ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/932/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст.111 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 06.08.2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в м. Мена, Чернігівської області, офіційно непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього належного йому майна.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк тримання під вартою з 30.07.2024 року по час набрання даним вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати розмірі 7959,00 грн.

В порядку ст. 100 КПК України вирішено долю речових доказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, за наступних обставин.

Військовослужбовці збройних сил та інших воєнізованих формувань російської федерації шляхом збройної агресії 24.02.2022 незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України в Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, Запорізькій, Київській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, інших об`єктів цивільного сектору соціального забезпечення, та здійснили застосування оперативно-тактичних ракет (включаючи застосування засобів ведення війни, заборонених міжнародним правом) по позиціям Збройних сил України (далі за текстом - ЗС України) та об`єктах цивільної інфраструктури, що призвело до тяжких наслідків, в тому числі на території Запорізької області.

Того ж дня, тобто 24.02.2022, представники збройних формувань держави - агресора російської федерації (далі за текстом зф держави-агресора рф), у тому числі представники спецслужб російської федерації, використовуючи засоби масової інформації, соціальні мережі та програми (месенджери), через українофобів та прихильників військового вторгнення зф держави-агресора рф на територію України розпочали активний збір інформації про місця постійної дислокації підрозділів ЗС України, Державної прикордонної служби України, Національної гвардії України, Служби безпеки України та інших військових формувань, а також їх укомплектованість, обороноздатність та передислокацію, з метою їх подальшого знищення та реалізації вказаної підривної діяльності проти України.

Указом Президента України ОСОБА_9 від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки та оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» запроваджено воєнний стан на всій території України, який продовжено до 07 лютого 2025 року.

Так, громадянин України ОСОБА_7 , в період часу з 22.03.2024 по 08.06.2024, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, в умовах воєнного стану на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, добровільно погодився надавати допомогу представнику іноземної організації ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який займає посаду співробітника ФСБ РФ, має псевдонім « ОСОБА_11 », в проведенні підривної діяльності проти України, шляхом надання вказаній особі інформації, щодо місць дислокації підрозділів та військової техніки Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

На виконання вищевказаного плану та завдань представника іноземної організації ОСОБА_10 , за допомогою аккаунту в месенджері «Telegram» з унікальним ID та нікнеймом ІНФОРМАЦІЯ_5 ( ОСОБА_12 ) ( ОСОБА_13 ), ОСОБА_7 , здійснив відправлення:

-22.03.2024 у період з 19 год. 33 хв. по 19 год. 36 хв. повідомлення про розміщення військової техніки ЗСУ в ангарах та будівлях, розташованих у АДРЕСА_3 ;

-31.03.2024 о 21 год. 12 хв. повідомлення щодо переміщення військової техніки ЗСУ містом Запоріжжя в бік міста Оріхів Запорізької області;

- 08.06.2024 в період часу з 14 год. 36 хв. по 15 год. 26 хв., повідомлень про розміщення:

- військової техніки ЗСУ в ангарах та елеваторах, розташованих у АДРЕСА_3 ; про розміщення військовослужбовців та військової техніки ЗСУ на території маслозаводу «Володимирівське», розташованого за адресою: АДРЕСА_4 ;

- військовослужбовців ЗСУ в приміщенні Гуртожитку №1 ЗДІА, розташованого за адресою АДРЕСА_5 ; про розміщення військовослужбовців ЗСУ в приміщенні будівлі за адресою: АДРЕСА_6 ;

- військовослужбовців ЗСУ в приміщенні будівлі за адресою: АДРЕСА_6 ; про розміщення військовослужбовців ЗСУ в приміщенні будівлі за адресою: АДРЕСА_7 ;

- військовослужбовців та військової техніки ЗСУ у приміщенні Запорізької початкової школи "Прогрес" Запорізької міської ради, розташованої за адресою: АДРЕСА_8 ;

- військовослужбовців та військової техніки ЗСУ у приміщенні Запорізької гімназії №68 Запорізької міської ради, розташованої за адресою АДРЕСА_11;

- військовослужбовців ЗСУ в приміщенні будівлі за адресою: АДРЕСА_9 .

Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 111 КК України як державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, шляхом надання представникам іноземної держави допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинена в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Захисник визнає, що за вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим за те, що в період з 22.03.2024 по 08.06.2024, перебуваючи за місцем проживання у м. Запоріжжя, діючи умисно, в умовах воєнного стану, він нібито добровільно надавав допомогу представнику іноземної організації - співробітнику ФСБ РФ ОСОБА_10 (псевдонім « ОСОБА_11 ») шляхом надсилання через месенджер «Telegram» відомостей про розміщення та переміщення військової техніки і підрозділів Збройних Сил України на території м. Запоріжжя та Запорізької області.

Водночас захисник наполягає, що сукупність доказів, покладених в основу обвинувального вироку, не підтверджує поза розумним сумнівом надання обвинуваченим допомоги іноземній державі в підривній діяльності проти України, а судом першої інстанції допущено обвинувальний ухил і порушено принцип презумпції невинуватості.

У скарзі наголошується, що суд, визнаючи встановленим факт зв`язку ОСОБА_7 з представником ФСБ РФ, фактично спирався на відомості з Інтернет-сайтів щодо особи ОСОБА_10 (псевдонім « ОСОБА_11 »), не забезпечивши належної перевірки їх достовірності, джерела походження та допустимості як доказів.

Переписка в месенджері «Telegram», на думку сторони захисту, є приватним листуванням, у якому ОСОБА_7 висловлює власні судження, коментарі та описує події, що вже відбулися без його участі і не містить таких фактичних даних, які б свідчили про цілеспрямоване збирання й передачу конкретної інформації розвідувального чи військового значення, здатної реально заподіяти шкоду суверенітетові, територіальній цілісності, обороноздатності чи інформаційній безпеці України.

При цьому суд, всупереч вимогам ст. 84, 94, 370, 373 КПК України та п. 1, 2 ч. 1 ст. 129 Конституції України не дав належної оцінки якості та взаємоузгодженості доказів, не усунув суперечності між ними, а всі сумніви щодо доведеності вини фактично витлумачив не на користь обвинуваченого, чим порушив ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

Захисник підкреслює, що за цих умов обвинувальний вирок має припущувальний характер, суперечить вимогам ч. 3 ст. 373 КПК України, згідно з якою обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях та ухвалюється лише за умови доведення винуватості в судовому засіданні.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, зокрема на рішення у справах «Барбера, Мессегу і Хабардо проти Іспанії», «Коробов проти України», «Вєренцов проти України», «Луценко проти України», захисник стверджує, що принцип презумпції невинуватості та критерій доведення «поза розумним сумнівом» в оскаржуваному вироку не дотримані.

На переконання захисника, докази, покладені в основу висновків суду, не є достатніми й переконливими, а обставини їх одержання та відсутність підтвердження з інших незалежних джерел ставлять під сумнів їхню надійність.

Вказується, що судом першої інстанції не були використані всі можливості для збору додаткових доказів, натомість суд обмежився тими матеріалами, що фактично підтверджують лише факт спілкування в мережі «Інтернет», але не свідчать про умисне надання допомоги іноземній державі в підривній діяльності проти України під час воєнного стану.

У зв`язку з цим захисник вважає, що у кримінальному провадженні відсутні достатні, допустимі та належні докази, які б у своїй сукупності дозволяли зробити обґрунтований і вмотивований висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а всі сумніви щодо доведеності обвинувачення повинні тлумачитися на користь обвинуваченого.

Просить апеляційний суд вирок суду першої інстанції від 06.08.2025 року скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування скарги зазначає, що жодних дій, які йому інкримінуються, він не вчиняв, а матеріали кримінального провадження не містять доказів його винуватості.

Зокрема вказує, що стороною обвинувачення не доведено, що він передавав будь-яку інформацію саме посадовим особам спеціальних служб іноземної держави.

Наголошує, що не займає посад в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування, не є службовцем відповідних державних структур, а також не мав у своєму розпорядженні спеціальної інформації, здатної завдати шкоди державі, що, на його думку, виключає наявність у його діях складу державної зради.

Стверджує, що докази у справі не відповідають критеріям, установленим Конституцією України та вимогами КПК України, під час судового розгляду не було належним чином установлено об`єкт злочину, інкримінованого йому, а також достовірно не доведено заподіяння ним шкоди державі в будь-якому вигляді та будь-яким способом.

Зазначає, що стороною обвинувачення не надано доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували інкриміновані йому дії.

Окремо вказує, що суд не врахував обставини його затримання, яке, на його переконання, було здійснене незаконно, з порушенням вимог КПК України.

Звертає увагу, що його етапували з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» до ДУ «Дніпровський слідчий ізолятор №4», що фактично позбавило його можливості реалізувати право на захист за участю обраного ним адвоката, а також, що це унеможливило повноцінне спілкування із захисником як в очному режимі, так і шляхом проведення відеоконференцій.

Додатково зазначає, що 01.09.2025 року його було етаповано до ДУ «Криворізький слідчий ізолятор» без будь-яких зрозумілих йому підстав та належних пояснень.

Стверджує, що під час затримання та подальшого тримання під вартою без належного судового контролю до нього застосовувався психологічний, моральний та фізичний тиск, про що, на його думку, свідчать матеріали кримінального провадження, зокрема протокол затримання та протокол обшуку, у яких наявні розбіжності й помилки, що, на його переконання, свідчить про порушення закону з боку осіб, які його затримували.

Зазначає, що правоохоронні органи примушували його підписувати протоколи та інші процесуальні документи, не надавши реальної можливості попередньо ознайомитися з їх змістом.

Наголошує, що всі ключові процесуальні дії у провадженні проводилися за його участю без участі захисника, що є істотним порушенням права на захист.

Крім того, вказує, що під час досудового розслідування було порушено правила підслідності кримінального провадження, що також розцінює як істотне порушення вимог національного законодавства.

У зв`язку з наведеним просить апеляційний суд скасувати вирок суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтримав подані апеляційні скарги та наголосив, що, на його думку, мали місце порушення з боку органів досудового розслідування та сторони обвинувачення. Зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що всі локації, про які йдеться, нібито є місцями розташування пошкодженої техніки, у зв`язку із чим він не вчиняв жодних протиправних дій. Також вказав, що особу нібито співробітника спеціальних служб іншої держави належним чином не встановлено, експертиза є неправильною, а його вина не доведена поза розумним сумнівом.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 підтримала позицію обвинуваченого та подані апеляційні скарги, наголосивши, що органом досудового розслідування належним чином не встановлено особу, з якою спілкувався ОСОБА_7 , а наведені стороною обвинувачення відомості є надуманими та такими, що спростовують обвинувачення в інкримінованих діяннях.

Прокурор ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційних скарг та вказав, що вирок суду є законним і обґрунтованим, а матеріали кримінального провадження, зокрема електронні, відповідають вимогам ст. 99 КПК України та є доказами, які підтверджують винуватість ОСОБА_7 . Зазначив, що державна зрада є злочином із формальним складом, а особу ОСОБА_14 встановлено за результатами огляду джерел, розміщених у мережі Інтернет. При цьому прокурор звернув увагу, що під час судових дебатів у суді першої інстанції сам ОСОБА_7 не заперечував факту листування, проте намагався подати його як висловлення особистих суджень, однак матеріали провадження свідчать про протилежне.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, його захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи.

У судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_7 відмовився від давання показань на підставі ст. 63 Конституції України, а під час судових дебатів просив закрити кримінальне провадження, посилаючись на відсутність доказів його вини, потерпілого та заподіяної шкоди, вважаючи кваліфікацію його дій помилковою та наголошуючи, що всі висловлювання є лише його особистими опозиційними судженнями.

Незважаючи на таку позицію обвинуваченого, суд першої інстанції обґрунтовано та повно дослідивши докази у провадженні, дійшов правильного висновку про доведеність його вини поза розумним сумнівом.

Зокрема, протоколами огляду Інтернет-сайтів від 16.05.2024 (т.2 а.с.13-14), (т.2 а.с.15-16) та (т.2 а.с.17-18) встановлено дані про ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кадрового співробітника ФСБ РФ, на якого зареєстрований номер мобільного зв`язку « НОМЕР_1 », профіль у «Telegram» під псевдонімом « ОСОБА_11 » і створений ним чат-бот « ІНФОРМАЦІЯ_3 », призначений для збору інформації щодо місць дислокації особового складу, військової техніки, складів боєприпасів і ПММ та результатів ураження підрозділів Сил оборони України (т.1 а.с.170-174).

Протоколом за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 21.06.2024, виконаної на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського апеляційного суду від 29.05.2024, задокументовано листування в месенджері «Telegram» між указаним акаунтом « ОСОБА_11 » (номер « НОМЕР_1 ») та користувачем з ID НОМЕР_2 , нікнеймом « ОСОБА_12 » та ім`ям « ОСОБА_13 », який надсилав фото-, відеоматеріали, описи ракетних ударів по м. Запоріжжя, координати об`єктів у с. Широке, у м. Запоріжжя (зокрема, ДніпроГЕС, маслозавод «Володимирівське», дитячі заклади та інші локації) та коментував їх з явною підтримкою агресивних дій РФ і ворожим ставленням до України (т.1 а.с.191, 201-238).

Протоколом огляду від 23.12.2024 встановлено відповідність переданих у листуванні координат конкретним об`єктам на місцевості: території в с. Широке; маслозаводу «Володимирівське»; гуртожитку № 1 ЗДІА; відповідним адресам у м. Запоріжжя (т.2 а.с.7-12).

Відповіддю командувача ОТУ «Запоріжжя» ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 25.07.2024 № 1056/ОТУЗ підтверджено, що станом на 22.03.2024, 31.03.2024 та 08.06.2024 у вказаних локаціях фактично розміщувались підрозділи та військова техніка ЗСУ й інших Сил оборони, а також переміщувались, зокрема, системи ППО, при цьому зазначена інформація не розміщувалась у відкритому доступі й не підлягала вільному поширенню (т.2 а.с.39).

Отже, передані дані мали розвідувальний характер і могли завдати шкоди обороноздатності та державній безпеці України.

Під час обшуку від 30.07.2024 за місцем проживання ОСОБА_7 (кв. АДРЕСА_10 ) вилучено мобільний телефон Redmi Note 8 Pro з IMEI 1: НОМЕР_3 , IMEI 2: НОМЕР_4 та SIM-картою на номер НОМЕР_5 , у якому в додатку «Telegram» виявлено профіль з ім`ям « ОСОБА_13 », нікнеймом « ОСОБА_12 » і тим самим ID НОМЕР_2, а також відповідні чати, файли, зображення, відеозаписи й координати, аналогічні тим, що зафіксовані у протоколах НСРД (т.1 а.с.180-183, 243-246).

Висновком судової комп`ютерно-технічної експертизи № 582 від 25.10.2024 підтверджено наявність у внутрішній пам`яті цього телефону інстальованого застосунку «Telegram» із авторизованим акаунтом « ОСОБА_13 » ( НОМЕР_5 , ОСОБА_12 , id НОМЕР_2 ) та збережених (у т.ч. видалених і кешованих) файлів, що містять карти, географічні координати, фото- і відеоматеріали військового змісту (т.1 а.с.243-246).

Протокол тимчасового доступу від 19.12.2024 та протокол огляду від 20.12.2024 свідчать, що мобільний термінал з IMEI НОМЕР_6 та номером НОМЕР_5 у період з 22.03.2024 по 30.07.2024 постійно використовувався саме ОСОБА_7 у м. Запоріжжя (т.2 а.с.1-6).

Додатково судом досліджено витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0001312 від 01.05.2024 (т.1 а.с.128), повідомлення про виявлення кримінального правопорушення та рапорт (т.1 а.с.129-131), постанови про визначення групи слідчих, прокурорів, підслідності та продовження строків досудового розслідування (т.1 а.с.133-167), а також постанови про проведення та результати негласних слідчих (розшукових) дій (т.1 а.с.168-175, 195-200).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що сукупність досліджених доказів переконливо свідчить, що ОСОБА_7 свідомо встановив контакт із представником спецслужб держави-агресора, збирав і добровільно передавав йому не загальнодоступні розвідувальні відомості про дислокацію та переміщення підрозділів ЗСУ й об`єктів критичної інфраструктури, проявляв ініціативу та ідеологічну лояльність до агресії рф, чим створював реальну загрозу обороноздатності та державній безпеці України, а тому його посилання на «особисті опозиційні судження» та відсутність умислу обґрунтовано відхилені як безпідставні.

Натомість доводи сторони захисту та обвинуваченого зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, ґрунтуються на вибірковому аналізі окремих обставин та не спростовують встановлених судом фактів.

Ствердження захисника про обвинувальний ухил, припущувальний характер висновків суду та неповноту судового розгляду колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

З вироку вбачається, що суд першої інстанції дослідив усі письмові докази, протоколи негласних слідчих (розшукових) дій, результати комп`ютерно-технічної експертизи, протокол обшуку, протоколи огляду Інтернет-ресурсів та місцевості, відповіді ОТУ «Запоріжжя», а також інші процесуальні документи (зокрема витяг з ЄРДР, постанови про визначення груп слідчих та прокурорів, рішення щодо проведення НСРД - т. 1 а.с. 128-175, 195-200; т. 2 а.с. 1-18).

У вироку наведено зміст цих доказів, проаналізовано їх взаємоузгодженість і надано мотиви, з яких суд визнав їх такими, що підтверджують обвинувачення.

Жодних конкретних фактів чи обставин, які б суд першої інстанції не дослідив, не врахував, не оголосив або безпідставно відкинув, апеляційні скарги не містять, що свідчить про суто декларативний характер посилань на неповноту судового розгляду.

Доводи захисника про те, що факт зв`язку ОСОБА_7 з співробітником фсб рф ОСОБА_10 встановлено нібито виключно на підставі інформації з Інтернет-сайтів, без належної перевірки її достовірності та допустимості, також не відповідають змісту матеріалів провадження.

Як убачається з протоколів огляду Інтернет-сайтів від 16.05.2024 (т. 2 а.с. 13-18), слідчим з дотриманням вимог ст. 99 КПК України зафіксовано відомості з низки відкритих джерел (зокрема сайту ГУР МО України, ресурсу «rupep.org», сайту «Миротворець») щодо особи ОСОБА_10 - його анкетні дані, адресу, статус співробітника фсб рф, наявність службового посвідчення, участь у спеціальних операціях та підготовці агресії проти України.

Крім того, колегія суддів наголошує, що протоколи оглядів інтернет-сторінок і телеграм-каналів та додатки до протоколів, у яких зафіксовано за допомогою функцій скриншоту, друку й запису на технічні носії інформації зміст відображеної на них інформації, що підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню, є допустимими доказами.

Про це зазначив Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 21 липня 2025 року по справі №201/11849/23.

Окрім цього, судова колегія зазначає, що такі електронні відомості не є єдиною підставою для висновку про належність ОСОБА_10 до спецслужб держави-агресора, а використовуються судом у сукупності з протоколом НСРД про листування в месенджері «Telegram», з якого прямо вбачається комунікація абонента « ОСОБА_15 » з акаунтом « ОСОБА_12 », а також із даними про номер телефону « НОМЕР_1 », встановленими відповідними оперативно-розшуковими заходами (т. 1 а.с. 170-174).

Таким чином, суд першої інстанції застосував інформацію з відкритих джерел як частину системи електронних доказів, а не як ізольований доказ, що узгоджується як із ст. 84, 99 КПК України, так і з правовою позицією Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 12.06.2024 у справі № 569/1908/23, на яку обґрунтовано послався суд.

Не відповідає дійсності й твердження захисника, що листування у месенджері «Telegram» начебто має характер приватного листування із загальними коментарями та описом подій без участі обвинуваченого і не містить фактичних даних розвідувального чи військового значення. З протоколу НСРД від 21.06.2024, проведеної на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського апеляційного суду від 29.05.2024, та долученого до нього диску, який був відтворений у судовому засіданні, вбачається протилежне.

Губенко, використовуючи профіль « ОСОБА_13 », ID НОМЕР_2, нік « ОСОБА_12 », у діалозі з « ОСОБА_16 » не лише веде політично забарвлену переписку, а й систематично передає фотознімки, відео, карти місцевості з нанесеними координатами, описує рух військової техніки, місця ймовірного базування підрозділів ЗСУ, дає адресні орієнтири щодо маслозаводу, аеродрому, навчальних закладів, гуртожитків, об`єктів промислової інфраструктури.

Характер та зміст його повідомлень - посилання на конкретні координати, вказівки на об`єкти, в яких «можно разместить что-то довольно крупное», зауваження про необхідність «почистить смартфон», побоювання перевірки телефонів і бажання «удалить у себя видео и каналы связи» - свідчать не про власні судження, а про цілеспрямоване збирання і передачу інформації саме з урахуванням її цінності для російських спецслужб і усвідомлення протиправного характеру своїх дій.

Вказаний зміст переписки був додатково співвіднесений судом першої інстанції з об`єктивними даними.

Так, протоколом огляду місцевості від 23.12.2024 (т. 2 а.с. 7-12) встановлено, що координати, передані ОСОБА_17 , відповідають конкретним адресам у м. Запоріжжі та Запорізькій області (с. Широке, маслозавод «Володимирівське», гуртожиток № 1 ЗДІА, навчальні заклади, об`єкти по АДРЕСА_11).

Листом командувача ОТУ «Запоріжжя» ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 25.07.2024 № 1056/ОТУЗ підтверджено, що на відповідні дати (22.03.2024, 31.03.2024, 08.06.2024) у цих місцях дійсно розміщувалися підрозділи та військова техніка ЗСУ та інших Сил оборони, у тому числі системи ППО, і що ці відомості не публікувалися у відкритому доступі та не могли бути легально відомі стороннім особам.

Така сукупність даних однозначно спростовує тезу захисника про нібито відсутність інформації розвідувального чи військового значення та демонструє, що мова йде не про загальнодоступні новини, а про конкретні розвідувальні відомості, які становлять оперативний інтерес для противника в умовах триваючої збройної агресії.

Безпідставними є й посилання сторони захисту на те, що суд нібито поклався на припущення, не дотримався вимог ст. 84, 94, 370, 373 КПК України та принципу презумпції невинуватості.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції виконав вимоги ст. 94 КПК України: кожний доказ оцінено з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для постановлення обвинувального вироку. Суд прямо вказав, які саме докази покладено в основу висновків про винуватість ОСОБА_7 (протоколи НСРД, результати експертизи, протокол обшуку, протоколи огляду Інтернет-ресурсів, відповіді військового командування, дані про переміщення мобільного телефону тощо).

Жодних посилань на припущення або посилань на загальновідомість фактів без їх належного доказового підтвердження вирок не містить.

Посилання захисника на практику ЄСПЛ у справах «Барбера, Мессегу і Хабардо проти Іспанії», «Коробов проти України», «Вєренцов проти України», «Луценко проти України» не змінюють висновків суду. Принцип доведення «поза розумним сумнівом» за практикою ЄСПЛ означає наявність сукупності достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою доказів, які переконують у винуватості особи й не залишають розумних альтернативних пояснень обставин справи.

У даному провадженні така сукупність наявна: зафіксований і процесуально отриманий зміст переписки з акаунтом, який належить кадровому співробітнику фсб рф; підтверджена експертизою належність облікового запису « ОСОБА_12 », ID НОМЕР_2 до мобільного телефону та SIM-карти, вилучених у ОСОБА_17 під час обшуку (т. 1 а.с. 180-183, 243-246); співвіднесення переданих координат з конкретними об`єктами на місцевості; підтвердження військовим командуванням факту розташування там підрозділів і техніки ЗСУ у відповідний час; дані про місцезнаходження мобільного терміналу, яким користувався обвинувачений, у період вчинення злочину (т. 2 а.с. 1-6).

Захист не надав жодної логічно послідовної альтернативної версії походження вказаних даних, яка б пояснила їх без участі ОСОБА_7 , що ще раз підтверджує відсутність розумного сумніву у його винуватості.

Твердження самого обвинуваченого про те, що він не вчиняв жодних дій, які йому інкримінуються, і що матеріали провадження не містять доказів його винуватості, є голослівними і прямо суперечать наведеним вище доказам.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_7 у судовому засіданні, посилаючись на ст. 63 Конституції України, відмовився давати показання, а свої заперечення щодо складу злочину зводив до того, що він нібито переслідував лише опозиційні політичні цілі й не завдав шкоди державі.

Однак аналіз змісту переписки та об`єктивних даних свідчить, що політичні оцінки, які містяться в його повідомленнях, супроводжуються конкретними відомостями про дислокацію українських військ, маршрути руху техніки, можливі місця розміщення штабів, наявність укріплених об`єктів, що явно виходить за межі простого висловлення поглядів і становить реальну допомогу іноземній спецслужбі у підривній діяльності проти України.

Доводам обвинуваченого про відсутність у його діях складу державної зради з огляду на те, що він не є посадовою особою органів влади і не мав спеціальної інформації, колегія суддів оцінку не надає як таким, що ґрунтуються на неправильному розумінні диспозиції ст. 111 КК України.

Для наявності складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, закон не вимагає, щоб суб`єкт був державним службовцем, військовослужбовцем або мав допуск до державної таємниці.

Достатньо, щоб він як громадянин України умисно вчинив діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України шляхом надання допомоги представникам іноземної держави або їх організацій у проведенні підривної діяльності.

Крім того, відповідно до позиції Верховного суду, яка викладена у постанові від 14 жовтня 2025 року у справі № 711/4047/22 зазначено, що передання особою представнику ворожої держави певної інформації з метою спричинити шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України свідчить про її прагнення до активної підривної діяльності та кваліфікується за ст. 111 КК України, як державна зрада.

Зокрема, колегія суддів наголошує, що інформація про місцезнаходження підрозділів ЗСУ та їх техніки в умовах воєнного стану є саме тим видом відомостей, які, навіть якщо не становлять формальної державної таємниці, об`єктивно можуть бути використані ворогом для планування ракетних ударів, диверсій, коригування вогню, що створює реальну загрозу національній безпеці й життю військовослужбовців та цивільного населення.

Тому посилання обвинуваченого на відсутність у нього особливого статусу не усуває ані протиправності, ані суспільної небезпечності його дій, а тому не змінює кваліфікацію його дій.

Доводи апеляційних скарг про те, що об`єкт інкримінованого злочину та факт заподіяння шкоди державі не встановлено, також не заслуговують на увагу.

Для кваліфікації за ч. 2 ст. 111 КК України достатньо встановлення того, що надана інформація могла бути використана проти України та створювала реальну загрозу її обороноздатності та безпеці; закон не вимагає доведення фактичного настання матеріальних наслідків у вигляді конкретних руйнувань чи загибелі людей як обов`язкової ознаки складу злочину.

Сам по собі факт добровільної передачі координат місць дислокації українських військ кадровому співробітнику фсб рф в умовах активних бойових дій свідчить про спрямованість діяння на шкоду державі та є завершеним складом державної зради незалежно від того, вчинено в подальшому конкретні акти ураження цих об`єктів чи ні.

Не знаходять свого підтвердження й посилання сторони захисту та обвинуваченого на істотні порушення права на захист у зв`язку з неналежним повідомленням про підозру, незаконністю затримання, відсутністю судового контролю, етапуванням між слідчими ізоляторами та нібито застосуванням до ОСОБА_7 психологічного, морального і фізичного тиску.

Із протоколу затримання особи від 30.07.2024, ухвал слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2024, 26.09.2024, 29.10.2024 та ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2024, а також ухвал колегії Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 07.01.2025, 03.03.2025, 15.04.2025, 12.06.2025 убачається, що обрання та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою здійснювалися виключно на підставі судових рішень, ухвалених у передбаченому законом порядку.

Жодних доказів визнання затримання незаконним, скасування відповідних ухвал чи встановлення порушень під час їх постановлення апеляційні скарги не містять.

Сам по собі факт етапування обвинуваченого між установами попереднього ув`язнення належить до компетенції органів пенітенціарної системи і не є процесуальною дією у розумінні КПК України.

До того ж ОСОБА_7 не позбавлявся захисника - в судовому розгляді його інтереси представляла адвокат ОСОБА_8 , яка активно брала участь у провадженні, заявляла клопотання, подала апеляційну скаргу, доповнила її, а жодних конкретних випадків, коли обвинувачений був допитаний чи піддавався іншим слідчим діям без участі захисника, сторона захисту не навела.

Що стосується узагальнених тверджень обвинуваченого про психологічний, моральний і фізичний тиск, примушування до підписання процесуальних документів без ознайомлення, колегія суддів зазначає, що такі доводи не підтверджені жодними об`єктивними даними.

Відсутні скарги ОСОБА_7 до органів досудового розслідування, прокурора чи слідчого судді на неправомірні дії правоохоронців, не зафіксовано жодних відомостей про тілесні ушкодження чи інші ознаки застосування насильства.

Натомість суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що провідними доказами у справі є електронні (цифрові) дані, здобуті внаслідок НСРД та огляду мобільного телефону й Інтернет-ресурсів, а не будь-які особисті зізнання чи пояснення обвинуваченого.

Тому навіть гіпотетичні порушення при оформленні окремих протоколів, на які посилається ОСОБА_7 , не могли вплинути на допустимість ключових доказів та не ставлять під сумнів справедливість судового розгляду у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи обвинуваченого щодо порушення правил підслідності також є декларативними. Навпаки, матеріали кримінального провадження містять постанови про визначення групи слідчих, процесуальних керівників, визначення підслідності кримінального правопорушення та продовження строку досудового розслідування (т. 1 а.с. 133-167), з яких убачається, що досудове розслідування здійснювалося компетентним органом у межах ст. 216 КПК України.

При цьому ОСОБА_7 та його захисник не навели жодних конкретних аргументів, у чому саме полягало порушення правил підслідності, які норми було порушено та як це порушення вплинуло на повноту розслідування або допустимість доказів.

Згідно з вимогами ст. 412 КПК України істотним порушенням кримінального процесуального закону може визнаватися лише таке порушення, яке перешкодило чи могло перешкодити ухваленню законного та обґрунтованого судового рішення.

В апеляційних скаргах таких наслідків не наведено і з матеріалів справи вони не вбачається.

Не заслуговує на увагу й посилання захисника на те, що суд першої інстанції не використав усі можливості для збору додаткових доказів, а обмежився наявними матеріалами.

За змістом ст. 22, 26, 93 КПК України обов`язок доказування обвинувачення покладено на сторону обвинувачення, яка самостійно визначає обсяг доказів, необхідних для підтримання публічного обвинувачення.

Суд не є органом кримінального переслідування та не зобов`язаний замінювати сторону обвинувачення у збиранні доказів.

Водночас, якщо наявних доказів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого вироку, у суду відсутній обов`язок ініціювати додаткові слідчі дії лише з огляду на незгоду сторони захисту із висновками, що випливають з уже зібраних матеріалів.

Захист, зі свого боку, не був позбавлений права заявляти клопотання про допит додаткових свідків, призначення нових експертиз чи витребування документів, однак не навів у скаргах жодного конкретного доказу, у збиранні якого йому було відмовлено, відтак посилання на невикористані можливості є абстрактними.

Оцінивши у сукупності всі наведені доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку, що вони зводяться до спроби переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції, без наведення будь-яких нових обставин чи переконливих аргументів щодо їх недопустимості, неналежності чи недостовірності.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував фактичні обставини кримінального провадження, правильно встановив мотиви, мету та спосіб дій ОСОБА_7 , вірно застосував положення ч. 2 ст. 111 КК України, дотримався конституційних принципів презумпції невинуватості, змагальності сторін, забезпечив право на захист та постановив обвинувальний вирок, який відповідає вимогам ст. 370, 373 КПК України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що істотних порушень закону про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були беззаперечними підставами для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, а також підстав для закриття кримінального провадження під час апеляційного перегляду не встановлено.

За таких обставин суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 6 серпня 2025 року, яким ОСОБА_7 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4