УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 473/4556/24

провадження № 51-492 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 травня 2025 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року щодо нього,

встановив:

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 травня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України та призначено йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки з покладенням обов`язків. Цивільний позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь Управління державного агенства меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Миколаївській області матеріальну шкоду в сумі 236 572 грн.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 травня 2025 року стосовно ОСОБА_4 - без змін.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, 06 липня 2024 року, приблизно о 17:30 год, керуючись умислом, направленим на незаконне здійснення водного добувного промислу, з корисливих мотивів, із метою незаконного вилову водних біоресурсів, без наявного на те дозволу, повністю розуміючи та усвідомлюючи кримінальну караність, використовуючи завчасно приготовлені знаряддя (засоби) для лову, у вигляді металевого садку та маски для підводного плавання, прибув на ділянку берегу річки Південний Буг, розташованої на відстані приблизно 1 600 метрів від греблі Олександрівської ГЕС униз за течією, яка протікає в 4-х кілометровій зоні ділянки, від греблі Олександрівської ГЕС униз за течією, розташованої в межах смт. Олександрівка Вознесенського району Миколаївської області.

У цей же день, приблизно до 19 год, ОСОБА_4 , перебуваючи в річці Південний Буг у вказаному місці, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне здійснення водного добувного промислу, незаконно виловив із річки водні біоресурси виду рак річковий у кількості 71 особин, після чого був виявлений працівниками поліції Вознесенського РУП ГУНП та співробітниками «Миколаївського рибоохоронного патруля» із незаконно виловленими водними біоресурсами.

У результаті незаконного вилову водних біоресурсів виду рак річковий у кількості 71 особин, ОСОБА_4 спричинив істотну шкоду навколишньому природному середовищу за критерієм «добування великої кількості водних біоресурсів», яка в матеріальному виразі становить 236 572 грн.

В касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить вирок та ухвалу змінити, призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік. Крім того, посилаючись на необґрунтоване задоволення позовної заяви, просить оскаржувані судові рішення в частині задоволення цивільного позову скасувати, у задоволенні цивільного позову відмовити.

На переконання ОСОБА_4 , наявність обставини, що пом`якшує покарання, а також сукупність даних, які характеризують його особу, а саме: визнання винуватості, висловлення жалю щодо вчиненого, надання послідовних правдивих показань, не притягнення раніше до кримінальної відповідальності, наявність міцних соціальних зв`язків та позитивної характеристики є підставами для призначення покарання у виді пробаційного нагляду на менший строк. Стверджує, що призначений строк пробаційного нагляду перетворюється на надмірне обмеження, що не відповідає завданням кримінального провадження. Вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, не звернули уваги на відсутність реальної шкоди для довкілля та застосували такси обчислення шкоди не з`ясувавши факту їх знищення або загибелі. Зазначає, що не враховано його соціальний статус, як пенсіонера, оскільки стягнення значної грошової суми з обвинуваченого, для якого пенсія є єдиним джерелом існування, фактично позбавить останнього засобів для існування та створює надмірний фінансовий тягар.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 249 КК України, в касаційній скарзі не оспорюються, а тому судові рішення в цій частині не перевіряються.

Стосовно доводів ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як слідує зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, особу обвинуваченого, який одружений, не працює, позитивно характеризується за місцем проживання, не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, його матеріальне та соціальне становище, а також щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді пробаційного нагляду в межах, визначених санкцією ч. 1 ст. 249 КК України.

Не погодившись із вироком суду сторона захисту звернулись із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції оскаржуваний вирок стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Мотивуючи своє рішення, суд вказав, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, зокрема, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Разом з цим, у касаційній скарзі засуджений посилається, як на підставу для зменшення розміру призначеного покарання, на сукупність тих самих обставин, що були встановлені і досліджені судом першої інстанції та оцінені судом апеляційної інстанції під час апеляційної перевірки судового рішення. Зазначені обставини стали підставою для призначення ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 249 КК України у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що за обставин даного кримінального провадження, даних про особу засудженого, з урахуванням обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , призначене йому покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому відсутні підстави вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Що стосується доводів про неправильне вирішення судом цивільного позову, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

За змістом ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч 2 ст. 63 Закону України «Про тваринний світ» громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду заподіяну ними внаслідок порушення законодавства в галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу в порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України, визнав у повному обсязі. Крім того, у судовому засіданні у суді першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 виконав усі активні дії, які він вважав за необхідне виконати, та довів кримінальне правопорушення до кінця, а саме: він видобув 71 особин раків, витягнув з води та мав змогу ними розпорядитися.

Спростовуючи доводи сторони захисту з приводу того, що раки були живі і якщо б їх відпустили у річку, то шкода була б усунута, апеляційний суд вважав їх надуманими, при цьому врахував практику Верховного Суду (постанова від 10 січня 2019 року у справі № 541/307/17), відповідно до якої для відшкодування збитків за незаконне вилучення (добування) об`єктів тваринного світу не має значення чи повернута незаконно вилучена (добута) риба, раки у середовище свого перебування, чи ні.

Крім того, судами встановлено, що відповідно до висновку експерта № 1601/24-27 від 30 липня 2024 року, розмір шкоди, завданої внаслідок незаконного вилову водних біоресурсів, а саме раків річкових 71 шт. в акваторії річки Південний Буг, на відстані близько 500 м від житлового будинку № 1, розташованого по вул. Шкільній смт Олександрівка Вознесенського району Миколаївської області, становить 236 672 грн.

Також, згідно інформації Управління Державного агенства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Миколаївській області відповідно до Постанови КМУ від 29 вересня 2023 року за № 1042 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, завданої порушенням законодавства про рибне господарство внаслідок незаконного добування (вилову), знищення або пошкодження водних біоресурсів, а також незаконного знищення чи погіршення середовища існування водних біоресурсів» виловом 71 особин річкових раків 06 липня 2024 року були заподіяні збитки в сумі 236 572 грн рибним запасам України, що є істотною шкодою і дані дії неминуче вплинуть на якість відтворення популяції зазначеного виду водних біоресурсів в річці Південний Буг.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони захисту в частині вирішення цивільного позову, дійшов висновку, що, оскільки саме незаконними діями ОСОБА_4 , винуватість якого повністю доведена, спричинена істотна матеріальна шкода рибним запасам України, то з ОСОБА_4 підлягає стягненню на користь держави в особі Управління державного агенства меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Миколаївській області матеріальна шкода в сумі 236 572 грн.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується із вказаними висновками суду апеляційної інстанції.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі засудженого мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного йому покарання, а також щодо вирішення цивільного позову про стягнення матеріальної шкоди не спростовують висновків судів та не містять переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність та обґрунтованість даних судових рішень.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною ОСОБА_4 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 травня 2025 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3