ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1781/25 Справа № 175/9867/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000832 за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 , діючої в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26.02.2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась у м. Краматорськ, Донецької області, громадянки України, із середньо-спеціальною освітою, яка зареєстрована та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років, вирішено питання про речові докази,-

в с т а н о в и л а :

вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26.02.2025 року ОСОБА_8 визнано винною, в тому, що вона 12.05.2024 року, приблизно о 12 год. 00 хв., разом зі своїм знайомим ОСОБА_9 перебували за місцем мешкання останнього, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , де проводили дозвілля вживаючи алкогольні напої.

В цей день, приблизно о 17 год. 00 хв. між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин стався словесний конфлікт, під час якого у ОСОБА_8 виник злочинний умисел спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а саме ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, 12.05.2024 року, приблизно о 17 год. 00 хв., ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, спрямованого на позбавлення життя іншої людини, суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння смерті та бажаючи їх настання, без будь-яких вагань з метою умисного протиправного спричинення смерті іншій людині, а саме ОСОБА_9 , перебуваючи у приміщенні кімнати, взяла зі столу, біля якого вони перебували, у праву руку кухонний ніж, та перебуваючи навпроти ОСОБА_9 у приміщенні кімнати за вищевказаною адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, нанесла останньому три удари клинком ножу, спричинивши проникаючі колото-різані поранення грудної клітини, черевної порожнини з ушкодженням печінки, тонкого кишечнику, колото-різане поранення лівого стегна з ушкодженням стегнової артерії в область грудної клітини зліва та животу.

В результаті умисних, противоправних дій ОСОБА_8 ОСОБА_9 від отриманих тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_2 помер на місці.

Смерть ОСОБА_9 , настала від проникаючих колото-різаних поранень грудної клітини, черевної порожнини з ушкодженням печінки, тонкого кишечнику, колото-різаного поранення лівого стегна з ушкодженням стегнової артерії, які ускладнилися недокрів`ям внутрішніх органів, внутрішньою кровотечою у черевну порожнину близько 900 мл. рідкої крові та згортків крові.

Із вказаним судовим рішенням не погодилась захисник адвокат ОСОБА_7 , діюча в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , та подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити, визнати ОСОБА_8 винуватою за ст. 118 КК України та призначити покарання у виді 2 років обмеження волі умовно з іспитовим строком на 2 роки.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що обвинувачена дійсно перебувала вдома у потерпілого, між ними виник словесний конфлікт, в ході якого потерпілий ОСОБА_9 почав наносити обвинуваченій тілесні ушкодження рукою в область голови, даний факт підтверджується медичною довідкою. Під час нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 вони знаходились біля столику, де поміж іншого лежав ніж, тому обвинувачена з метою самозахисту взяла ніж та нанесла удари потерпілому. Обвинувачена була в стані шоку та від неочікуваних ударів потерпілого була вимушена захищатись. Також звертає увагу, що обвинувачена з потерпілим товаришували, будь-яких неприязних відносин між ними не було, умислу на вбивство у ОСОБА_8 не було, як про це наведено в обвинувальному акті. Також зазначила, що потерпілий вживав алкогольні напої та наркотики та, перебуваючи в стані сп`яніння, вів себе неадекватно та зухвало.

Звертає увагу, що висновки суду про наявність умислу у ОСОБА_8 на вбивство потерпілого позбавляє обвинувачену у майбутньому швидко ресоціалізуватися у суспільстві, оскільки недовіра суду до її виправлення є для неї зневірою, розчаруванням та знецінення її кроків на виправлення.

Наголошує, що суд безпідставно встановив обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи, з якою перебувала у близьких відносинах, оскільки будь-яких близьких відносин між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не було, вони не перебували у шлюбі, не були співмешканцями або родичами.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази перебування ОСОБА_8 в момент скоєння злочин, в стані алкогольного сп`яніння, тому суд безпідставно визнав таку обтяжуючу покарання обставину.

Стверджує, що суд безпідставно не визнав недопустимими доказами, показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,, ОСОБА_14 , потерпілої ОСОБА_15 , оскільки такі допити відсутні в реєстрі матеріалів досудового розслідування та стороні захисту не відкривались в порядку ст. 290 КПК України. Тому суд не мав права враховувати вказані показання при ухваленні вироку суду.

