ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року

м. Київ

справа № 127/12357/21

провадження № 51-4769км24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Вінницького апеляційного суду від 17 липня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені обставини

За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 6 жовтня 2023 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Вінницький апеляційний суд, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, 17 липня 2024 року скасував згаданий вирок й ухвалив новий, яким засудив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців із конфіскацією всього майна. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції визнав ОСОБА_7 винним у вчиненні повторно за обставин, детально викладених у вироку, незаконного придбання та зберігання з метою збуту психотропних речовин у великих розмірах.

За змістом ухваленого вироку, ОСОБА_7 придбав і зберігав при собі з метою збуту психотропну речовину, обіг якої обмежено, - амфетамін. Надалі 9 січня 2021 року в період 21:04-21:32 поблизу будинку АДРЕСА_1 засуджений добровільно в присутності понятих видав правоохоронцям 15 упакованих згортків із амфетаміном загальною вагою 6,2941 г, котрі витяг із кишені куртки.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), вирок суду апеляційної інстанції, а вирок місцевого - залишити в силі. Суть доводів скаржника зводиться до того, що оспорюване рішення суперечить вимогам ст. 370 КПК, викладені в ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи, закон України про кримінальну відповідальність застосовано неправильно, адже в справі немає допустимих доказів на підтвердження спрямованості умислу ОСОБА_7 на збут амфетаміну. На думку захисника, під час апеляційного провадження залишилися без належної оцінки показання засудженого про придбання психотропної речовини виключно для власних потреб, наркозалежність ОСОБА_7 й факт перебування 9 січня 2021 року під дією такої речовини. Вважає, що апеляційний суд вийшов за межі висунутого обвинувачення, учинений злочин належало кваліфікувати за ч. 2 ст. 309 КК, як це зробив суд першої інстанції. Водночас автор скарги твердить про надмірну суворість покарання, призначення його без додержання вимог ст. 65 вказаного Кодексу.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду; клопотань про його відкладення не надходило.

Позиції інших учасників судового провадження

У суді касаційної інстанції (далі - Суд) захисник підтримав касаційну скаргу, прокурор заперечив обґрунтованість вимог сторони захисту.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим згідно з нормами права на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими й оціненими згідно зі ст. 94 цього Кодексу доказами; у рішенні також необхідно навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положення ч. 2 ст. 420 вказаного Кодексу передбачають, що вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків.

Згідно зі ст. 374 КПК у мотивувальній частині обвинувального вироку, в числі іншого, зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин й мотиви неврахування окремих доказів.

Виходячи із закріплених у ст. 2 КПК завдань кримінального провадження до кожного його учасника має бути застосована належна правова процедура, що зумовлює ретельну перевірку судом апеляційної інстанції всіх аргументів сторін і надання вичерпних відповідей на кожний.

Відповідно до ст. 17 КПК винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом, а всі сумніви тлумачаться на користь такої особи.

Ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_7 , апеляційний суд повною мірою не додержав наведених вимог закону.

Здійснюючи апеляційне провадження, суд також не врахував, що для вирішення питання про кваліфікацію злочину, пов`язаного з незаконним придбанням та зберіганням психотропних речовин, зокрема про відсутність чи наявність умислу на збут у кожному конкретному випадку необхідно оцінити обставини справи, які стосуються мотивів, намірів особи щодо придбання й зберігання цих речовин.

Відповідно до практики суду касаційної інстанції про умисел на збут заборонених речовин може свідчити як відповідна домовленість з особою, котра придбала їх, так й інші обставини: великий або особливо великий розмір цих речовин; спосіб упакування і розфасування; поведінка суб`єкта злочину; те, що особа сама наркотичні засоби або психотропні речовини не вживає, але виготовляє та зберігає їх, тощо (наприклад, постанова Суду від 18 січня 2024 року, справа № 761/7897/22). Окреслені обставини й здобуті фактичні дані підлягають оцінці в їх взаємозв`язку, з урахуванням положень ст. 17 КПК.

Як раніше вже наголошував Суд, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, котра дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

За матеріалами кримінального провадження, органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався за ч. 2 ст. 307 КК. Натомість суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши й оцінивши всі зібрані докази, дійшов висновку про недоведеність умислу в ОСОБА_7 на збут психотропних речовин, а тому кваліфікував вчинене діяння за ч. 2 ст. 309 КК.

Не погодившись із цим, прокурор оскаржив вирок у порядку апеляційної процедури.

За наслідками перегляду суд апеляційної інстанції вирішив, що юридична оцінка діянь засудженого за ч. 2 ст. 309 вказаного Кодексу є неправильною, у зв`язку з чим скасував у відповідній частині оспорюваний вирок і ухвалив новий, яким засудив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК.

За змістом нового вироку, на обґрунтування своєї позиції апеляційний суд послався на пояснення ОСОБА_7 , відображені в протоколі огляду місця події від 9 січня 2021 року та його заяві, згідно з якими він придбав і зберігав амфетамін із метою збуту; показання свідка ОСОБА_8 , котрий був понятим під час видачі ОСОБА_7 заборонених речовин, а також на великий розмір вилученої психотропної речовини, її фасування та відсутність у засудженого офіційних джерел доходів.

Однак без оцінки суду залишилися наявні в справі фактичні дані, на які спиралася сторона захисту, стверджуючи про відсутність у ОСОБА_7 згаданої мети.

Як убачається з матеріалів справи, у ході апеляційного розгляду останній заперечував достовірність його первинних пояснень, наполягав на тому, що придбав, зберігав амфетамін виключно для власних потреб, оскільки страждає на наркоманію і 9 січня 2021 року був під дією психотропних речовин. Ці показання засудженого апеляційний суд не зіставив із даними, відображеними в довідці від 11 січня 2021 року № 8, висновках медичної комісії від 6 квітня 2021 року та експертному висновку від 18 січня 2023 року № СЕ-19/102-21/291-МРВ, згідно з якими ОСОБА_7 виявляє ознаки наркоманії, перебуває на спеціальному обліку через поєднане вживання канабіноїдів та амфетаміну, у день події злочину 9 січня 2021 року теж був у стані наркотичного сп`яніння внаслідок уживання амфетаміну й канабісу, виявлених і в змивах із його рук.

Посилаючись у вироку як на доказ винуватості на заяву ОСОБА_7 від 9 січня 2021 року, в котрій зазначено, що він зберігав психотропну речовину з метою збуту, апеляційний суд не зважив на окреслені дані про особу засудженого і переконливо не спростував версії сторони захисту про хибність первинних пояснень, складання заяви в стані, викликаному вживанням заборонених речовин, та зі слів працівників поліції. Водночас суд не з`ясував, чи не було обставин, які би могли спонукати засудженого до самообмови.

Разом із тим, визнаючи заяву допустимим доказом, суд апеляційної інстанції не вмотивував цього з огляду на статті 18, 84 КПК і той факт, що в документі немає даних про роз`яснення ОСОБА_7 права не свідчити проти себе.

У контексті викладеного аргументи у вироку про те, що мету збуту самі собою доводять відсутність у засудженого офіційного джерела доходів, розмір вилученої речовини та її розфасування, є непереконливими, а доводи сторони захисту не отримали вичерпних відповідей.

Крім того, кваліфікуючи діяння за ознакою повторності на тій підставі, що в провадженні Вінницького міського суду є інша справа за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину в сфері обігу наркотичних засобів, апеляційний суд залишив поза увагою відсутність остаточного рішення й гарантії, закріплені в ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за якими кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Статтею 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення й не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили.

У розрізі правових норм щодо презумпції невинуватості, за відсутності вироку суду, який набрав законної сили, наявність кримінального провадження, у тому числі на стадії його судового розгляду, не породжує правових наслідків для юридичної оцінки наступних чи попередніх діянь особи, у вчиненні яких вона обвинувачується, а є лише версією органів досудового розслідування, яку вони доводять на підставі обов`язку доказування відповідно до вимог ч. 1 ст. 92 КПК.

Отже, висновок суду апеляційної інстанції про вчинення ОСОБА_7 злочину повторно є передчасним. Така позиція узгоджується з практикою Суду (наприклад, постанови від 11 грудня 2019 року та 14 вересня 2020 року в справах № 274/2956/17 і 591/4366/18 відповідно).

Ураховуючи наведене, оспорюваний вирок не можна визнати законним, обґрунтованим та вмотивованим і він підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, а кримінальне провадження - призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Тому подану касаційну скаргу належить задовольнити частково.

У ході нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати викладене, здійснити провадження з додержанням чинного законодавства, ретельно перевірити доводи в апеляційній скарзі прокурора, всі аргументи сторони захисту й ухвалити справедливе рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК.

Питання щодо запобіжного заходу колегія суддів не вирішує, оскільки в цій справі він застосовувався до ОСОБА_7 лише на стадії досудового розслідування (цілодобовий домашній арешт із 29 січня до 31 травня 2021 року), засуджений тримається під вартою в межах іншого кримінального провадження (справа № 127/13165/19) і строк тримання продовжено до 6 липня 2025 рогу згідно з ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 8 травня 2025 року.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Вінницького апеляційного суду від 17 липня 2024 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_9