ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 615/2333/23 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/138/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду у м.Харків апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Валківського районного суду Харківської області від 30 січня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному 04 вересня 2023року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000241, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Ков`яги Валківського району Харківської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останній раз:

-22 грудня 2023 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч.4 ст.185, ч.1 ст.357, ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 ККУкраїни,

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:

Вироком Валківського районного суду Харківської області від 30 січня 2024 року засуджено ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покараннябільш суворим, призначеним за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2023 року, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Ухвалено рішення щодо долі речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним в тому, що він в середині серпня 2023 року в денний час доби, поблизу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_9 , діючи умисно, в період дії воєнного стану, з боку огороду, через неогороджену частину території домоволодіння, проник на його територію, де шляхом пошкодження скоби вхідних дверей будинку проник в середину, звідки повторно здійснив крадіжку комп`ютерного монітору марки «LG», модель Е2360-ТТ, вартістю 1800 грн., машинки для стрижки марки «HILTON HSM-1004», вартістю 109,71 грн., після чого залишив місце вчинення злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, в результаті завдав потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 1909,71 грн.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор в апеляційній скарзі, з врахуванням внесених в неї змін, просить вирок Валківського районного суду Харківської області від 30 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити, перекваліфікувати його дії з ч.4 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим покаранням, призначеним за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2023 року, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

В обґрунтування посилається на те, що вартість таємно викраденого майна обвинуваченим за ч.4 ст.185 КК України є меншою за розмір, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність.

При цьому, зазначає, що зважаючи на спосіб вчинення крадіжки майна, а саме скоєння її з проникненням у житло, то дії ОСОБА_7 підлягають кваліфікації за ч.1 ст.162 КК України, що покращує становище обвинуваченого.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні частково підтримав апеляційну скаргу прокурора в редакції внесених до неї змін, зазначив, що під час розгляду наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а тому враховуючи положення ст.69-1 КК України покарання за ч.1 ст.162 КК України суду необхідно визначити у виді обмеження волі на строк 2 роки, а не 3 роки, як зазначено в апеляційній скарзі.

Обвинувачений в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу прокурора.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку обвинуваченого, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви суду

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається з вироку суду, судовий розгляд було проведено за процедурою, передбаченою ч.3 ст.349 КПК України, з врахуванням цього суд встановив фактичні обставини кримінального провадження та на момент ухвалення вироку відповідно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України, а тому висновки суду щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, доведення винуватості, які в апеляційній скарзі не оскаржуються, у відповідності з нормами ч.2 ст.394, ст.404 КПК України в апеляційному порядку не перевіряються.

Разом з тим, 09 серпня 2024 року набув чинності Закон України 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від (далі Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями ч.1 ст.51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 ст.51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч.1 ст.51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн., крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Зі змісту вироку вбачається, що кримінальне правопорушення, передбачене за ч.4 ст.185 КК України, ОСОБА_7 вчинив у серпні 2023 року.

Станом на 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2684 грн., а 50 відсотків від його розміру становили 1342 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону №3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, , розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст.185 КК України, становив 2684 грн. (1342?2=2684).

Як убачається з досліджених судом першої інстанцій матеріалів кримінального провадження, діями ОСОБА_7 було заподіяно матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_9 на загальну суму 1909,71 грн.

Положеннями ч.1 ст.3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 6 ст. 3 КК України).

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч.1 ст.5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Ураховуючи те, що вартість таємно викраденого ОСОБА_7 майна становила 1909 грн. 71 коп., тобто ця сума була меншою за розмір, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, а саме 2684 грн., то колегія суддів вважає, що, з огляду на передбачений ст.58 Конституції України і ст.5 КК України принцип зворотної дії закону в часі та відповідно до приписів ч.2 ст.433 КПК України, посилання в судовому рішенні першої інстанції на скоєння обвинуваченим таємного викрадення майна у серпні 2023 року з урахуванням вищенаведеного, не підпадає під кримінально каране діяння, передбачене Особливою частиною КК України.

Між тим, зважаючи на спосіб вчинення крадіжки майна потерпілого ОСОБА_9 , а саме скоєння її з проникненням у житло, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_7 утворюють склад кримінального правопорушення та підлягають кваліфікації за ч.1 ст.162 КК України у зв`язку з таким.

Частиною 3 ст.337 КПК встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (ч.1 ст.12 КК).

З огляду на зміст ч.1 ст.162 КК України, дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч.4 ст.185 КК України, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище обвинуваченого.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.162 КК України, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судом першої інстанції, не вдаючись до оцінки/переоцінки доказів.

Об`єктивна сторона ст.162 КК України полягає, зокрема, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи, потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням встановленого законом порядку.

Суд першої інстанції установив, що ОСОБА_7 визнав фактичні обставини інкримінованого йому кримінального правопорушення і не заперечував факту незаконного проникнення з метою заволодіння майном, інакше кажучи, усвідомлював, що житло та територія двору, до якого він проник, перебуває у користуванні чужих осіб та в статусі недоторканості, та бажав цього.

Згідно приписів п.2 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення.

На підставі наведеного, враховуючи положення ч.3 ст.337 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирок змінити та перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.4 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України і призначити покарання в межах санкції цієї частини статті, та відповідно до п.2 ч.1 ст.408 КПК України вирок суду змінити.

Така позиція узгоджується з правовим висновком, який міститься у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2024 року (справа № 127/26638/23, провадження № 51-1491 км 24) та від 07 жовтня 2024 року (справа № 278/1566/21, провадження № 51-2555кмо 24).

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції з урахуванням вимог та обставин, передбачених статтями 50, 65-67 КК України, правових позицій, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», з додержанням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини та наслідки його вчинення, а також данні про особу винного.

Поряд з цим, колегія суддів не погоджується з доводами прокурора в частині розміру визначення ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.162 КК України, оскільки з врахуванням вимог ст.69-1 КК України, які є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню, покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст.162 КК України необхідно визначити у виді обмеження волі на строк 2 роки, а не 3 роки, як зазначає прокурор у своїй апеляційній скарзі.

При цьому, остаточне покарання ОСОБА_7 слід визначити на підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом застосування принципу поглинення.

З врахуванням зазначеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, вирок суду першої інстанції змінити на підставі ст.408 КПК України та призначити ОСОБА_7 покарання в межах ч.1 ст.162 КК України, з урахуванням положень ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим,призначивши його в мінімальних межах, яке буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є достатнім і необхідним для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому, з огляду на зміст ч.1 ст.162 КК України, дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч.4 ст.185 КК України, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище обвинуваченого. Застосування при призначенні покарання положень ч.4 ст.70 КК України в даному випадку не є тим «іншим випадком», передбаченим ч.1 ст.421 КПК України, що погіршує становище обвинуваченого. Отже з урахуванням системного аналізу статей 408, 420 та 421 КПК України, рішення апеляційного суду ухвалюється у формі ухвали.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст.405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Валківського районного суду Харківської області від 30 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.4 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України та призначити йому покарання за ч.1 ст.162 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим покаранням, призначеним за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2023 року, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Зарахувати у строк покарання ОСОБА_7 частково відбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2023 року з 20 вересня 2023 року по 30 січня 2024 року.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4