Номер провадження: 11-кп/813/1010/25
Справа № 946/3764/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

особи, стосовно якої застосовано примусові заходи медичного характеру

ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

законного представника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 16.09.2024, якою в межах к/п №0000424 від 05.09.2022 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Едеа респ. Камерун, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

- застосовано примусові заходи медичного характеру

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції було задоволено клопотання та застосовано стосовно ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом, а саме до Дніпровської Філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України».

До набрання ухвалою законної сили продовжено застосування стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України».

Кримінальне провадження №0000424 від 05.09.2022 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України зупинено до видужання обвинуваченого.

Судом 1-ої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, призваним під час мобілізації та проходячи військову службу на посаді старшого стрільця 1 відділення 3 взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , у військовому званні «солдат», в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127-130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 1 - 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, 01.08.2022 приблизно о 14:30 год., з метою назавжди ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, введеного з 24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, строк дії якого у подальшому неодноразово продовжувався у встановленому законом порядку, самовільно залишив місце проходження служби, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 , розташований за адресою: АДРЕСА_3 , проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, тим самим припинивши виконання своїх службових обов`язків щодо захисту незалежності та територіальної цілісності України.

Разом із тим, з огляду на характер та тяжкість наявного у ОСОБА_7 психічного захворювання, встановленого висновком судово-психіатричної експертизи №66 від 25.01.2024, суд дійшов висновку про обґрунтованість клопотання прокурора та наявність правових підстав для застосування стосовно ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом у зв`язку з наявним у нього психічним захворюванням.

Вимоги, наведені в апеляційних скаргах та узагальнення доводів осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_7 , не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на неповноту судового розгляду, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність з огляду на наступні обставини:

- ні стороною обвинувачення під час досудового розслідування, ні судом під час судового розгляду кримінального провадження не було залучено перекладача, не зважаючи на те, що ОСОБА_7 не володіє українською мовою та не розуміє її, дослідження доказів фактично було проведено за повного нерозуміння обвинуваченим подій, що відбуваються, змісту процесуальних документів та інших процесуальних дій, з урахуванням також неможливості усвідомлювати свої дії та нездатності керувати ними;

- судом 1-ої інстанції були повністю проігноровані клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження та дослідження за участю сторони захисту всіх доказів;

- поза увагою суду залишилось те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази вчинення суспільно небезпечного діяння, зокрема, відсутній медичний висновок (ВЛК) про придатність ОСОБА_7 до військової служби, внаслідок чого останній не може бути суб`єктом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України; за матеріалами службового розслідування встановлено відсутність ОСОБА_7 лише 01.08.2022 та в подальшому за даним правопорушенням його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 172-11 КУпАП, внаслідок чого притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 408 КК України суперечить приписам ч. 1 ст. 61 Конституції України, доказів відсутності ОСОБА_7 за місцем служби в інший час матеріали провадження не містять; матеріали провадження містять копії документів невідомого походження із недостовірною інформацією;

- суд 1-ої інстанції застосував примусові заходи медичного характеру за власною ініціативою, без відповідного клопотання прокурора, а також без належного мотивування застосував стосовно ОСОБА_7 найбільш суворі примусові заходи медичного характеру, не зважаючи на те, що найбільш доцільним, на думку експерта, було застосування госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 закрити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 та законного представника ОСОБА_9 , які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз ухвали суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону не відповідає з огляду на наступне.

Статтею 92 КК України передбачено, що примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: 1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності кримінальні правопорушення; 3) які вчинили кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання (ст. 93 КК України).

Порядок здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру регламентований Главою 39 КПК України.

Так, ч. 1 ст. 503 КПК України встановлено, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що:

1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності;

2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Частиною 1 ст. 513 КПК України врегульовані питання, які повинен з`ясувати суд під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру, зокрема: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 513 КПК України, визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Так, під час апеляційного провадження було встановлено, що кримінальне провадження №0000424 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України було завершено шляхом складення обвинувального акту та направлення його до суду 1-ої інстанції для розгляду по суті (т. 1, а.с. 3-8).

В подальшому, під час судового розгляду вказаного кримінального провадження, після дослідження судом 1-ої інстанції письмових доказів та допиту свідків, стороною захисту було подане письмове клопотання про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи стосовно ОСОБА_7 у зв`язку із виниклими сумнівами щодо належного стану психічного здоров`я останнього (т. 1, а.с. 171-177), яке ухвалою суду 1-ої інстанції від 23.11.2023 було задоволено та в даному кримінальному провадженні було призначено первинну амбулаторну судово-психіатричну експертизу щодо стану осудності ОСОБА_7 , як на момент вчинення кримінального правопорушення, так і на час судового розгляду кримінального провадження, здійснення якої було доручено експертам Одеської філії судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» (т. 1, а.с. 194).