Зауважує, що свідки допитані з порушенням вимог КПК України, оскільки свідки ОСОБА_13 ,, ОСОБА_14 перебували в одному приміщенні. Більш того, суд необґрунтовано задовольнив клопотання про допит свідків в режимі відеоконференції без постановлення відповідної ухвали та врахування думки учасників процесу.

Наголошує, що обвинувачена раніше не засуджувалась, період перебування під вартою є для неї психологічним тягарем, крім того у обвинуваченої є син, який має інвалідність 1 групи, та батьки похилого віку, відсутність обвинуваченої вдома, ускладнює якість їх життя, оскільки до затримання обвинувачена здійснювала догляд за всіма членами своєї родини. Призначене покарання ОСОБА_8 є занадто тяжким.

До початку апеляційного розгляду прокурором ОСОБА_6 надані заперечення на апеляційну скаргу захисника. Так, прокурор вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України та на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими в їх взаємозв`язку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Суд першої інстанції правильно оцінив матеріали кримінального провадження та поставився критично до пояснень ОСОБА_8 про відсутність умислу на вбивство потерпілого, оскільки такі пояснення суперечить іншим зібраним матеріалам кримінального провадження в їх сукупності.

Зазначає, що ураховуючи обставини, що передували скоєнню злочину, взаємовідносин потерпілого та засудженої, які були співмешканцями, способу та знаряддя вчинення злочину, характеру, механізму утворення та локалізації спричинених тілесних ушкоджень потерпілому, подальші дії ОСОБА_8 після спричинення смерті потерпілому, можна прийти до обґрунтованого висновку, про те, що ОСОБА_8 завдала ОСОБА_9 три удари клинком ножу, спричинивши проникаючі колото-різані поранення грудної клітини, черевної порожнини з ушкодженням печінки, тонкого кишечнику, колото-різане поранення лівого стегна з ушкодженням стегнової артерії в область грудної клітини зліва та животу. Такі дії ОСОБА_8 свідчать про навмисність та спрямованість саме на заподіяння смерті потерпілому, а не на те, що удари ножем були спричинені внаслідок необережності або захисту.

Виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження не можуть бути порівняні з тілесними ушкодженнями, спричиненими ОСОБА_9 трьома ударами ножем від чого настала смерть потерпілого. Крім того, встановлено, що ОСОБА_9 не використовував під час вказаної сварки предметів або зброї, застосування яких могло бути реальною загрозою для життя або здоров`я ОСОБА_8 . Будь-яких доказів, які б свідчили, що ОСОБА_16 могла перебувати у стані необхідної оборони немає.

Вказує, що доводи сторони захисту про те, що факт перебування обвинуваченої у стані алкогольного сп`яніння повинен підтверджуватися виключно на підставі висновків відповідного експерта, або іншими документами, які матеріали кримінального провадження не містять, не ґрунтуються на положеннях процесуального закону.

Зауважує, що під час першого допиту ОСОБА_8 у судовому засіданні, остання заявляла, що має близькі стосунки із ОСОБА_9 протягом останніх п`яти років, при цьому постійно з ним не мешкала. Проте протягом всіх цих п`яти років вона регулярно приходила до ОСОБА_9 , вони жили разом за місцем мешкання останнього по декілька днів та навіть тижнів, спільно витрачали кошти, вели побут, вживали алкогольні напої, мали інтимні стосунки, що свідчить про наявність близьких стосунків між останніми.

Наголошує, що під час судового розгляду судом безпосередньо допитано свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та потерпілу ОСОБА_17 . Самі протоколи допитів цих осіб не були долучені як письмові докази та відповідно не були предметом безпосереднього дослідження судом, тому вони не можуть бути визнані недопустимими.

