ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/636/26 Справа № 213/3172/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

захисника: ОСОБА_6

прокурора: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в залі суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2025р., якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, на строк 60 днів до 18.12.2025 включно,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2025р., у кримінальному провадженні внесеного до ЄРДР за № 0000069 від 13.02.2025, за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, продовжено строк тримання під вартою до 18.12.2025 р. у включно.

Розмір застави залишено на рівні 70 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в розмірі 211 960,00 грн.

Із вказаною ухвалою не погодився захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та оскаржив її в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що ухвала є незаконною та невмотивованою, оскільки суд першої інстанції не навів доказів, які б підтверджували обґрунтовану підозру, не здійснив належної оцінки доказів та не дотримався вимог ст.ст. 194, 196, 369, 370, 372 КПК України. Вказує, що сторона обвинувачення не довела наявність «обґрунтованої» підозри щодо ОСОБА_8 , а наведені у матеріалах провадження дані ґрунтуються лише на припущеннях та не підтверджені належними доказами відповідно до вимог практики ЄСПЛ і Конституційного Суду України. Зазначає, що прокурор не обґрунтував наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а суд не врахував обставин, які підлягають оцінці згідно зі ст. 178 КПК України, зокрема міцних соціальних зв`язків ОСОБА_8 , його сімейного стану, місця проживання, характеристики та відсутності будь-яких даних про намір переховуватися чи впливати на свідків. Вважає, що посилання обвинувачення на ризики втечі, незаконного впливу або повторного правопорушення є голослівними, необґрунтованими та спростовуються сукупністю даних про особу обвинуваченого, а також можливістю покладення на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, які могли б нівелювати будь-які потенційні ризики. Вказує, що суворість покарання за інкримінований злочин не може бути самостійною підставою для тримання під вартою, а суд не розглянув можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, що суперечить практиці ЄСПЛ та вимогам ст. 183 КПК України щодо винятковості тримання під вартою. Зазначає, що визначений судом розмір застави 70 прожиткових мінімумів є завідомо непомірним для ОСОБА_8 , оскільки суд не врахував його майновий і сімейний стан, відсутність шкоди та реальних ризиків, а помірним та достатнім був би розмір застави на рівні 20 прожиткових мінімумів. Вважає, що за сукупністю наведених обставин ухвала суду суперечить вимогам національного законодавства та стандартам Європейської конвенції, а тому підлягає скасуванню з обранням для ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. Просить оскаржувану ухвалу скасувати та обрати ОСОБА_8 , запобіжний захід, не пов`язаний з обмеженням волі, а саме домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю. У разі відмови в задоволення даної апеляційної скарги змінити ОСОБА_8 , розмір застави та визначити її в мінімальному розмірі у відповідності до ступеню тяжкості інкримінованого правопорушення, а саме 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб із покладенням на останнього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Учасники судового розгляду про час та місце розгляджу апеляційної скарги повідомлені належним чином, клопотань про бажання приймати участь у судовому засіданні відповідно до ч.4 ст. 422-1 КПК України, від обвинуваченого, на адресу апеляційного суду не надходило, тому колегія суддів вважає за можливе проводити судове засідання за відсутністю обвинуваченого.

Заслухавши суддю доповідача, думку учасників судового засідання, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 307 КК України, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів. За умови доведеності вини обвинуваченого у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення, йому загрожує позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 відбувається судовий розгляд у суді першої інстанції, та рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого прийнято під час судового розгляду справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції, відповідно до ст. 177 КПК України, повно та об`єктивно досліджені усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, а також враховані інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі дані про особу обвинуваченого, які, в сукупності, давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 цього Кодексу.

У апеляційній скарзі, як на підставу зміни запобіжного заходу апелянт посилаеться на те, що суд не врахував обставин, які підлягають оцінці згідно зі ст. 178 КПК України, наявність міцних соціальних зв`язків ОСОБА_8 , його сімейного стану, місця проживання, характеристики, суд апеляційної інстанції приймає наведене до уваги, проте слід зазначити, що більшість з цих обставин існували і на момент вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, а відтак вони очевидно не утворюють жодних моральних запобіжників при обранні обвинуваченим моделі поведінки, а тому не здатні перешкодити обвинуваченому у разі звільнення з під варти, запобігти існуючим ризикам передбачених статтею 177 КПК України.

У клопотанні прокурора про продовження дії запобіжного заходу, належним чином обґрунтована наявність заявлених ризиків передбачених ч.1 ст. 177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував характер скоєного кримінального правопорушення згідно пред`явленого обвинувачення, особу обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду, що тяжкість покарання, характер та обставини вчинення кримінального правопорушення, як вони викладені в обвинувальному акті, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений з метою уникнення покарання, може здійснювати вплив на свідків, які на сьогодні все ще не допитані судом.

Доводи апеляційної скарги про відсутність даних про намір впливати на свідків, жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ним дій зазначених у ст. 177 КПК України в подальшому. Фактично, його належна процесуальна поведінка та відсутність спроб впливу на свідків, зумовлені не його високими моральними якостями, а дієвістю обраного запобіжного заходу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ризик продовження незаконної діяльності обвинуваченим, є вірогідним оскільки ОСОБА_8 офіційного місця роботи та постійного самостійного заробітку до затримання не мав.

Посилання у апеляційній скарзі на можливість запобігання ризику переховування від органу досудового розслідування та суду, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції такий ризик не встановив вказавши, що цей ризик було виключено в ухвалі слідчого судді при продовженні запобіжного заходу, а в клопотанні прокурора не відображено нових даних щодо актуальності цього ризику.

Колегією суддів, при перевірці законності та доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу надано оцінку в сукупності всім обставинам, в тому числі вагомості наявних доказів, які вказують на обґрунтованість пред`явленого обвинувачення.

На даний час, таке обмеження права ОСОБА_8 на свободу не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Обговорюючи питання щодо зменшення обвинуваченому ОСОБА_8 розміру застави, слід зазначити, що відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 182 КПК України розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції при визначенні розміру застави дотримався вимог діючого законодавства в повному обсязі, з урахуванням ступеню тяжкості інкримінованого злочину та особи обвинуваченого.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою або зменшення обвинуваченому розміру застави, колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи суддею, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2025р., якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, на строк 60 днів до 18.12.2025 включно без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді