УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінальних проваджень № 0000150 від 23.10.2024 року, № 0000156 від 05.11.2024 року, за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 , на вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 9 січня 2025 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Макієве Врадіївського району Миколаївської області, громадянина України, з середньою освітою, не працевлаштованого, одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч.1 ст.289 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор вирок суду змінити в частині вирішення питання долі речового доказу - автомобіля «АЗЛК 214122». На підставі п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України, п. 1, п. 6 ч. 9 ст. 100 КПК України знаряддя чинення злочину - автомобіль «АЗЛК 214122», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який передано на зберігання обвинуваченому ОСОБА_6 як законному власнику, - конфіскувати у власність держави. В іншій частині вирок залишити без змін. У ході апеляційного розгляду повторно дослідити обставини, встановлені від час судового розгляду вказані в апеляційній скарзі.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч. 1 ст. 289 КК України та призначено йому покарання: за ч.4 ст. 185 КК України - у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 289 КК України - у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України покладено на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Скасовано арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Арбузинського районного суду Миколаївської області ОСОБА_8 від 28 жовтня 2024 року на автомобіль «ЗАЗ 1102» білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобіль «АЗЛК 214122» зеленого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення судової експертизи по справі у розмірі 1135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) 92 к. Речові докази по справі: автомобіль «ЗАЗ 1102» білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , бензинову ланцюгову пилку марки «Фореста» моделі «FA-58 S» у корпусі червоного кольору, автомобільний акумулятор марки «Форсе Оріджинал 60» у корпусі жовтого кольору, що передані на зберігання потерпілому ОСОБА_9 , залишено йому як законному власнику; автомобіль «АЗЛК 214122» зеленого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що переданий на зберігання ОСОБА_6 , залишити йому як законному власнику.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що зазначений вирок суду є незаконним і таким, що підлягає зміні з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню, в частині вирішення питання про долю речових доказів та спеціальну конфіскацію.

Зазначає, що обвинуваченим за оскаржуваним вироком, вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.289 КК України, водночас, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що в якості знаряддя вчинення цього злочину ОСОБА_6 було використано автомобіль марки «АЗЛК 214122» зеленого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Ухвалою слідчого судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 28.10.2024р. на автомобіль марки «АЗЛК 214122» зеленого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 накладено арешт та його передано на відповідальне зберігання ОСОБА_6 , заборонивши його відчуження та розпорядження. Вказує, що у суді першої інстанції ОСОБА_6 не оспорював той факт, що використав автомобіль «АЗЛК 214122» зеленого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та показав, що даний автомобіль належить йому.

З огляду на ці обставини, та правової позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду викладені у постанові від 25.07.2024 у справі № 676/2111/20 - транспортний засіб підлягає стягненню у власність держави як передбачено імперативними приписами КПК України, натомість суд першої інстанції за оскаржуваним вироком, положень ст.ст. 96-1, 96-2 КК України до знаряддя вчинення злочину у даному кримінальному провадженні не застосував, скасувавши арешт на вказаний автомобіль, залишив його обвинуваченому ОСОБА_6 , як законному власнику.

Звертає увагу, що ОСОБА_6 окрім використання автомобіля для вчинення кримінального правопорушення, вчиняв на ньому й адміністративні правопорушення за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України, пов`язаних з управлінням транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння, керування транспортними засобами, не маючи права керування такими транспортними засобами, скоєних в тому числі з використанням автомобіля «АЗЛК 214122», до того ж згідно зазначених судових рішень ОСОБА_6 посвідчення водія не отримував.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 22 жовтня 2024 року близько 21 години ОСОБА_6 на власному автомобілі «АЗЛК 214122» зеленого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , приїхав до будинку АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_10 , з якою він раніше проживав однією сім`єю, разом з ОСОБА_9 , де пробув до ранку 23 жовтня 2024 року. 23 жовтня 2024 року близько 07 години ОСОБА_6 перебував у дворі вказаного будинку, де помітив автомобіль «ЗАЗ 1102» білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_9 . В цей же час у ОСОБА_6 виник прямий умисел, спрямований на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом.

Виконуючи задумане, ОСОБА_6 прив`язав мотузку до причіпного пристрою на своєму автомобілі, а інший кінець мотузки закріпив на автомобілі «ЗАЗ 1102» білого кольору державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , після чого завів двигун свого автомобілю та рушив з двору, тягнучи за собою автомобіль «ЗАЗ 1102» білого кольору державний реєстраційний знак НОМЕР_2 , тим самим придав транспортному засобу руху вперед, тобто без будь-якого дозволу власника незаконно заволодів вказаним транспортним засобом.