Зазначає, що допит свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у режимі відеоконференції обумовлений тим, що останні є особами похилого віку, мешкають у м. Краматорську Донецької області, де ведуться активні бойові дії, а суд знаходиться у смт. Слобожанське Дніпропетровської області, що унеможливлює їх безпосередню присутність у залі судового засідання. При цьому судом з`ясовано особу свідків та розуміння ними своїх прав та обов`язків під час судового розгляду. Претензій щодо забезпечення належної якості зображення і звуку ні від кого із учасників не надходило. Доводи сторони захисту щодо того свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 знаходилися в одному приміщенні є припущеннями, які нічим не підтверджені, та які можна спростувати переглядом технічних записів судових засідань.

Також прокурор зазначила, що покарання ОСОБА_8 призначено відповідно до вимог статті 65 КК України з урахуванням даних про особу обвинуваченої, характеру вчиненого злочину та думки потерпілої.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , діючої в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги, просила її задовольнити, прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та вважала вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, він відповідає приписам ст. 370 КПК України.

Суд першої інстанції, у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та пред`явленого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального правопорушення, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймає одні докази та відкидає інші, врахувавши при цьому позицію сторони захисту та надавши їм відповідну оцінку із викладеним обґрунтуванням.

Так, у вироку суду в обґрунтування висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, були наведені показання свідків, протоколи слідчих дій, речові докази, документи та експертні висновки.

Дослідивши доводи сторони захисту, колегією суддів встановлено, що фактичні обставини кримінального правопорушення, зокрема нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 не оспорюються, а зазначається лише на невідповідність кваліфікації її дій, оскільки остання захищалась від протиправних дій ОСОБА_9 щодо неї.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у своїх рішеннях (постанова ККС ВС від 19.07.2022 № 496/1486/18, постанова ККС ВС від 25.01.2023 №243/9755/20) неодноразово звертав увагу на те, за нормативним визначенням, умисне вбивство (ст. 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаними діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 цього Кодексу, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Закріплене у ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).

Згідно з ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК).

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає в того, хто захищається, невідкладну необхідність у заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. Під час з`ясування наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Так, у судовому засіданні суду першої інстанції, ОСОБА_8 показала, що 12.05.2024 року приблизно о 12 год. 00 хв. разом зі своїм знайомим ОСОБА_9 , якого знає з лютого 2018 року, перебували за місцем його мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , де проводили дозвілля вживаючи алкогольні напої. В цей вечір, приблизно о 17 год. 00 хв. між ними виник словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_9 намагався неодноразово завдати їй тілесні ушкодження, бо вона не бажала давати йому гроші на алкоголь, далі вона взяла зі столу біля якого вони перебували у праву руку кухонний ніж, та перебуваючи навпроти ОСОБА_9 у кімнати нанесла останньому три удари ножем. Додатково повідомила суду, що вона неодноразово вживала з ним алкогольні напої і вони мали стосунки. Він у неї неодноразово позичав гроші, тому що не працював і своїх грошей не мав. Також він систематично вживав наркотичні речовини.

Відповідно до висновку експерта № 116 від 20 травня 2024 року, виявлена при зверненні за медичною допомогою у гр. ОСОБА_8 , підшкірна гематома тім`яної області, утворилася від одного травматичного впливу тупого предмету (предметів), можливо в зазначенийу постановітермін та згідно п. 2.3.2б правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затвердженого наказом МОЗ України від 17.01.1995 року №6, відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Даний факт свідчить про відсутність реального суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_9 , яке б обумовило з боку ОСОБА_8 необхідність в захисті та в заподіянні шкоди із застосуванням ножа для негайного відвернення чи припинення суспільно небезпечного посягання на неї.

Слід зазначити, що обов`язковою умовою кваліфікації вбивства за ст. 118 КК України є перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця. Якщо буде встановлено, що винний не перебував у такій обстановці, вчинене ним за наявності підстав слід кваліфікувати за ст. 115 КК України.

Критеріями визначення правомірності необхідної оборони є: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Якщо у поведінці особи визначальним було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), то такі дії особи за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, а вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах (постанова Верховного суду від 16.12.2020 у справі №739/1883/19).

З фактичних обставин та матеріалів провадження вбачається, що між обвинуваченою ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_9 виник конфлікт, що не заперечує сама обвинувачена, при цьому побоюючись нанесення тілесних ушкоджень від потерпілого, ОСОБА_8 взяла ніж, який лежав рядом на столі, та нанесла ним три удари.

Показання обвинуваченої, в частині опису механізму нанесення ударів ножем, узгоджуються із протоколом проведення слідчого експерименту, оглядом трупа ОСОБА_9 та висновком експерта, доводять, що ОСОБА_8 при нанесенні ушкоджень ножем могла допустити, що її дії можуть спричинити смерть потерпілому.

Так, під час проведення слідчого експерименту 12.05.2024 року, за участю ОСОБА_8 , остання показала, що під час конфлікту з ОСОБА_9 , він завдав їй близько 2-3 ударів кулаком по голові, після чого в неї виник умисел завдати ушкодження, з цією метою вона взяла ніж зі столу, завдала близько трьох ударів в область грудної клітини та животу, після чого з місця скоєння злочину зникла.

Отже, дії ОСОБА_8 були виважені, враховуючи співрозмірність виявлених у неї тілесних ушкоджень та кількості ударів ножем в грудну клітину та черевну порожнину потерпілого ОСОБА_9 , які нанесла вона. Крім того, ОСОБА_8 не зазначала, що раніше були випадки нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , тобто підстави вважати, що в момент конфлікту ОСОБА_9 може спричинити їй значну шкоду.

Отже, ОСОБА_8 при наявності конфлікту із ОСОБА_9 , замість того, щоб уникнути конфлікту та, наприклад, піти з квартири потерпілого, в разі наявності його протиправних дій, обдумано взяла до рук ножа, що є засобом підвищеної небезпеки в період посягання, та нанесла три удари потерпілому, після чого покинула квартиру.

Виявлені у потерпілого тілесні ушкодження, їх кількість, локалізація та механізм їх заподіяння, поведінка обвинуваченої після нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, на погляд апеляційного суду, свідчать про те, що удари ОСОБА_8 ножемпо тілу потерпілого в ході конфлікту з останнім, були спрямовані не на припинення нападу чи захисту від його дій, а були спрямовані на спричинення шкоди життю та здоров`ю потерпілого, а саме на заподіяння смерті ОСОБА_9 .

Тобто обвинувачена ОСОБА_8 усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачала їх суспільно небезпечні наслідки і свідомо припускала настання цих наслідків, що характеризується, як умисел на позбавлення життя ОСОБА_9 .

Таким чином, є суперечливими та не відповідають обставинам кримінального провадження, встановленим під час апеляційного перегляду, позиція сторони захисту про те, що у ОСОБА_8 не було умислу на вбивство ОСОБА_9 , оскільки вона лише захищалась від агресивних дій ОСОБА_9 та під час нанесення йому ударів була у шоковому стані, такі показання обвинуваченої колегія суддів розцінює як спосіб захисту та намагання уникнути відповідальності за фактично вчинене нею кримінальне правопорушення чи спробу пом`якшити покарання.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 324 від 05 червня 2024 року ОСОБА_8 , в період інкримінованого їй діяння виявляла і в теперішній час виявляє психічний розлад у формі психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю. Іспитована у період часу, до якого відноситься інкриміноване їй діяння, могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Іспитована у теперішній час також може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Отже, апеляційний суд вважає, що докази винуватості ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням за ч. 1 ст. 115 КК України перевірені судом першої інстанції та згідно зі ст. 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

На підставі викладеного, місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_8 у інкримінованому їй кримінальному правопорушенні за ознаками ч. 1 ст. 115 КК України, а саме в умисному вбивстві, тобто протиправному заподіянні смерті іншій людині.

Разом з цим, доводи захисника на недопустимість показань свідків, як доказу, є хибними. Так, відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування, під час проведення досудового розслідування слідчим допитано ряд свідків, які в тому числі безпосередньо допитані в суді першої інстанції (п. 3-8 розділу І Реєстру). Стороною захисту надані відповідні розписки про відкриття ним матеріалів досудового розслідування та надання обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування. Отже, стороні захисту відкрито в порядку вимог ст. 290 КПК України свідків досудового розслідування.

Крім того, відповідно до вимог ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Отже, в основу вироку можуть бути покладені лише показання свідків, які допитані судом безпосередньо в судовому засіданні за участю сторони захисту. В даному випадку, вказана норма закону місцевим судом дотримана, оскільки під час судових засідань та допиту свідків, сторона захисту мала можливість реалізувати своє право на проведення допиту свідків.

На думку колегії суддів, відсутні підстави для визнання показань свідків недопустимими доказами.

Разом з цим, твердження захисника про допит свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 з порушенням норм закону, оскільки вони одночасно перебували в залі судового засідання, спростовується відеозаписом судового засідання від 16.12.2024 року, відповідно до якого, першочергово допитаний свідок ОСОБА_13 , який приймав участь у режимі відеоконференції разом із прокурором ОСОБА_6 , після здійснення допиту останнього, прокурором запрошено іншого свідка ОСОБА_14 , при цьому ОСОБА_13 вийшов з приміщення. Досліджуючи відеозапис та хронологію подій відображених на ньому, у колегії суддів не виникає сумніву щодо дотримання порядку допиту свідків.

Крім того, зважаючи на військовий стан в країні та місце перебування свідків по вказаному кримінальному провадженню, колегія суддів вважає, що допит свідків в режимі відеоконференції, жодним чином не порушив права обвинуваченої на захист, оскільки ОСОБА_8 та її захисник мали беззаперечну можливість задавати питання свідкам. Допит свідків дистанційно, в режимі відеоконференції, відповідає нормам КПК України.

Відсутність ухвали суду при призначення відеоконференції не суперечить вимогам КПК України, колегія суддів зазначає, що такий вид рішення суду, викладений в ухвалі, є організаційним, задля можливості дотримання розумних строків кримінального провадження, здійснення відеоконференції без наявності такої ухвали, жодним чином не впливає на права сторін кримінального провадження.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, вимоги ст. ст. 65, 66 КК України, враховуючи спосіб вчинення умисного кримінального правопорушення, беззаперечне усвідомлення обвинуваченою суспільно-небезпечного характеру своїх дій та припускання настання тяжких наслідків, у виді смерті особи, з якою ОСОБА_8 перебувала у близьких стосунках, особу обвинуваченої, яка раніше не судимої, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, колегія суддів вважає, що рішенням суду першої інстанції про призначення міри покарання ОСОБА_8 , дотримані загальні засади призначення кримінального покарання, зокрема принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та відповідає ступеню тяжкості вчиненого діяння, буде справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення останньої та попередження нових злочинів.

Разом з цим, при призначені покарання враховані обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , щире каяття та обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_8 , вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебував у близьких відносинах, та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Твердження сторони захисту про недоведеність обтяжуючих покарання обставин є неспроможними, оскільки сама обвинувачена показала, що вживала алкогольні напої із ОСОБА_9 в день вбивства, під час проведення огляду місця події знайдені порожні пляшки з-під алкоголю, допитані свідки також показали, що ОСОБА_8 разом із ОСОБА_9 зловживали спиртними напоями.

Верховний Суд у своєму рішенні від 11 лютого 2020 року (справа № 643/20474/15-к) наголошує, що норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК України.

Факт перебування ОСОБА_8 у близьких відносинах із ОСОБА_9 підтверджується її показаннями в суді першої інстанції, показаннями ряду свідків, в тому числі матір`ю померлого ОСОБА_9 - потерпілою ОСОБА_15 , яка показала, що стосунки обвинуваченої з її сином тривали більше п`яти років, раніше вона до неї краще ставилась, однак потім обвинувачена почала зловживати алкогольними напоями. Просила призначити обвинуваченій найсуворішу міру покарання.

Отже, на думку колегії судді, обтяжуючи покарання обставини, які визнані місцевим судом беззаперечно підтверджуються матеріалами кримінального провадження. При цьому, покарання обвинуваченій призначено близько до нижчої межі санкції відповідної статті кримінального кодексу України.

Колегія суддів вважає таке рішення суду першої інстанції справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а вирок місцевого суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 370 КПК.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до переконання, що підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги захисника необхідно відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 409 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 404-405, 407, 408, 409, 418, 419, 424, 426 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , діючої в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26.02.2025 року щодо ОСОБА_8 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченою, що знаходиться під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Судді