На вирішення експертів вищезгаданою ухвалою суду 1-ої інстанції були поставлені певні запитання, серед яких, зокрема, чи страждав ОСОБА_7 на момент вчинення інкримінованого йому діяння на будь-який психічний розлад, і якщо так, то на який саме, а також чи страждає ОСОБА_7 на даний час на будь-який психічний розлад та, якщо так, то на який саме та чи потребує він застосування стосовно нього примусових заходів медичного характеру.

Згодом, 24.04.2024 до суду 1-ої інстанції надійшов висновок судово-психіатричної експертизи №66 від 25.01.2024 (т. 2, а.с. 23-29), за результатами якого експерт дійшов наступних висновків:

1. ОСОБА_7 на період часу, що відноситься до вчинення кримінального правопорушення, в якому він підозрюється, на будь-яке хронічне психічне захворювання, недоумство не страждав, у тимчасовому розладі психічної діяльності, або у іншому хворобливому стані психіки (який би міг суттєво вплинути на його свідомість та дії) не перебував, тому він здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними;

2. На теперішній час ОСОБА_7 виявляє клінічні ознаки тимчасового розладу психічної діяльності у вигляді «гострого поліморфного психотичного розладу, з симптомами шизофренії» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F23.1» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), який за впливом на його вольові, критичні та когнітивні функції настільки виражений, що позбавляє його здатності на теперішній час усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом не може розуміти значення кримінального судочинства, правильно сприймати обставини, які мають значення по справі та давати про них відповідні показання, свого процесуального положення та не здатний до дій, спрямованих на реалізацію своїх процесуальних прав та обов`язків, тому його подальша особиста участь в судовому розгляді по справ не доцільна, потребує обов`язкової участі захисника;

3. За своїм актуальним психічним станом ОСОБА_7 потребує застосування стосовно нього примусових заходів медичного характеру у вигляді обов`язкової госпіталізації до психіатричного закладу, що здійснює примусові заходи медичного характеру, до виходу з хоробливого стану, з подальшим відбуванням покарання у випадку осудження, з обов`язковим динамічним спостереженням психіатра, за місцем перебування;

4. Відповідь на запитання про те, який саме тип спостереження у психіатричному закладі показаний обвинуваченому не входить до компетенції судово-психіатричного експерта, вирішується на розсуд суду з урахуванням усіх наявних показань та обставин справи, ступеню суспільної небезпеки вчиненого злочину, проте, з огляду на саме психічний стан ОСОБА_7 , на думку експерта більш доцільним є застосування заходів, передбачених ч. 3 ст. 94 КК України.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції констатує, що під час судового розгляду даного кримінального провадження було встановлено, що ОСОБА_7 після вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення захворів на психічну хворобу «гострий поліморфний психотичний розлад, з симптомами шизофренії», яка виключає можливість застосування стосовно нього покарання та, на підставі вищевикладеної ч. 2 ст. 513 КПК України, є підставою для застосування стосовно нього примусових заходів медичного характеру.

Встановлення факту того, що ОСОБА_7 після направлення обвинувального акту до суду захворів на психічну хворобу послугувала підставою для постановлення судом 1-ої інстанції ухвали від 24.05.2024 про зміну порядку розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КПК України та продовжувати його судовий розгляд згідно з правилами, передбаченими Главою 39 КПК України (т. 2, а.с. 37-38).

На виконання приписів ч. 1 ст. 513 КПК України судом 1-ої інстанції, на підставі досліджених в даному кримінальному провадженні доказів, було встановлено, що ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч. 4 ст. 408 КК України, за кваліфікуючими ознаками: дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилення від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Водночас, відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру» від 03.06.2005 (надалі постанова Пленуму ВСУ №7 від 03.06.2005), ухвала у справі про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам кримінально-процесуального закону та крім вирішення питань, передбачених ст. 420 КПК України, містити в собі як формулювання суспільно небезпечного діяння, визнаного судом установленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті.

Підтвердженням вчинення ОСОБА_7 вищезазначеного суспільно-небезпечного діяння слугують досліджені в присутності учасників кримінального провадження докази, а саме:

- показання свідка ОСОБА_10 , яка пояснила, що працює кухаром в ІНФОРМАЦІЯ_4 , в березні 2022 року на допомогу їй в наряд був призначений ОСОБА_7 , який ніколи на службу не скаржився, ніяких конфліктів з ним не було ні у кого; свої обов`язки ОСОБА_7 знав; потім влітку в серпні він ОСОБА_7 не з`явився на службу, з якої причини їй не відомо, більше на службу ОСОБА_7 так і не з`явився;

- показання свідка ОСОБА_11 , який зазначив, що працює начальником відділу забезпечення в ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 проходив службу за мобілізацією в ІНФОРМАЦІЯ_4 з березня 2022 року, працював ОСОБА_7 в наряді як кухонний робітник з 9 до 18 год. по буднях; свої обов`язки ОСОБА_7 знав, про його права та обов`язки до нього доводилось щомісячно, стан здоров`я ОСОБА_7 був задовільний; спілкувався ОСОБА_7 зі всіма нормально, українською та російською мовами, нестатутних відносин стосовного нього не було; жодних скарг стосовно служби у ОСОБА_7 не було, він скаржився тільки на те, що у нього із заробітної платні стягують аліменти на дітей; в серпні 2022 року ОСОБА_7 самовільно залишив службу та більше не з`являвся, його розшукували;

- матеріали проведення службового розслідування на військовослужбовця військової служби за призовом по мобілізації старшого стрільця 1 відділення 3 взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 солдата ОСОБА_7 за фактом відсутності на військовій службі від 11.08.2022, згідно з яким ОСОБА_7 вважається особою, яка самовільно залишила військову частину понад 10 діб (т. 1, а.с. 33-43);

- рапорт заступника начальника начальника відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 від 01.08.2022, доповіді чергового ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_13 від 01.08.2022 та начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_14 , відповідно до яких солдат ОСОБА_7 01.08.2022 не з`явився на шикування та повідомив, що проходити військову службу не бажає (т. 1, а.с. 44-47);

- рапорт ОСОБА_7 від 29.07.2022, згідно з яким він не висловлює бажання продовжувати військову службу та просить звільнити його з військової служби (т. 1, а.с. 48);

- витяг з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №172 від 18.06.2022, відповідно до якого солдат ОСОБА_7 вибув у відрядження до ІНФОРМАЦІЯ_2 з 18.06.2022 (т. 1, а.с. 51);

- витяг з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №220 від 01.08.2022, згідно з яким солдат ОСОБА_7 самовільно залишив місце служби (т. 1, а.с. 52);

- витяг з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №53 від 15.03.2022, відповідно до якого солдат запасу ОСОБА_7 призначений до ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом (т. 1, а.с. 57);

- витяг з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №171 від 17.06.2022, згідно з яким солдат ОСОБА_7 приступив до виконання службових обов`язків в ІНФОРМАЦІЯ_4 з 17.06.2022 (т. 1, а.с. 58);

- копія паспорта обвинуваченого ОСОБА_7 серії НОМЕР_1 , виданого 13.07.2009 Баришевським РВ ГУМВС України в Київський обл. та особова картка Державної міграційної служби України, відповідно до яких ОСОБА_7 є громадянином України (т. 1, а.с. 59, 110);

- лист доведення положень КК України про відповідальність за скоєння військових та інших злочинів, постанов військових суддів, наказів, мір безпеки, згідно з яким з вищезазначеними нормами ОСОБА_7 ознайомлений 16.03.2022 (т. 1, а.с. 60);

- витяг з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №29 від 11.08.2022, відповідно до якого солдат ОСОБА_7 визнаний таким, що самовільно залишив військову частину понад 10 діб (т. 1, а.с. 63-67);

- послужний список ОСОБА_7 згідно з яким він 15.03.2022 призваний на військову службу за загальною мобілізацією та проходив службу (т. 1, а.с. 73-75);

- протокол про адміністративне правопорушення ЗхРУ №005828 від 10.04.2023, протокол про адміністративне затримання від 10.04.2023, відповідно до яких ОСОБА_7 10.04.2023 о 12:55 год. здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України до Угорщини поза пунктами пропуску через державний кордон України (т. 1, а.с. 87-90).

Відтак, колегія суддів вважає, що суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України саме ОСОБА_7 та про те, що останній після його вчинення захворів на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування стосовно нього покарання, внаслідок чого дійшов правильного висновку про необхідність застосування стосовно ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру.

