Справа № 591/3531/18
Провадження № 1-кп/591/550/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2025 року м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 002897 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця м. Суми (проживає: АДРЕСА_1 , гр-на України, одруженого, не судимого,

в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що він 15 липня 2017 року близько 17.00 год., на ґрунті неприязних стосунків, перебуваючи в тамбурі біля кв. АДРЕСА_2 , маючи намір на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно, шляхом штовхання та викручування руки ОСОБА_6 , заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді забою лівого променево-зап`ясткового суглобу, поверхневих саден, розтягнення зв`язок лівого ліктьового суглобу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. Крім цього, ОСОБА_5 обвинувачується і в тому, що він 11 серпня 2017 року близько 13.00 год., на ґрунті неприязних стосунків, перебуваючи в районі буд. АДРЕСА_3 , маючи намір на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно, шляхом штовхання та нанесення удару ОСОБА_6 , заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді синців, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 провину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав, зазначивши про те, що дійсно в згаданий в обвинуваченні час він мав конфліктні ситуації з колишнім чоловіком своєї дружини ОСОБА_6 , але його дії носили захисний характер своєї родини від переслідування та посягань потерпілого на їх особистий простір та життя, який спровокував конфлікти, намагався забрати дитину всупереч її волі та бажанню, налякав її, перешкоджав руху дружини, яка була одна з двома малолітніми дітьми, намагався проникнути до їх житла.

Вирішуючи питання щодо доведеності обвинувачення, суд виходить з наступних міркувань.

Так, в своїх показах наданих суду (запис яких був відтворений в судовому засіданні, внаслідок відсутності у суду інформації про місцезнаходження ОСОБА_6 ) потерпілий ОСОБА_5 підтвердив обставини наведені в обвинуваченні, зазначивши про те, що його візит 15 липня 2017 року до житла обвинуваченого, який одружений на колишній дружині потерпілого ( ОСОБА_7 ), а також зустріч та спілкування 11 серпня 2017 року з колишньою дружиною ОСОБА_7 (після якої відбувся описаний вище конфлікт з обвинуваченим), були пов`язані з бажанням побачити свою дитину, згідно судового рішення, а також через неналежне виконання колишньою дружиною судового рішення. При цьому, зазначив про те, що 11 серпня 2017 року в районі, де мешкає ОСОБА_7 , він опинився випадково (разом зі своєю матір`ю та другом), прогулюючись по місту.

На підтвердження провини обвинуваченого надані наступні докази:

-протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення (т. 1 а.с. 141);

-карта виїзду швидкої медичної допомоги до потерпілого 15 липняя 2017 року (т. 1 а.с. 144);

-протокол огляду, яким свідок ОСОБА_8 видав відеозапис подій 11 серпня 2017 року, про які йде мова в обвинуваченні (т. 1 а.с. 146) та протоколи його огляду (т. 1 а.с. 174) та огляду відеозапису, наданого потерпілим з приводу подій 15 липня 2017 року (т. 1 а.с. 180);

-протоколи слідчих експериментів, проведених за участю ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також висновки судово-медичних експертиз, якими підтверджений механізм заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, при наведених в обвинуваченні обставинах (т. 1 а.с. 173-234);

-в своїх показах суду свідок ОСОБА_8 підтвердив в цілому обставини конфлікту, який мав місце 11 серпня 2017 року, але зазначив, що йому нічого не було відомо про те, яким чином повинно виконуватись рішення щодо побачень потерпілого ОСОБА_6 з донькою, яка проживала разом з матір`ю ОСОБА_7 .

Отже, хоча дійсно наведені докази в своїй сукупності підтверджують можливість заподіяння потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень при наведених в обвинуваченні обставинах, проте суд не може їх вважати достовірними та достатніми для доведення провини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки їх оцінка органом досудового розслідування та прокурором надана без врахування передумов стосунків між потерпілим та колишньою дружиною ( ОСОБА_7 ), суттєвих фактичних обставин та поведінки самого потерпілого як 15 липня так і 11 серпня 2017 року, а також передумов конфліктної ситуації, ініціатором та автором якої на переконання суду був сам потерпілий, створивши умови необхідності реального захисту законних прав та інтересів своєї родини для обвинуваченого ОСОБА_5 , підтвердженням чому слугують надані потерпілим та свідком відеозаписи та фактичні обставини, повідомлені стороною захисту, спростування яким прокурором наведено не було.

Так, з показань обвинуваченого та свідка ОСОБА_7 , яким суд довіряє, оскільки вони є послідовними, логічними та такими, що узгоджуються з наведеними відеозаписами, спростування яким прокурором наведено не було, слідує, що між потерпілим та його колишньою дружиною склались спірні правовідносини щодо виховання їх спільної дитини Анісії та стосовно аліментних зобов`язань потерпілого (т. 2 а.с. 212), які були частково врегульовані рішенням суду від 12 січня 2016 року, яким встановлено для ОСОБА_6 порядок участі у вихованні доньки Анісії у формі побачень і спілкування з дитиною кожної п`ятниці з 17.00 год. (що має суттєве значення з огляду на характер обвинувачення) до 20.00 год. суботи за місцем його проживання (по АДРЕСА_4 ), надавши право батькам змінювати порядок та час спілкування з дитиною за взаємною згодою та з урахуванням стану здоров`я та інших обставин, що мають істотне значення (що також має суттєве значення в контексті обставин обвинувачення).

При цьому, суд знаходить неправдивими покази потерпілого, в контексті реальних причин для його візиту додому до обвинуваченого 15 липня 2017 року та для невипадкової зустрічі 11 серпня 2017 року з колишньою дружиною в магазині неподалік її та обвинуваченого місця проживання, які не мали нічого спільного з бажанням побачити свою дитину, так само як і не були такі дії потерпілого спрямовані на виконання наведеного судового рішення, а характер дій та поведінки потерпілого створили реальні умови для самозахисту законних інтересів обвинуваченого та його родини.

По-перше, щодо подій 15 липня 2017 року.

З відеозапису слідує, що потерпілий ОСОБА_6 разом з кількома особами, приходить додому до обвинуваченого, який мешкає в протилежному кінці м. Суми, нібито з метою побачити дитину, починає галас на сходовому майданчику біля квартири обвинуваченого, голосно привертаючи до себе увагу та через двері вимагаючи побачення з дитиною.

Слід також зауважити і про те, що 15 липня 2017 року є другим днем після народження спільної дитини обвинуваченого та колишньої дружини потерпілого ОСОБА_7 та є днем її виписки з пологового будинку (т. 2 а.с. 216-218), про що не міг не знати потерпілий, з чим на думку суду і був пов`язаний його візит до них додому.

При цьому, коли вийшли близькі до родини обвинуваченого особи та сам обвинувачений, ОСОБА_6 незаконно, всупереч їх волі намагався проникнути до житла, хоча йому було повідомлено про те, що його не бажають там бачити та дитина не хоче цього, просили залишити приміщення, що він ігнорував та продовжував наполягати на своєму та неодноразово намагався потрапити до житла обвинуваченого, а також перешкоджав потраплянню до квартири особам, які вийшли з неї. Отже, наведені нав`язливі, незаконні дії потерпілого, які порушували спокій обвинуваченого та його родини, в якій тільки-но народилась друга дитина, були нічим іншим ніж втручанням в приватне життя та не мали нічого спільного з бажанням побачити свою дитину або з виконанням згаданого судового рішення (після повідомлення потерпілому про небажання його бачити та про невчасний момент для відвідування дитини, він, якби дійсно бажав діяти на виконання судового рішення, міг залучити виконавчу службу, діючи в передбачений законом спосіб, не втручаючись в приватне життя родини обвинуваченого).

Відтак, перебуваючи в умовах, коли потерпілий не припиняв свої нав`язливі, провокативні та незаконні дії, які порушували спокій родини обвинуваченого, останній правомірно вчинив дії, про які йде мова в обвинуваченні, з метою видворення потерпілого ОСОБА_6 з приміщення тамбуру біля квартири ОСОБА_5 , що, до речі, не принесло бажаного результату, оскільки він пручався та не бажав залишати приміщення, продовжуючи свої дії до прибуття працівників поліції, хоча обвинувачений припинив та не продовжував заподіювати шкоду здоров`ю ОСОБА_6 , хоча мав для цього можливості, тобто діяв співмірно характеру посягання, не заподіявши шкоди більшої ніж достатньо, щоб змусити потерпілого припини посягання на спокій родини та її приватне життя.

В контексті подій 15 липня 2017 року, оцінюючи як провокативний та неправомірний характер дій потерпілого, суд зважає і на той факт, що стороною обвинувачення не було надано жодного доказу на підтвердження того, що між ОСОБА_6 та його колишньою дружиною ОСОБА_7 , згідно наведеного судового рішення, існувала взаємна згода на візит потерпілого до житла родини обвинуваченого на другий день після народження немовля, з урахуванням слабкого стану здоров`я матері (що є цілком очевидним для кожної людини та не потребує доведення).

По-друге, щодо подій 11 серпня 2017 року, суд з аналогічних причин, які наведені вище, вважає, що ОСОБА_7 діяв правомірно та співмірно в умовах захисту від переслідування, нав`язливих та неправомірних дій потерпілого ОСОБА_6 , з огляду на наступне.

Слід одразу зауважити, що, як і в попередній ситуації, на переконання суду потерпілий ОСОБА_6 невипадково зустрів в магазині колишню дружину, яка перебувала в уразливому стані, з огляду на нещодавне народження другої дитини, була одна з коляскою, в якій було немовля та зі спільною з потерпілим малолітньою дитиною - Анісією.

Про невипадковість такої зустрічі та про навмисний візит свідчить віддаленість місця проживання потерпілого, а також незрозуміла його прогулянка спільно з матір`ю та другом в районі місця проживання родини обвинуваченого (непрямо це підтвердив і свідок ОСОБА_8 в своїх показах суду, зазначивши про те, що ходив з ОСОБА_6 до колишньої дружини, щоб не було конлфікту, нічого не повідомивши суду про те, що це була прогулянка містом та випадкова зустріч).

При цьому, з відеозапису вбачається, що ОСОБА_7 повідомила про небажаність візиту потерпілого, а його дитина ( ОСОБА_10 ) виглядала наляканою, саме від дій та візиту ОСОБА_6 та його матері вона ховалась за свідком ОСОБА_7 , плакала, з чого достеменно вбачається, що ОСОБА_10 не виявляла щирого бажання спілкуватись чи бачитись з рідним батьком.

Наведені обставини підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (працівники магазину).

Коли учасники згаданих подій вийшли з магазину, то як сам потерпілий так і його мати повсякчас перешкоджали руху ОСОБА_7 з дітьми, навіть блокуючи коляску з немовлям (і це все вже після отриманої відмови передати дитину ОСОБА_10 та після її очевидного плачу та переляку від дій потерпілого та його матері).

Після прибуття на місце події обвинуваченого, останній дійсно, з метою розблокування руху дружини з дітьми, припинення їх переслідування та набридання, відштовхував потерпілого, йдучи в напрямку помешкання, тримаючи на своїх руках дитину Анісію, яка, до речі, виявляла більшу прихильність до нього, ніж до рідного батька.

Слід також зауважити і про те, що, прямуючи поряд з обвинуваченим та його родиною, потерпілий та його мати сміються, їм весело, а прибувши до під`їзду, ОСОБА_6 , знову почав перешкоджати руху обвинуваченого та його родини, блокуючи двері під`їзду.

До слова, як в першій ситуації, так і в другій, ОСОБА_6 не виглядав засмученим через відмову в побаченні з рідною дитиною та складається таке враження з відеозапису, що він навпаки отримав задоволення від знущань та переслідування родини колишньої дружини.

Відтак, перебуваючи в умовах, коли потерпілий не припиняв свої нав`язливі, провокативні та незаконні дії, які порушували спокій родини обвинуваченого, останній правомірно вчинив дії по відношенню до ОСОБА_6 , про які йде мова в обвинуваченні, відштовхуючи його, з метою захисту від переслідування членів його родини та втручання в її приватне життя та особистий простір, що, до речі, як і в першій ситуації не принесло бажаного результату, оскільки потерпілий все одно, навіть біля під`їзду не давав пройти обвинуваченому та членам його родини. Як і в першій ситуації, обвинувачений не продовжував заподіювати шкоду здоров`ю ОСОБА_6 , хоча мав для цього можливості, тобто діяв співмірно характеру посягання, не заподіявши шкоди більшої ніж достатньо, щоб змусити потерпілого припинити переслідування колишньої дружини та залишити її в спокої, тобто з метою припинення посягання на спокій родини та її приватне життя.

Наведені висновки суду, узгоджуються з положеннями Конституції України, в якій закріплено, зокрема, що кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30) та що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України (стаття 32).

Тому, оскільки дії потерпілого як в першому так і в другому випадку носили провокативний характер, мали ознаки переслідування родини обвинуваченого, порушення її спокою, були спрямовані саме на втручання в її (родини) приватне життя та не спрямовувались на досягнення мети побачення з дитиною або на виконання судового рішення, а дії обвинуваченого по заподіянню шкоди здоров`ю потерпілого носили захисний характер, в умовах захисту від реальних триваючих посягань на вказані законні права та інтереси членів родини ОСОБА_7 , що наведені вище, а захисні дії були співмірними посяганню та спрямованими на невідкладне припинення порушення прав та інтересів членів родини обвинуваченого та не спричинили шкоди більше ніж було потрібно для припинення неправомірних дій потерпілого та для припинення посягання, хоча можливості для цього у обвинуваченого були, тому суд вважає, що обвинувачений діяв в умовах необхідної оборони (ч. 1 ст. 36 КК України), межі якої не були перевищені.

По подіям 11 серпня 2017 року, оцінюючи як провокативний та неправомірний характер дій потерпілого, суд зважає і на той факт, що стороною обвинувачення і по цьому випадку не було надано жодного доказу на підтвердження того, що між ОСОБА_6 та його колишньою дружиною ОСОБА_7 , згідно наведеного судового рішення, існувала взаємна згода на зустріч потерпілого з колишньою дружиною в районі її проживання, з урахуванням в тому числі небажання малолітньої Анісії на зустрічі з батьком.

На підтвердження згаданої позиції суду говорить і той факт, що після початку повномасштабного вторгнення на територію України в лютому 2022 року, тобто після початку повномасштабної війни, потерпілий ОСОБА_6 , жодного разу не виявив зацікавленості в розгляді цієї справи, а вжитими судом вичерпними заходами не вдалось встановити ані його місцезнаходження, ані його матері свідка ОСОБА_9 . Тому суд довіряє і показанням свідка ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_5 з приводу того, що ані потерпілий, ані його мати, після лютого 2022 року взагалі не цікавились долею Анісії, навіть в умовах війни, що додатково свідчить про те, що описані в обвинуваченні дії потерпілого були спрямовані саме на посягання на законні інтереси та права обвинуваченого та членів його родини та не були викликані бажанням приймати участь в житті рідної доньки . З огляду на вказані обставини, суд довіряє показам обвинуваченого та свідка ОСОБА_7 і в тій частині, що малолітня ОСОБА_10 не виявляла бажання щодо побачень з рідним батьком та його близькими і в періоди описаних в обвинуваченні подій.

Не довіряє суд показам потерпілого і з тих причин, що стороною обвинувачення не було наведено вірогідного та розумного пояснення тому, чому виклик швидкої медичної допомоги потерпілому 15 липня 2017 року, через нібито спричинення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим, відбувся о 14.00 годині (за три години до описаних в обвинуваченні подій) т. 1 а.с. 144), так само як і обстежений лікарем потерпілий був в цей день о 14.40 год. (т. 1 а.с. 235).

Відтак, враховуючи невідповідність поданих стороною обвинувачення доказів фактичним обставинам справи, які підтверджені відеозаписами та цілком доводять вчинення обвинуваченим дій по відношенню до потерпілого в умовах необхідної оборони, беручи до уваги відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України необхідність тлумачення всіх сумнівів на користь обвинуваченого, суд приходить висновку про те, що прокурором не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , тому за приписами п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України він підлягає виправданню.

Цивільний позов по справі не заявлений, питання щодо долі речових доказів слід вирішити згідно вимог заходу, а підтвердження наявності в справі процесуальних витрат суду не було надано.

На підставі ч. 1 ст. 125 КК України, керуючись ст.ст. 368, 373-375 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України та виправдати його.

Речові докази: диски залишити в матеріалах провадження.

На вирок може бути подана апеляція до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом 30 днів з моменту його проголошення, особою, що не була присутня під час його проголошення з дня отримання копії судового рішення, а особою, яка перебуває під вартою з моменту вручення вироку цій особі.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, яка негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1