ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2225/25 Справа № 192/3621/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

неповнолітніх потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8

їх законних представників ОСОБА_9 , ОСОБА_10

неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_11

його законного представника ОСОБА_12

захисника ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000027 від 30.10.2024 за апеляційними скаргами прокурора Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_14 , захисника ОСОБА_13 , що діє в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_11 , представників малолітніх потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року , яким:

ОСОБА_15 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Солоне, Солонянського району, Дніпропетровської області, громадянина України, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , який офіційно не працевлаштований, навчається в Дніпровському Національному університеті ім. Олеся Гончара, студент 1 курсу, має середню освіту, не одруженого, малолітніх чи неповнолітніх дітей на утриманні немає, ступеню інвалідності немає, військовозобов`язаний, раніше не судимого,-

визнано винним та засуджено за ч.4 ст.186 Кримінального кодексу України (далі- КК) до покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_11 рахується з моменту його затримання на виконання даного вироку.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст.100 та ст.124 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком обвинуваченого ОСОБА_11 визнано винним у скоєні кримінального правопорушення за наступних обставин.

24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Зазначений строк воєнного стану неодноразово продовжувався, діє на момент розгляду справи і діяв станом на 28 жовтня 2024 року.

ОСОБА_11 , будучи неповнолітнім достовірно знаючи, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, разом із особою матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, 28 жовтня 2024 року приблизно о 22 год. 30 хв., діючи в умовах воєнного стану, маючи спільний умисел на відкрите заволодіння чужого майна із корисливих мотивів, з метою особистої наживи, із застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілих, за попередньою змовою групою осіб з особою матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, з метою реалізації свого злочинного умислу перебуваючи на дитячому майданчику на території ЗЗСО «Солонянський ліцей», який знаходиться за адресою: с-ще Солоне, Солонянського району, Дніпропетровської області, вул. Шевченка, буд. 33, наблизилися до малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , де особа матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, з метою подолання волі малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до спротиву, обома руками взяв їх за шию та пред`явив малолітнім ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вимогу діставати все майно, що є у їх кишенях, в цей момент ОСОБА_11 розуміючи, що волю малолітніх потерпілих до опору подолано, витягнув із лівої кишені куртки малолітнього ОСОБА_7 мобільний телефон марки «SAMSUNG Galaxy A.04s 4/64 GB Blac» моделі: SM-A047F/DSN, вартістю 4131 грн. 20 коп. та поклав до своєї кишені.

Після чого, ОСОБА_11 почергово руками наніс малолітньому ОСОБА_7 не менше двох ударів по обличчю, при цьому особа матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, в цей час тримав правою рукою малолітнього ОСОБА_7 за волосся, після чого, обома руками зіштовхнув малолітнього ОСОБА_7 із гойдалки, на якій він сидів, а коли він впав та перебував в лежачому положенні, правою ногою взутою у взуття наніс малолітньому ОСОБА_7 не менше трьох ударів по животу та лівою рукою наніс один удар по обличчю.

Потім, ОСОБА_11 разом з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження наблизились до малолітнього ОСОБА_8 та діючи узгоджено, а саме ОСОБА_11 з метою подолання волі малолітнього ОСОБА_8 до спротиву, правою ногою взутою у взуття завдав йому один удар по обличчю, в цей час, особа матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, розуміючи, що волю малолітнього ОСОБА_8 до спротиву подолано, своєю правою рукою стиснутою в кулак наніс йому один удар по обличчю, після чого пред`явив малолітньому ОСОБА_8 вимогу дістати грошові кошти на, що малолітній ОСОБА_8 вийняв з кишені куртки грошові кошти в розмірі 14 грн. 00 коп. та віддав їх особі матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, які він поклав до своєї кишені.

В наслідок протиправних дій ОСОБА_11 та особи матеріали відносно якої виділено в окреме провадження малолітньому ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців на шиї, верхній губі, поверхневої рани верхньої губи, перелом зуба та забій стінки живота, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки, та малолітньому ОСОБА_8 спричинено тілесні ушкодження у вигляді забитої рани верхньої губи та набряків на обличчі та голові, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Після чого з місця скоєння кримінального правопорушення зникли, розпорядившись вказаним майном на власний розсуд, чим завдали малолітньому потерпілому ОСОБА_7 шкоду на суму 4131 грн. 20 коп. та малолітньому потерпілому ОСОБА_8 шкоду на суму 14 грн. 00 коп.

Дії обвинуваченого ОСОБА_11 кваліфікуються за ч. 4 ст. 186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_13 , не оспорює висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_11 та правову кваліфікації його дій за ч.4 ст.186 КК, але просить змінити вирок в частині призначення покарання у зв`язку з його невідповідністю тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого через його суворість.

В обґрунтування своїх вимог, посилаючись на загальні положення ст.ст.50,65 КК, зазначає, що судом першої інстанції не було враховано ряд обставин, що мають значення, а саме відомості про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягався, наразі є студентом денної форми навчання факультету механіко-математичного факультету Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, а також незначну вартість предмета протиправного посягання та відсутність у потерпілих матеріальних претензій, що, на думку апелянта, є додатковою пом`якшуючою покарання обставиною. Крім того вважає, що суд не надав належної уваги обставинам участі у вчиненні злочину іншої особи та її ролі, а також не врахував позицію прокурора та потерпілих щодо виду та міри покарання, які не наполягали на реальному позбавленні волі обвинуваченого ОСОБА_11 .

На переконання захисника, враховуючи зазначені обставини, а також те, що обвинувачений свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, надає критичну оцінку своїй протиправній поведінці, вчинив злочин у неповнолітньому віці та активно сприяв розкриттю злочину, існують підстави для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.69 КК.

Водночас захисник також вважає, що існують підстави для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.75 КК, оскільки ОСОБА_11 вперше притягається до кримінальної відповідальності за злочин, який вчинив у неповнолітньому віці, відшкодував збитки, характеризується позитивно, хоча і виховується в неповній сім`ї, а тому мета покарання може бути досягнута без реального його відбування.

З огляду на вищенаведене захисник просить апеляційний суд змінити вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року відносно ОСОБА_11 за ч.4 ст.186 КК в частині призначеного покарання та застосувати положення ст.ст.69,75,76 КК призначити обвинуваченому покарання у виді 5 років позбавлення волі, звільнивши його від відбування призначеного покарання.

В апеляційних скаргах, які є однаковими за змістом доводів та апеляційних вимог, представники неповнолітніх потерпілих - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 просять змінити вирок відносно обвинуваченого ОСОБА_11 . Вважають призначене покарання необґрунтовано суворим, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки суд не врахував усіх обставин справи, а саме те, що ОСОБА_11 вчинив злочин вперше будучи неповнолітнім, навчається в Дніпровському національному університеті імені Олеся Гончара, позитивно характеризується та вони не мають до обвинуваченого претензій майнового характеру, він вибачився за скоєне.

Враховуючи те, що обвинувачений свою вину визнав, щиро розкаявся у скоєному, надає критичну оцінку своїй протиправній поведінці та активно сприяв розкриттю злочину, апелянти вважають можливим призначити ОСОБА_11 покарання із застосуванням положень ст.ст.69,75 КК, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.

В поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_16 , не оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_11 та правову кваліфікації його дій за ч.4 ст.186 КК, просить скасувати вирок в частині призначення покарання у зв`язку з його невідповідністю тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого через суворість. Свої вимоги аргументує, посилаючись на положення Конвенції ООН про права дитини, якими визначено, що тюремне ув`язнення дитини використовується лише як крайній захід, а Мінімальні стандарти правил ООН, які стосуються здійснення правосуддя щодо неповнолітніх, визначають, що заходи впливу повинні бути завжди співмірними не тільки з обставинами та тяжкістю правопорушення, а й зі становищем і потребами неповнолітнього, а також із потребами суспільства.

На думку прокурора, суд, визнавши наявними обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_11 , а саме його повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також неповнолітній вік обвинуваченого, якому на час вчинення злочину виповнилося лише 17 років, не використав можливість призначення неповнолітньому покарання із застосуванням ст.69 КК.

Враховуючи наявність трьох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, вчинення злочину вперше, а також те, що обвинувачений є студентом вищого навчального закладу, позитивно характеризується за місцем навчання та проживання, вчинивши злочин, в подальшому усвідомив протиправність та помилковість своїх дій, в ході судового розгляду вибачився перед потерпілими за свої протиправні дії, апелянт вважає, що існують підстави для призначення обвинуваченому покарання за ч.4 ст.186 КК із застосування ст.69 КК та звільненням його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК.

З урахуванням вищенаведеного прокурор просить скасувати вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року відносно ОСОБА_11 в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 за ч.4 ст.186 КК покарання із застосуванням ст.69 КК у виді 4 років позбавлення волі та відповідно до ст.ст.75,104 КК звільнити неповнолітнього обвинуваченого від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В судове засідання апеляційного суду представник служби у справах дітей ОСОБА_17 та представник уповноваженого підрозділу поліції ОСОБА_18 не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату та час судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомили, однак їх неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши прокурора, сторону захисту в цілому та потерпілу сторону, які підтримали доводи поданих апеляційних скарг та апеляційні вимоги, просили пом`якшити покарання обвинуваченому ОСОБА_11 із застосуванням ст.ст.69,75,76 КК, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скари, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Доведеність вини неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.4 ст.186 КК ґрунтуються на зібраних по справі та перевірених судом доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються сторонами в апеляційних скаргах, а тому апеляційним судом, відповідно до приписів ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Разом з цим колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг прокурора, захисника та представників неповнолітніх потерпілих щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 ККта роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

На переконання апеляційного суду наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції у повній мірі не дотримано.

Як убачається зі змісту оскаржуваного вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_11 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення за ч.4 ст.186 КК, яке згідно зі ст.12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який не працевлаштований, раніше не судимий, в реєстрі наркологічних та психіатричних хворих не перебуває, за місцем мешкання та навчання характеризується позитивно. При з`ясуванні умов життя та виховання неповнолітнього обвинуваченого, судом встановлено, що обвинувачений виховувався в неповній родині, проживає з батьком, матір проживає окремо, умови життя задовільні, всім необхідним забезпечений, скарг на поведінку обвинуваченого від мешканців не надходило.

Суд, оцінивши позицію обвинуваченого до скоєного те, що він вину визнав, розкаюється у вчиненому, зробив висновки за результатами кримінального правопорушення, а також врахувавши вік обвинуваченого, якому на момент вчинення кримінального правопорушення було 17 років, визнав обставинами, які пом`якшує покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Водночас судом встановлна така обставина, яка обтяжує покарання, як - вчинення кримінального правопорушення щодо малолітніх дітей.

Натомість суд не знайшов підстав для застосування відносно обвинуваченого положень ч. 1 ст. 69 КК з огляду на те, що в даній справі хоча і наявні три обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, але вказані обставини, жодним чином не мають зв`язку із вчиненим злочином і істотно не знижують його тяжкість.

При цьому згідно пред`явленого обвинувачення, яке визнане судом доведеним, обвинувачений мав активну роль у вчиненні кримінального правопорушення, заволодів майном потерпілого ОСОБА_7 , своїми діями подавляв волю потерпілих до спротиву, завдавши їм тілесних ушкоджень.

Між тим з таким висновками місцевого суду не погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

Кримінальний закон передбачає можливість застосування положень ст.69 КК при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

У своїй правовій позиції, викладеній у постанові від 3 грудня 2019 року (справа №552/2739/17, провадження № 51-2673 км 19) ККС ВС зазначив, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положень ст.69 КК при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

На думку апеляційного суду питання визначення виду та розміру покарання щодо неповнолітнього обвинуваченого повинно вирішуватися не тільки виходячи з норм національного законодавства ( ст.ст.50, 65, 103 КК ), а й з урахуванням міжнародно-правових актів про права дитини, на які зокрема слушно посилається прокурор в поданій апеляційній скарзі.

Так, відповідно до статті 1 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією

50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року та ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 для цілей цієї Конвенції дитиною визнається кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше.

Пунктом b) статті 37 Конвенції забезпечується, щоб жодна дитина не була позбавлена волі незаконним або свавільним чином. Арешт, затримання чи тюремне ув`язнення дитини здійснюються згідно з законом та використовуються лише як крайній захід і протягом якомога більш короткого відповідного періоду часу.

Оскільки у даній справі наявні обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_11 , а саме його повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також неповнолітній вік обвинуваченого, обвинувачений виховувався в неповній родині, проживає з батьком, матір проживає окремо, проте умови життя задовільні, всім необхідним забезпечений, скарг на поведінку обвинуваченого від мешканців не надходило та його власний осуд своїх протиправних дій, тому сукупність всіх цих обставин, на переконання апеляційного суду, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_11 злочину за ч.4 ст.186 КК, що дають повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, та призначити неповнолітньому обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК у виді 5 років позбавлення волі, на чому наголошує захисник в поданій ним апеляційній скарзі.

Водночас колегія суддів погоджується з доводами апелянтів про можливість застосування до призначеного покарання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_11 положень ст.75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно положень ч.1 ст.75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, зі змісту ст.75 КК вбачається, що застосування інституту звільнення від відбування покарання допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що, виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин справи, виправлення засудженого є можливим без відбування покарання.

Під час розгляду даного кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що неповнолітній обвинувачений ОСОБА_11 вчинив злочин вперше, є студентом вищого навчального закладу денної форми навчання, позитивно характеризується за місцем навчання та проживання, вчинивши злочин, в подальшому усвідомив протиправність та помилковість своїх дій, в ході судового розгляду вибачився перед потерпілими за свої протиправні дії та потерпіла сторона наразі не має жодних матеріальних претензій до винної особи, а також просить призначити неповнолітньому обвинуваченому покарання не пов`язаного з реальним позбавленням волі. Тому суд апеляційної інстанції вважає можливим виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання, із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.ст.75,104 КК та покладенням відповідних обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК.

На думку колегії суддів покарання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_11 за ч.4 ст.186 КК із застосуванням ст.69 та ст.ст.75,104 КК у виді 5 років позбавлення волі, із звільненням від відбування призначеного покарання, з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, буде достатнім примусом кримінального характеру для досягнення визначених ст.ст.50, 65 КК цілей та мети покарання, яке буде законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винної особи та попередженню вчинення нею нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Згідно ч.2 ст.409 КПК підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У відповідності до положень статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Отже під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції, за наявності правильно встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини та правової оцінки дій неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_11 , призначив останньому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.

При цьому колегія суддів, дотримуючись приписів ч.1 ст.420 КПК, не вбачає у даному випадку підстав для ухвалення свого вироку, на чому наполягав в апеляційній скарзі прокурор, та вважає, що зміна вироку суду першої інстанції підлягає шляхом винесення апеляційним судом відповідної ухвали.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_19 такою, що підлягає частковому задоволенню, апеляційні скарги захисника ОСОБА_13 та законних представників потерпілих повному задоволенню, а вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року таким, що підлягає зміні в частині призначеного неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_11 , покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 414 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_14 задовольнити частково.

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_13 , що діє в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_11 , представників малолітніх потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задовольнити повністю.

Вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року відносно неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_11 за ч.4 ст.186 КК змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_11 засудженим за ч.4 ст.186 КК із застосуванням ст.69 КК до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.ст.75,104 КК звільнити ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання, з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки та покласти на нього передбачені п.п.1,2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК обов`язки, а саме: періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4