УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 743/132/25

провадження № 51-3923 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 23 липня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

Ріпкинський районний суд Чернігівської області вироком від 02 квітня 2025 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудив за частиною третьою статті 332 Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням статті 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади у Державній прикордонній службі України на строк 3 роки без конфіскації майна.

Зарахував у строк покарання строк затримання ОСОБА_5 з 01:20 24 листопада 2024 року до 28 листопада 2024 року з розрахунку день за день.

Згідно з вироком ОСОБА_5 засуджено за те, що він за обставин, детально викладених у вироку, в період з 15 по 24 листопада 2024 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 332 КК, а саме організацію незаконного переправлення ОСОБА_6 через державний кордон України, сприяння цьому порадами та вказівками, вчинене з корисливих мотивів.

Чернігівськийапеляційний суд ухвалою від 23 липня 2025 року залишив без задоволення апеляційні скарги прокурора ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , а вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_5 - без змін.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, положень статті 69 КК, та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати вказану ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Аргументуючи свою позицію, прокурор стверджує, що цей суд в порушення вимог статті 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не надав оцінки позиції прокурора та не спростував доводи його апеляційної скарги щодо безпідставного встановлення районним судом обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 .

При цьому, покликаючись на висновки, які містяться в постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року (справа № 166/1065/18), від 10 лютого 2020 року (справа № 643/13256/17), акцентує увагу на тому, що факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Так, сторона обвинувачення зауважує, що у своїй апеляційній скарзі вказувалось, що суд першої інстанції невірно застосував до ОСОБА_5 положення статті 69 КК при призначенні покарання, безпідставно встановивши наявність таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки позиція ОСОБА_5 щодо визнання вини виникла після закінчення досудового розслідування та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, а розкаяння не є щирим та направлене лише на створення враження про каяття з метою досягнення пом`якшення покарання. Крім того, у діяннях ОСОБА_5 , на думку прокурора, відсутнє активне сприяння розкриттю злочину, тому що на час закінчення досудового розслідування та судового розгляду всі обставини кримінальних правопорушень були повністю встановлені без допомоги засудженого, будь-якої інформації він ні органу досудового розслідування, ні суду не повідомив, обмежившись лише підтвердженням у суді викладеного обвинувачення.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Як убачається з копії вироку Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2025 року, кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 розглядалося у порядку частини третьої статті 349 КПК.

У касаційній скарзі прокурор вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає, на його думку, в безпідставному застосуванні при призначенні покарання ОСОБА_5 положень статті 69 КК, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.

Однак, такі доводи прокурора Суд вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Положеннями статті 50 КК передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захисту інтересів держави й суспільства. Покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу та об`єкта посягання, тяжкості наслідків вчиненого і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виправлення як мета покарання - це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу, а виправлення засудженого - це певні зміни в його особистості, які утримають його надалі від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків, визначених цим Кодексом, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Так, у виключних випадках кримінальний закон передбачає можливість застосування положень статті 69 КК, але лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Це можливо, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частини першої та/або частини другої статті 66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Визнаючи поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити із системного тлумачення статей 66 і 69 КК, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі визначеного покарання, встановленого законом, мають перебувати у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час та після його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

При цьому, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або вирішення питання про звільнення від його відбування мають межі, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення на підставі статті 414 КПК України у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, проте за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду, доданої до касаційної скарги, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_5 , який усвідомив суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, за інформацією уповноваженого органу з питань пробації за місцем проживання характеризується позитивно. Також суд зважив на обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Крім того, місцевий суд зважив на факт відкритого повідомлення ОСОБА_5 у судовому засіданні способів комунікації між військовозобов`язаними, що планують незаконно перетнути державний кордон, механізми такого перетину, усвідомлення ним суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, а саме того, що безпосереднім об`єктом цього злочину є суспільні відносини з охорони суверенітету України, цілісності й недоторканності її кордонів.

З огляду на зазначене, районний суд вважав, що вище наведені обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення та дають підстави для застосування до нього при призначенні покарання положень статті 69 КК.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_5 у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, в повній мірі встановив, належним чином оцінив та зважив на всі обставини, які за законом повинні бути враховані при призначенні особі покарання.

При цьому цей суд, погоджуючись з висновком місцевого суду, виснував, що в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_5 стверджував про визнання всього обсягу пред`явленого обвинувачення. Водночас зазначив у своєму рішенні, що в суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 продемонстрував визнання своєї вини у вчиненому кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу вчиненого та готовність понести покарання.

Суд погоджується з таким висновком апеляційного суду, оскільки такий строк покарання дозволяє індивідуалізувати покарання з урахуванням обставин злочину та особи правопорушника, що відповідає Європейським стандартам кримінальної юстиції і таке покарання сприятиме безпеці суспільства без надмірної ізоляції. Підстав вважати його явно несправедливим через м`якість немає.

Стверджуючи в касаційній скарзі про недоведеність щирого каяття засудженого, прокурор не аргументує, якими ще діями засуджений ОСОБА_5 , зважаючи на згадані обставини, мав продемонструвати відповідне ставлення до скоєного та якими доказами це підтвердити.

Крім того, посилання прокурора на постанови Верховного Суду від 18 вересня 2019 року (справа № 166/1065/18), від 10 лютого 2020 року (справа № 643/13256/17) не є релевантними, оскільки обставини у даних провадженнях та у цьому провадженні щодо ОСОБА_5 не є аналогічними.

На думку Суду, апеляційний суд ретельно перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, дотримався вимог кримінального й кримінального процесуального законів, належним чином використав свої дискреційні повноваження та достатньо переконливо обґрунтував своє рішення відповідно до вимог статті 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення, Суд не вбачає.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірити їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги і наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись пунктом 2 частини другої статті 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити прокурору ОСОБА_4 , який брав участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 23 липня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3