаючи покарання суд не визнав обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття, пославшись на те, що обвинувачений та захист не надали доказів на підтвердження підстав, які викликали хворобу при виконання робіт з приводу переміщення вантаження приватних меблів при евакуації сімей посадовців ТЦК на початку повномасштабного вторгнення РФ в Україну, а саме протиправних дій посадовців ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак саме такі пояснення обвинуваченого не були спростовані стороною обвинувачення, що повинно трактуватись на користь останнього.

Крім того, суд при призначенні покарання, не в повній мірі врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме: вчинення злочину вперше, в молодому віці, позитивні характеристики за місцем проживання та місцем служби, наявність у обвинуваченого матері похилого віку, яка хворіє тяжким невиліковним захворюванням, які в своїй сукупності суттєво знижують тяжкість скоєного, та в порушенні ст. ст. 69, 75 КК України, враховуючи, що злочин було вчинено до посилення кримінальної відповідальності за ст. 407 КК України, не призначив обвинуваченому покарання нижче нижчої межі, передбаченої санкцією даної статі, а саме один рік позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

10.05.2022 р. близько 14.00 год. солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та, проходячи службу на посаді стрільця 3 відділення 3 взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 , діючи умисно, всупереч вимогам ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, в умовах воєнного стану, самовільно залишив визначене місце служби на території Інгульського району міста Миколаєва Миколаївської області, пункт дислокації якого не підлягає розголошенню з урахуванням умов воєнного стану, та незаконно перебував поза його межами, проводячи час за власним розсудом, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце служби, до моменту затримання в порядку ст. ст. 208, 615 КПК України, о 14.30 год. 27.09.2024 р.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби).

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд першої інстанції врахував, що обвинувачений вчинив умисне кримінальне правопорушення, що відноситься до категорії тяжких злочинів, характеризується позитивно, лікування у лікаря-психіатра не проходив, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з 16.06.2014 р. з діагнозом: «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання психостимуляторів (амфетамінів та метамфетамінів). Згубне вживання», раніше не судимий.

Крім того, суд врахував, що обвинувачений проходив військову службу не безпосередньо в зоні активних бойових дій, а в ІНФОРМАЦІЯ_5 , не брав участі у військових діях, не отримував поранень, що свідчить про відсутність у нього будь-яких поважних особистих мотивів залишати місце служби через отриманий бойовий досвід чи можливі поранення.

Також врахував, що обвинувачений офіційно не працює, внаслідок чого не сплачує податки до державного бюджету, з метою його наповнення для використання під час захисту держави від збройної агресії РФ, суспільно-корисною працею не займається, не має утриманців, оскільки суду не було додано фактичних даних про те, що з ним проживає та перебуває на його утриманні малолітня дитина (як і не надано доказів того, що він записаний батьком відповідної малолітньої дитини), а також хвора мати, враховуючи той факт, що матері обвинуваченого встановлена третя група інвалідності та остання може виконувати фізичну працю відповідно до відомостей з довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 513747 та працює завгоспом в Миколаївській гімназії № 4.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , судом не встановлено.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану, вірно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання та можливості його звільнення від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно зі ст. 75 КК (у редакції, яка діяла на момент вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Загальною підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням є результат об`єктивної можливості досягнення мети покарання без його реального виконання. Наявність цієї підстави підтверджується сукупністю обставин кримінального провадження, що передусім характеризують вчинений злочин і особу винного.

Призначаючи ОСОБА_5 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, що відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про його особу, зокрема те, що обвинувачений характеризується позитивно, лікування у лікаря-психіатра не проходив, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з 16.06.2014 р. з діагнозом: «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання психостимуляторів (амфетамінів та метамфетамінів). Згубне вживання», раніше не судимий.

Крім того, суд врахував, що обвинувачений проходив військову службу не безпосередньо в зоні активних бойових дій, а в ІНФОРМАЦІЯ_5 , не брав участі у військових діях, не отримував поранень, що свідчить про відсутність у нього будь-яких поважних особистих мотивів залишати місце служби через отриманий бойовий досвід чи можливі поранення. Також врахував, що обвинувачений офіційно не працює, внаслідок чого не сплачує податки до державного бюджету з метою його наповнення під час захисту держави від збройної агресії РФ, суспільно-корисною працею не займається, не має утриманців.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , судом не встановлено.

Отже, врахувавши викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Погоджується з таким висновком і апеляційний суд, з огляду на ті обставини, що ОСОБА_5 ухилився від виконання обов`язків військової служби та без поважних причин, в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце проходження служби, проводячи час на власний розсуд, чим подав іншим військовослужбовцям ганебний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, що в свою чергу підриває не лише боєготовність військових формувань, але й авторитет Збройних Сил України в цілому.

Відтак, взявши до уваги всі обставини, які за законом мають правове значення, суд першої інстанції, належно умотивувавши своє рішення, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для застосування положень ст. ст. 69, 75 КК України.

Разом з тим, апеляційний суд вважає безпідставними доводи захисника про необхідність звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, оскільки ст. 75 КК України, може бути застосована лише в тому разі, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, тому таке звільнення може мати місце лише за наявності передбачених законом передумов і є правом, а не обов`язком суду.

Інші обставини, на які посилається в апеляційній скарзі захисник, не виправдовують злочинної поведінки обвинуваченого та, з огляду на встановлені у даному провадженні обставини, не впливають на можливість застосування відносно нього положень ст. 69, 75 КК України.

При цьому, апеляційний суд враховує і те, що законодавцем у подальшому встановлено, що звільнення осіб, які самовільно залишили військову частину або місце служби, від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України виключається.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку не виявлено, оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Інгульського районного суду м. Миколаєва від 6 травня 2025 року, відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3