Що стосується посилань захисника на те, що ОСОБА_7 взагалі не може бути суб`єктом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні докази придатності останнього до військової служби, колегія суддів зауважує на наступному.

Так, як на цьому обґрунтовано зауважує захисник, матеріали кримінального провадження не містять висновку військово-лікарської комісії щодо придатності ОСОБА_7 до військової служби.

Проте, в даному випадку апеляційний суд враховує правовий висновок, викладений в постанові КАС у складі ВС від 05.02.2025 у справі №160/2592/23 (провадження №К/990/35899/24), відповідно до якого сам факт не проходження медичного огляду під час призову не є свідченням непридатності до військової служби та не є підставою для звільнення з військової служби відповідно до ст. 26 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу».

Окрім того, матеріали судового провадження не містять доказів того, що ОСОБА_7 на момент вчинення інкримінованого йому суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України був визнаний непридатним до військової служби, натомість, досліджені судом 1-ої інстанції докази навпаки свідчать про те, що ОСОБА_7 займав посаду старшого стрільця 1 відділення 3 взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 у військовому званні «солдат», тобто презюмується, що останній був визнаний відповідною ВЛК придатним до військової служби.

Відтак, зазначені обставини спростовують твердження захисника стосовно того, що ОСОБА_7 не може бути суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

Не відповідають дійсності також твердження захисника з приводу того, що за матеріалами службового розслідування була встановлена відсутність ОСОБА_7 лише 01.08.2022 за місцем проходження військової служби, а доказів відсутності останнього в інших час матеріали провадження не містять.

Так, відповідно до матеріалів службового розслідування, станом на 11.08.2022 солдат ОСОБА_7 не повернувся у розташування ІНФОРМАЦІЯ_2 , при цьому, 01.08.2022 останній був відсутній на ранковому шикуванні за місцем проходження військової служби, проте в подальшому його було затримано та доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де він повідомив, що проходити військову службу не бажає та самостійно залишив розташування підрозділу (т. 1, а.с. 37-43).

Факт складення стосовно ОСОБА_7 протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-11 КУпАП, зокрема, за його неприбуття на службу до ІНФОРМАЦІЯ_2 01.08.2022 о 08 год. (т. 1, а.с. 53-56) не свідчить про відсутність в його діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, оскільки обов`язковою ознакою складу вказаного кримінального правопорушення є мета: при дезертирстві військово-службовець має намір ухилитися від військової служби не тимчасово, а назавжди.

Зазначений висновок апеляційного суду кореспондується із правовим висновком, викладеним в постанові ККС у складі ВС від 30.01.2024 у справі №336/5209/22 (провадження №51-4750км23).

Про своє небажання проходити військову службу ОСОБА_7 неодноразово повідомляв та навіть висловив таке бажання в письмовому вигляді у рапорті до командира від 29.07.2025 (т. 1, а.с. 48).

Більш того, в матеріалах кримінального провадження відсутні докази притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за вчинення вищевказаного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-11 КУпАП.

За встановлених обставин, в даному випадку не було порушено приписів ст. 61 Конституції України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Що стосується тверджень захисника з приводу того, що дослідження доказів фактично було проведено за повного нерозуміння обвинуваченим подій та змісту процесуальних документів у зв`язку із тим, що ОСОБА_7 не володіє українською мовою та йому не було залучено перекладача, апеляційний суд зауважує на наступному.

Як було встановлено під час судового розгляду, ОСОБА_7 хоча і народився в респ. Камерун з 2009 року є громадянином України, постійно проживає в Україні, з початку судового розгляду та оголошення прокурором обвинувального акту, тобто з 13.07.2023, на запитання головуючого судді українською мовою він надавав чіткі та логічні відповіді, зазначив, що обвинувачення йому зрозуміле та висловив свою позицію стосовно нього, при цьому, останньому була забезпечена можливість виступати в суді та надавати показання мовою, якою він бажає, а також в кримінальному провадженні була забезпечена участь захисника.

Водночас, матеріали судового провадження не містять даних стосовно звернення ОСОБА_7 на стадії досудового розслідування кримінального провадження із відповідним клопотанням про призначення йому перекладача, натомість, всі процесуальні дії здійснювали українською мовою в присутності захисника.

Зазначені обставини ставлять під сумнів твердження захисника про те, що ОСОБА_7 не володіє українською мовою, натомість, аналіз матеріалів провадження свідчить про відсутність в останнього будь-яких труднощів із розумінням української мови в обсязі, необхідному для повного усвідомлення подій, що із ним відбуваються, змісту вчинених у провадженні процесуальних дій та значення процесуальних документів.

Колегія суддів звертає увагу на тому, що захисником в апеляційній скарзі було порушено питання про необхідність повторного дослідження всіх доказів у кримінальному провадження, проте в судовому засіданні апеляційного суду захисник не наполягав на повторному дослідженні доказів.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для закриття кримінального провадження з огляду на відсутність доказів вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, на чому зауважував захисник під час судового розгляду кримінального провадження.

Разом із тим, заслуговують на увагу посилання захисника на те, що суд 1-ої інстанції, застосовуючи стосовно ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру, не навів належного мотивування застосування стосовно нього саме другого за суворістю заходу, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 943 КК України.

Так, за приписами ст. 94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати примусові заходи медичного характеру у виді: надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом та госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Водночас, згідно із роз`яснень, що містяться в п. 15 постанов Пленуму ВСУ №7 від 03.06.2005, визначаючи відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 94 КК України тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння.

Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК України) суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів та характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме).

Так, судом 1-ої інстанції стосовно ОСОБА_7 було застосовано досить суворий вид примусових заходів медичного характеру, передбачених ст. 94 КК України, а саме у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом (т. 2, а.с. 106).

При цьому, оскаржувана ухвала суду 1-ої інстанції не містить жодного мотивування необхідності застосування стосовно ОСОБА_7 саме госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

Відповідно до ч. 4 ст. 94 КК України, госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, не пов`язане з посяганням на життя інших осіб, і за своїм психічним станом не становить загрози для суспільства, але потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах посиленого нагляду.

Натомість, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що відповідно до вищезгаданого висновку судово-психіатричної експертизи №66 від 25.01.2024, найбільш доцільним, на думку експерта, є застосування стосовно ОСОБА_7 , з огляду на його психічний стан, примусових заходів медичного характеру, передбачених саме ч. 3 ст. 94 КК України, тобто госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом (т. 2, а.с. 29, зворотна сторона).

Госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, згідно з вимогами ч. 3 ст. 94 КК України, може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.

В постанові від 20.10.2020 у справі №221/6664/19 (провадження №51-4019км20) ККС у складі ВС сформулював правову позицію, відповідно до якої застосування конкретного виду примусових заходів медичного характеру залежить від сукупності трьох критеріїв: медичного (характер і тяжкість захворювання), юридичного (тяжкість вчиненого діяння) та соціального (ступінь небезпечності психічно хворого для себе чи інших осіб). Ступінь небезпечності психічно хворого містить оцінку суспільної небезпеки вчиненого діяння, характеру вчиненого, можливих або тих, що настали, суспільно небезпечних наслідків та інших подібних обставин; психічного стану особи на момент розгляду справи судом і небезпечності цього хворого для оточуючих, що випливає з характеру захворювання.

Окрім того, в цьому контексті суд апеляційної інстанції приймає до уваги правовий висновок, викладений в постанові ККС у складі ВС від 11.07.2023 у справі №139/569/22 (провадження №51-2084км23), згідно із яким рішення суду про застосування до неосудного виду примусового заходу медичного характеру, який є більш суворим порівняно з тим, що визначено цій особі у висновку судово-психіатричної експертизи, має бути належно мотивоване в ухвалі про застосування такого заходу.

Отже, з урахуванням того факту, що ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечне діяння, не пов`язане із посяганням на життя іншої особи, матеріали судового провадження не містять даних про те, що останній в силу свого психічного стану становить загрозу або небезпеку для суспільства або себе, колегія суддів доходить переконання про те, що у суду 1-ої інстанції не було передбачених законом підстав для застосування стосовно ОСОБА_7 такого суворого виду примусових заходів медичного характеру як госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом, з огляду також на те, що у висновку експертом-психіатром було висловлено думку про можливість та достатність застосування стосовно останнього саме госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Відтак, колегія суддів доходить переконання про те, що в даному випадку більш доцільним та таким, що відповідає обставинам кримінального провадження та особі ОСОБА_7 буде застосування стосовно нього виду примусових заходів медичного характеру, передбаченого саме ч. 3 ст. 94 КК України, тобто у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Водночас, окремої уваги варті роз`яснення, які містяться в абз. 2 п. 15 постанови Пленуму ВСУ №7 від 03.06.2005, відповідно до яких в ухвалі (постанові) суду не треба наводити назву конкретного психіатричного закладу, до якого має бути госпіталізована неосудна особа, і вказувати строк застосування примусового заходу медичного характеру, проте необхідно зазначити про скасування з часу доставки (прийому) неосудного до цього закладу запобіжного заходу (якщо останній був застосований).

З урахуванням викладеного, визначення судом 1-ої інстанції назви психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати ОСОБА_7 , тобто до Дніпровській Філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України», не ґрунтується на вимогах закону.

Водночас, в резолютивній частині оскаржуваної ухвали суд 1-ої інстанції, застосовуючи стосовно ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру, ухвалив рішення про зупинення кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України до видужання останнього (т. 2, а.с. 106).

Разом із тим, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що таке рішення суду не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону.

Так, системний аналіз ст. 513 КПК України дає підстави стверджувати про те, що у разі встановлення під час судового розгляду того, що особа після вчинення суспільно небезпечного діяння захворіла на психічну хворобу, суд застосовує стосовно такої особи примусові заходи медичного характеру.

Відтак, чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено можливості зупинення кримінального провадження до видужання особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру.

Натомість, приписами ст. 515 КПК України передбачено, що у разі видужання особи, яка після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу або в неї настав тимчасовий розлад психічної діяльності чи інший хворобливий стан психіки, які позбавляли її можливості усвідомлювати свої дії або керувати ними, суд на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів своєю ухвалою припиняє застосування примусових заходів медичного характеру.

Постановлення ухвали суду про припинення застосування примусових заходів медичного характеру є підставою для проведення досудового розслідування чи судового провадження.

У разі засудження цієї особи до арешту, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців чи позбавлення волі час її перебування в медичній установі зараховується у строк відбування покарання.

Якщо на час розгляду питання про відновлення кримінального провадження закінчився строк давності притягнення до кримінальної відповідальності або прийнято закон, який усуває кримінальну відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, кримінальне провадження підлягає закриттю, якщо особа, щодо якої розглядається питання, не заперечує проти цього.

З урахуванням викладених обставин, у разі видужання особи, стосовно якої застосовано примусові заходи медичного характеру, суд може припинити застосування стосовно такої особи відповідних заходів та провести судове провадження в загальному порядку.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить переконання, що судом 1-ої інстанції в даному випадку під час вирішення питання про застосування стосовно ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, пов`язані із необґрунтованим застосуванням стосовно останнього суворого виду таких примусових заходів всупереч рекомендаціям лікаря-психіатра, визначення конкретного закладу охорони здоров`я, до якого має бути госпіталізована особа, а також із зупиненням кримінального провадження до видужання ОСОБА_7 , які перешкодили суду в даному випадку постановити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішенні, що, в свою чергу, є відповідною підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду та постановлення нової ухвали.

В цьому контексті апеляційний суд, всупереч твердженням захисника, зауважує на тому, що під час судового розгляду кримінального провадження прокурором Білгород-Дністровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_15 було подано клопотання про зміну порядку судового розгляду та застосування стосовно ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру (т. 2, а.с. 31-35), яке в подальшому, в судовому засіданні від 16.09.2024, було підтримано прокурором ОСОБА_6 (т. 2, а.с. 107), внаслідок чого судом 1-ої інстанції розглядалось саме письмове клопотання сторони обвинувачення про застосування стосовно ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру, що спростовує посилання захисника на застосування судом 1-ої інстанції таких заходів за власною ініціативою.

Враховуючи все вищевикладене в своїй сукупності, скасовуючи оскаржувану ухвалу суду 1-ої інстанції як постановлену із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів доходить висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора ОСОБА_15 та застосування стосовно ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, який, на переконання суду апеляційної інстанції, відповідає ступеню небезпечності психічно хворого ОСОБА_7 з урахуванням суспільної небезпеки вчиненого діяння, психічного стану останнього на момент розгляду справи судом та небезпечності хворого для оточуючих.

Відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України, є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Отже, колегія суддів доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги захисника, скасування оскаржуваної ухвали суду як постановленої із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та постановлення нової ухвали, якою клопотання прокурора необхідно задовольнити та застосувати стосовно ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом з підстав, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 424, 503, 513, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської обл. від 16.09.2024, якою в межах к/п №0000424 від 05.09.2022 стосовно ОСОБА_7 застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора ОСОБА_15 про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_7 задовольнити.

Застосувати стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Копію ухвали апеляційного суду направити до Дніпровській Філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» для негайного виконання.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4