КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/4178/25 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/3838/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року про арешт майна,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000067, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру судових розслідувань 05.02.2024 року.

Накладено арешт на: планшет "Xiaomi", сірого кольору, у чохлі, model: 24018RPACG, s/n: 55760/04QX00197; мобільний телефон "Samsung", у чохлі, ІМЕІ НОМЕР_1 , із сім карткою НОМЕР_2 .

Визначено, що ухвала виконується негайно слідчим та/або прокурором.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10.04.2025 року скасувати.

На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 10.04.2025 року про арешт майна, що належить ОСОБА_6 є такою, що не відповідає вимогам закону, тобто є необґрунтованою і невмотивованою, а отже такою, що підлягає скасуванню.

В доповненнях до апеляційної скарги, що надійшли 20.05.2025 року від представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , останній просив скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Скаржник зазначає, що ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року про арешт майна, що належить ОСОБА_6 , вважає такою, що не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, тобто є незаконною, необгрунтованою і невмотивованою, а отже такою, що підлягає скасуванню.

Зокрема, оскаржувана ухвала суду є незаконною, оскільки вона ухвалена з істотними порушеннями вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Так, згідно ч. 6 ст. 173 КПК України «Ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя, суд постановляє не пізніше сімдесяти двох годин із дня надходження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено».

Вказані імперативні вимоги щодо кримінального провадження, передбачені КПК України, слідчим суддею Голосіївського районного суду м. Києва дотриманими не були, оскільки оскаржуване судове рішення було прийнято 10.04.2025 року, в той час як клопотання про арешт тимчасово вилученого майна було подано прокурором 21.03.2025 року, тобто через 20 днів, а не сімдесят дві години.

Зазначене порушення є істотним, оскільки призвело до настання конкретних негативних наслідків у вигляді порушення прав учасника кримінального провадження.

Порушення вимог закону щодо строків розгляду клопотання про арешт тимчасово вилученого майна дозволило слідчому протиправно утримувати його та не виконувати вимоги закону щодо його повернення понад строк, встановлений у законі.

Тим самим, слідчим суддею Голосіївського районного суду м. Києва було порушено засади законності, що також сприяло порушенню цих самих засад слідчим та прокурором у цьому кримінальному провадженні.

Також посилається на те, що оскаржуване судове рішення є необгрунтованим, оскільки жодних обставин для його прийняття судом у засіданні не встановлювалось і доказами не перевірялося.

Вказує, що в клопотанні прокурора про арешт тимчасово вилученого майна відсутнє будь яке обґрунтування та підтвердження того, яке саме значення має планшет «Хіаоmі», сірого кольору, у чохлі, model: 24018RPACG, s/n: НОМЕР_3 та мобільний телефон «Samsung», у чохлі, ІМЕІ НОМЕР_1 , із сім карткою НОМЕР_2 , що належать ОСОБА_6 для результатів досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні.

Зазначає про повністю відсутнє будь яке мотивування того, яким саме критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, відповідає вказане майно.

На думку скаржника, єдине, що зазначено у клопотанні прокурора, це інформація про те, що постановою слідчого від 20.03.2025 року, вилучені в ході обшуку речі, визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000067 від 05.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Однак, існування постанови про визнання речей речовими доказами не є критерієм, передбаченим ст. 98 КПК України, який наділяє річ важливим для кримінального провадження значенням. Навпаки, таке процесуальне рішення має ґрунтуватися виключно на приводах і підставах кримінального процесуального законодавства і відповідати передбаченим ним вимогам.

У цьому випадку, постанова про визнання речовими доказами від 20.03.2025 року, також не містить жодного обґрунтування і пояснення того, на підставі яких відомостей та фактів слідчий прийшов до висновку про необхідність визнання планшету «Хіаоmі», сірого кольору, у чохлі, model: 24018RPACG, s/n: НОМЕР_3 та мобільного телефону «Samsung», у чохлі, ІМЕІ НОМЕР_1 , із сім карткою НОМЕР_2 , що належать ОСОБА_6 , речовими доказами у цьому кримінальному провадженні.

Так само в клопотанні та доданих до нього матеріалах відсутні відомості, які можуть дати відповіді на ці питання. Тобто жодних доказів, жодних свідчень чи інших документів, які б вказували на приналежність і пов`язаність вилученого майна з розслідуваним кримінальним провадженням, в матеріалах клопотання не має.

Внаслідок цього слідчий суддя була позбавлена можливості встановити обставини, які свідчать про необхідність задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна та перевірити ці обставини доказами.

Згідно з ч. 1 ст. 173 КПК України «Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу».

Проте, слідчим суддею зазначених вимог дотримано не було, а оскаржуване судове рішення було прийнято безпідставно, тобто без з`ясування обставин, необхідних для його прийняття, та без перевірки таких обставин доказами, яких у матеріалах клопотання взагалі не було.

Скаржник вважає, що оскаржуване судове рішення є невмотивованим, оскільки в ньому не наведено жодних мотивів та підстав його ухвалення.

Окрім цього у мотивувальній частині рішення також міститься чотири абзаци-речення, зі змісту яких вбачається, що в матеріалах клопотання наявна постанова слідчого про визнання тимчасово вилученого майна речовим доказом та нібито додатки до клопотання, які підтверджують наявність слідової інформації щодо вчиненого злочину і тому майно має значення для кримінального провадження бо може бути використано як доказ.

При цьому відсутні будь які посилання про те, які саме додатки на це вказують.

Це абсолютно абстрактні і неправдиві твердження, які не підтверджуються жодним документом.

В судове засідання власник майна не з`явився, про дату, час та місце судового засідання його повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу з доповненнями та просив її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_8 , який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги з доповненнями, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, у провадженні відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП у м. Києві перебуває кримінальне провадження №0000067 від 05.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні доручено групі слідчих та визначено місцем проведення досудового розслідування Голосіївський район міста Києва, за місцем знаходженням адміністративної будівлі Головного управління Національної поліції у м. Києві, що розташована за адресою: вулиця Антоновича, будинок 114, місто Київ.

Процесуальне керівництво здійснюють прокурори Київської міської прокуратури міста Києва.

Кримінальне провадження було зареєстроване на підставі повідомлення про вчинення кримінального правопорушення представника ТОВ «КТД ЮПІТЕР», (), місцезнаходження: м. Черкаси, вул. 14-го грудня, 8 адвоката ОСОБА_9 .

У повідомленні йдеться про те, що мажоритарна частка ТОВ «КТД ЮПІТЕР» належить ОСОБА_10 , а товариство займається розробкою професійних безпілотників та благодійною діяльністю.

Так, протягом 2023 - 2024 років виконавчий директор ТОВ «КТД ЮПІТЕР» ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та фінансовий директор групи компаній KTD Group ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 займались організацією збирання бойових БПЛА згідно контрактів та для цього орендували приміщення на вулиці Редутній, 10 та 32 у м. Києві (без укладення договору оренди) у свого екс-роботодавця.

Станом на грудень 2023 року на орендованій площі відповідно до балансової довідки вартість майна складає приблизно 45 млн. грн. Проте, з 06.12.2024 ОСОБА_6 звільнився, а з початку січня 2024 року ОСОБА_11 перестав виходити на зв`язок. Враховуючи те, що тільки вони мали доступ до орендованих приміщень, є підстави вважати, що ОСОБА_11 та ОСОБА_6 заволоділи майном ТОВ «КТД ЮПІТЕР».

В ході проведення досудового розслідування встановлено, що ТОВ «КТД ЮПІТЕР» () здійснює діяльність з виготовлення та збирання безпілотних авіаційних комплексів під брендом Jupiter та здійснює їх постачання для потреб підрозділів Сил Оборони України.

Зокрема, 01.11.2023 року між ТОВ «КТД ЮПІТЕР» (продавець, в особі директора ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та Службою безпеки України (покупець) укладено Договір № 2с про закупівлю, відповідно до якого продавець зобов`язується поставити та передати у власність безпілотні авіаційні комплекси Jupiter Hunter НІ (В) у кількості 6 штук загальною вартістю 76 986 000,00 грн.

Для виконання вказаного замовлення ОСОБА_13 (засновник ТОВ «Гара», ) запропонував ТОВ «КТД «Юпітер» свої вільні приміщення на Печерську для збирання дронів під торгівельною маркою «Юпітер» без укладання договору оренди.

Відповідно до наказу від 06.06.2023 року № 1-к, виконавчим директором ТОВ «КТД «Юпітер» призначено ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На виконання вказаного замовлення під керівництвом ОСОБА_11 були отримані всі необхідні комплектуючі та розпочато роботу із виготовлення БПЛА «Юпітер».

Разом з тим встановлено, що разом із ОСОБА_11 до проекту з виробництва та реалізації БПЛА «Юпітер» співпрацював фінансовий директор групи компаній KTD Group ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який планував та погоджував всі фінансові операції Товариства, а також фактично керував ним і мав разом з ОСОБА_14 постійний доступ до зазначених приміщень.

06.12.2023 року фінансового директора компаній KTD Group ОСОБА_6 звільнено із займаної посади за його заявою, після чого, останній перестав виходити на зв`язок та припинив будь-які контакти з керівництвом Товариства.

07.12.2023 року між ТОВ «КТД «Юпітер» (замовник) в особі виконавчого директора ОСОБА_11 та ТОВ «Гара» в особі директора ОСОБА_15 укладено фіктивний договір № 231207 щодо поставки збірних моделей літаків та оплати вартості встановленого додаткового устаткування.

Разом з тим, 07.12.2023 року укладено додаткову угоду № 1 (кошторис додаткового устаткування) на суму 38 760 000 гривень та додаткову угоду № 2 (перелік матеріалів) на суму 9 986 400 гривень. Зазначені додаткові угоди були підписані виконавчим директорами ОСОБА_11 (ТОВ «КТД «Юпітер») та ОСОБА_16 (ТОВ «Гара»).

08.12.2023 року між вказаними товариствами було укладено додаткову угоду №3 (акт прийому-передачі матеріалів) на суму 9 986 400 гривень.

30.12.2023 року ОСОБА_11 останній раз звітує про проведену роботу, а 03.01.2024 року пише заяву про звільнення з посади виконавчого директора ТОВ «КТД Юпітер» та 11.01.2024 року відповідно до наказу звільняється від виконання службових обов`язків.

Директор ТОВ «Гара» ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 займав цю посаду в період з 01.12.2023 по 08.01.2024, фактично на період укладання фіктивного договору.

22.01.2024 року директор ТОВ «КТД «Юпітер» ОСОБА_12 подає до банку AT «Південний» заяву про зміну даних користувача системи iFOBS, де фінансовий телефон користувача зазначається НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_6 . Після цього, ОСОБА_6 отримав повний доступ + ОТР (одноразовий пароль) - підтвердження правомірності платежів по усім рахункам товариства в зазначеному банку.

23.01.2024 року укладено додаткову угоду № 4 (акт прийому-передачі товарів до договору № 231207 від 07.12.2023) між ТОВ «Гара» (виконавець) в особі директора ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (дружина ОСОБА_11 ) та ТОВ «КТД «Юпітер» (замовник) в особі виконавчого директора ОСОБА_11 на суму 48 476 400 гривень.

24.01.2024 року на виконання умов Договору № 2с від 01.11.2023 року Державною казначейською службою України перераховано на банківський рахунок ТОВ «КТД ЮПІТЕР», відкритий в AT «Південний» за № НОМЕР_5 , грошові кошти в сумі 12 831 000,00 грн. Призначення платежу: за безпілотний авіаційний комплекс Jupiter hunter НІ (В) згідно договору № 2с від 01.11.2023.

Цього ж дня, посадові особи ТОВ «Гара», маючи доступ до рахунку ТОВ «КТД «Юпітер» здійснюють списання коштів в сумі 12 800 000 гривень з рахунку ТОВ «КТД «Юпітер» на свій банківський рахунок № НОМЕР_6 в банку «Південний», як часткову оплати за безпілотні комплекси згідно фіктивного договору № 231207 від 07.12.2023.

30.01.2024 року на виконання умов Договору № 2с від 01.11.2023 року Державною казначейською службою України перераховано на банківський рахунок ТОВ «КТД ЮПІТЕР», відкритий в AT «Південний» за № НОМЕР_5 , грошові кошти в сумі 25 662 000,00 грн. Призначення платежу: за безпілотні авіаційні комплекси Jupiter hunter НІ (В) згідно договору № 2с від 01.11.2023.

Після цього за такою ж схемою посадові особи ТОВ «Гара» здійснюють списання 25 690 000 грн. на свій рахунок, як часткову оплати за безпілотні комплекси, згідно фіктивного договору від 07.12.2023 № 231207.

Відповідно до отриманої інформації ТОВ «Гара», на момент підписання вказаного договору та додаткових угод до нього станом на 23.01.2024 імпорт товарів не здійснювала.

У ТОВ «КТД Юпітер» станом на 08.12.2023 імпорт товарів, зазначених в додатку № 3 (акті прийому - передачі матеріалів) до договору № 231207 від 07.12.2024 року, відсутній.

Таким чином ТОВ «Гара» незаконно привласнила грошові кошти з рахунку ТОВ «КТД «Юпітер» на свій рахунок в сумі 38 490 000 гривень.

20.03.2025 року, з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем мешкання ОСОБА_6 .

Під час проведення обшуку у зазначеній вище квартирі виявлено та вилучено речі, які стосуються обставин вчинення кримінального правопорушення та мають значення для досудового розслідування, а саме: планшет "Хіаоmі", сірого кольору, у чохлі, model: 24018RPACG, s/n: 5 5760/04QX00197; мобільний телефон "Samsung", у чохлі, ІМЕІ НОМЕР_1 , із сім карткою НОМЕР_2 .

Постановою слідчого від 20.03.2025 року вилучені в ході обшуку речі, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000067 від 05.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

21 березня 2025 року прокурор Київської міської прокуратури ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000067, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру судових розслідувань 05.02.2024 року.

Клопотання обґрунтоване з посиланням на те, що з огляду на обставини вчинення кримінального правопорушення, під час досудового розслідування виникла необхідність у збереженні вищезазначених речей, оскільки останні підтверджують факти вчинення кримінальних правопорушень.

На підставі вищезазначеного, з метою збереження речових доказів, вилучених в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , до з`ясування всіх обставин скоєння кримінального правопорушення та проведення необхідних слідчих дій, прокурор звернувся з даним клопотанням.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000067, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру судових розслідувань 05.02.2024 року.

Накладено арешт на: планшет "Xiaomi", сірого кольору, у чохлі, model: 24018RPACG, s/n: 55760/04QX00197; мобільний телефон "Samsung", у чохлі, ІМЕІ НОМЕР_1 , із сім карткою НОМЕР_2 .

Визначено, що ухвала виконується негайно слідчим та/або прокурором.

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження № 0000067, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру судових розслідувань 05.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою його збереження як речового доказу у вказаному кримінальному провадженні.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на: планшет "Xiaomi", сірого кольору, у чохлі, model: 24018RPACG, s/n: 55760/04QX00197; мобільний телефон "Samsung", у чохлі, ІМЕІ НОМЕР_1 , із сім карткою НОМЕР_2 , оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовими доказами постановою слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ НП у м. Києві ОСОБА_19 від 20.03.2025 року у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів апеляційної скарги представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги з доповненнями про те, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся з порушенням строків, визначених ч. 1 ст. 172 КПК України, оскільки клопотання надійшло до суду 21.03.2025 року, а розглянуто 10.04.2025 року, однак колегія суддів вважає, що дана обставина не спростовує обґрунтованості висновків слідчого судді про накладення арешту та не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали.

Недотримання строку, встановленого ч. 6 ст. 173 КПК України, не являється достатньою підставою для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна, відтак доводи апеляційної скарги про порушення строків розгляду клопотання не свідчать про незаконність висновків слідчого судді суду першої інстанції по суті розгляду клопотання та не являються підставою для скасування постановленої ним ухвали про накладення арешту на майно.

Твердження апелянта про недоведеність прокурором відношення майна до даного кримінального провадження, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення про те, що вилучене майно, зокрема планшет та мобільний телефон з сім картою, можуть містити інформацію, яка може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому зазначене майно відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

При цьому слідчим суддею обґрунтовано зазначено про те, що додатками до клопотання підтверджується, що речові докази містять наявну слідову інформацію щодо вчиненого кримінального правопорушення, мають значення для забезпечення кримінального провадження, існує можливість його використання як доказу у кримінальному провадженні.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про відсутність будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження обставин вчиненого кримінального правопорушення є передчасними та такими, що не є предметом оцінки слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Твердження апелянта про те, що арештоване майно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України є безпідставними, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що тимчасово вилучене майно, зокрема планшет "Xiaomi", сірого кольору, у чохлі, model: 24018RPACG, s/n: НОМЕР_3 ; мобільний телефон "Samsung", у чохлі, ІМЕІ НОМЕР_1 , із сім карткою НОМЕР_2 , могли зберегли на собі сліди кримінального правопорушення та містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що постанова від 20.03.2025 року про визнання майна речовими доказами носить формальний характер, так як вказана постанова слідчого, а також клопотання прокурора про арешт майна, з посиланням на встановлені у кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, всупереч твердженням представника власника майна, містять відповідні мотиви та підстави на обґрунтування висновку про відповідність такого майна ознакам речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України, зокрема, посилання на те, що зазначене майно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення, що встановлюються під час кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи скаржника про неспівмірність обмеження прав власника майна ОСОБА_6 завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4