Крім того, з 24 лютого 2022 року по теперішній час у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року по теперішній час, 23 жовтня 2024 року близько 07 години ОСОБА_6 перебував та території будинку АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_10 , з якою він раніше проживав однією сім`єю, разом з ОСОБА_9 , а саме: в приміщенні літньої кухні, де в нього виник умисел на вчинення крадіжки майна ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 , зайшов до приміщення літньої кухні домоволодіння, розташованого та території будинку АДРЕСА_2 , звідки таємно, шляхом вільного доступу вчинив крадіжку бензинової ланцюгової пилки марки «Фореста» моделі «FA-58 S» у корпусі червоного кольору, бувшої у використанні, вартістю 2573 грн. 60 к. та автомобільного акумулятору марки «Форсе Оріджинал 60» у корпусі жовтого кольору, бувшого у користуванні, вартістю 1754 грн. 40 к., які належать ОСОБА_9 , таємно виніс їх з приміщення літньої кухні, розпорядившись у подальшому викраденим майном на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_9 матеріальних збитків на загальну суму 4328 грн.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану та за ч. 1 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом.

/Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 та ч.1 ст.289 КК України є правильними та апелянтом не оспорюються. Тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє рішення суду в цій частині.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону в частині вирішення питання про долю речових доказів та спеціальну конфіскацію, то вони є слушними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Ці вимоги закону дотримано судом першої інстанції не в повній мірі.

Так, вирішуючи питання про долю речових доказів суд першої інстанції, пославшись на вимоги ст. 100 КПК України, дійшов висновку, що речовий доказ, а саме: автомобіль «АЗЛК 214122» зеленого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що переданий на зберігання ОСОБА_6 , підлягає залишенню йому, як законному власнику.

Разом з тим, ці висновки суду першої інстанції є неправильними, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Положеннями ч. 1 ст. 96-1 КК України визначено, що спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, зокрема, передбаченого ч. 1 ст. 249 цього Кодексу.

За правилами ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Згідно з п. 1 цієї норми гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).

За правилами п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України та ч. 10 ст. 100 КПК України застосування спеціальної конфіскації здійснюється тільки після доведення в судовому порядку стороною обвинувачення, що власник (законний володілець) цього майна знав про його незаконне використання. У випадку, якщо власник цього майна не знав і не міг знати про його незаконне використання, таке майно повертається власнику.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що в якості знаряддя вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст.289 КК України ОСОБА_6 було використано автомобіль марки «АЗЛК 214122» зеленого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Ухвалою слідчого судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 28.10.2024р. на автомобіль марки «АЗЛК 214122» зеленого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 накладено арешт та його передано на відповідальне зберігання ОСОБА_6 , заборонивши його відчуження та розпорядження.

В суді першої інстанції ОСОБА_6 не оспорював той факт, що використав автомобіль «АЗЛК 214122» зеленого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та показав, що даний автомобіль належить йому.

З огляду на ці обставини, та правову позицію Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду викладену у постанові від 25.07.2024 у справі № 676/2111/20 - транспортний засіб підлягає стягненню у власність держави як передбачено імперативними приписами КПК України, натомість суд першої інстанції за оскаржуваним вироком, положень ст.ст. 96-1, 96-2 КК України до знаряддя вчинення злочину у даному кримінальному провадженні не застосував, скасувавши арешт на вказаний автомобіль, залишив його обвинуваченому ОСОБА_6 , як законному власнику.

Таке рішення суду першої інстанції, в частині вирішення долі речових доказів, з огляду на обставини кримінального провадження та положення ч. 9 ст. 100 КПК України, ст. ст. 96-1, 96-2 КК України є незаконним, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосуванням судом закону, який підлягає застосуванню, що тягне за собою зміну рішення суду першої інстанції, а саме в частині вирішення питання про долю речових доказів.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Враховуючи те, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, через незастосування положень ст. ст. 96-1, 96-2 КК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду зміні в частині вирішення долі речових доказів.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 424, 425, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 ,- задовольнити.

Вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 9 січня 2025 року стосовно ОСОБА_6 - змінити в частині вирішення питання щодо речового доказу - автомобіля «АЗЛК 214122».

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України, п. 1, п. 6 ч. 9 ст. 100 КПК України знаряддя чинення злочину - автомобіль «АЗЛК 214122», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який передано на зберігання обвинуваченому ОСОБА_6 , - конфіскувати у власність держави.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді