ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/906/25 Справа № 225/67/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2025 року Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду в складі

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в режимі відеоконференції апеляційні скарги представника АТ «СГ «ТАС» та представника Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «ПОИСК» на вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року у кримінальному провадженні №0000835, відомості про яке внесені 21 листопада 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Слов`янська Донецької області, громадянина України, з середньо спеціальною освітою, розлученого, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, працюючого на посаді водія в ПП «Науково-виробнича фірма «Поиск»», раніше не судимого, зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Вироком Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі п.п. 1, 2 ч.1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покладено на засудженого ОСОБА_9 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 у кримінальному провадженні не обирався.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 задоволений частково.

Стягнуто з цивільного відповідача 1 Приватного підприємства «НАУКОВО-ВИРОБНИЧА ФІРМА «ПОИСК» на користь потерпілого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на відшкодування моральної шкоди завданої злочином суму 163 000 грн.

Стягнуто з цивільного відповідача 2 АТ «СГ «ТАС» на користь потерпілого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суму 11317 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином та суму 72000 грн. на відшкодування моральної шкоди завданої злочином.

В решті цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовлено.

Вирішено питання щодо стягнення з ОСОБА_9 витрат на користь держави, на залучення судових експертів. Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Судом 1-ї інстанції встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 приблизно о 13 годині 30 хвилин, в світлий час доби, водій ОСОБА_9 , керуючи на достатніх правових підставах технічно справним транспортним засобом - спеціалізованим вантажним фургоном марки «KRASZ» моделі «M43AFP», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під`їхав до прилеглої території продовольчого кіоску торгового центру, розташованого за адресою: м. Торецьк, вул. Дружби, 30, де зупинився та почав здійснювати розвантаження товару. Цього ж дня, о 13 годині 57 хвилин по прилеглій території біля продовольчого кіоску торгового центру, розташованого за адресою: м. Торецьк, вул. Дружби, 30, рухалась пішохід ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка обійшла припаркований спеціалізований вантажний фургон марки «KRASZ» моделі «M43AFP», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з правого боку, після чого стала рухатись перед його кабіною, віддаляючись від неї у протилежному напрямку.

В цей же час, о 13 годині 57 хвилин водій спеціалізованого вантажного фургона марки «KRASZ» моделі «M43AFP», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 , завершивши розвантаження та сівши за кермо фургону, завів двигун, і діючи в порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, який регламентує: п. 10.1 - Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, діючи з необережності, проявляючи злочинну недбалість, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, не маючи перешкод технічного характеру, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить небезпеки іншим учасникам руху, почав здійснювати рух прямо, в напрямку пішохода ОСОБА_10 , яка знаходилась на лінії його руху, перед кабіною керованого ним транспортного засобу, в результаті чого в ході руху правою передньою частиною кузова спеціалізованого вантажного фургона марки «KRASZ» моделі «M43AFP», реєстраційний номер НОМЕР_1 скоїв на неї наїзд. В момент первинного контакту з вказаним транспортним засобом пішохід ОСОБА_10 знаходилась у вертикальному положенні та була звернута до нього задньою поверхнею тіла, після цього мало місце падіння на дорожнє покриття обличчям вниз та переїзд колесами через нижні кінцівки.

В результаті вказаної ДТП пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді сполученої травми тіла - поширеної скальпованої рани правого стегна та гомілки з відшаруванням м`яких тканин, перелому голівки та верхньої третини правої малої гомілкової кістки, зовнішньої кісточки правого гомілково-ступневого суглобу, саден обличчя, синців кінцівок. Зазначені ушкодження стосовно до живих осіб мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя. Причиною смерті ОСОБА_10 став важкий травматичний шок, зумовлений наявністю вище зазначеної травми. Настання смерті ОСОБА_10 знаходиться у прямому зв`язку із отриманими тілесними ушкодженнями. Смерть ОСОБА_10 настала ІНФОРМАЦІЯ_4 в лікувальному закладі - КНП «ЦМЛ» м. Торецьк о 16 годині 30 хвилин. Допущені водієм ОСОБА_9 порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та суспільно небезпечними наслідками у вигляді смерті ОСОБА_10 .

Доводи апеляційних скарг:

В апеляційній скарзі представник АТ «СГ «ТАС» (приватне) ОСОБА_11 просить скасувати вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 26.11.2024 року в частині стягнення з АТ «СГ «ТАС» (приватне) на користь ОСОБА_7 72 000 грн. у відшкодування моральної шкоди в повному обсязі за безпідставністю та необґрунтованістю. На підтвердження апеляційних вимог зазначає, що ОСОБА_7 не надав жодних документів, які б встановлювали, що ОСОБА_10 усиновила ОСОБА_7 , тому у АТ «СГ «ТАС» (приватне) відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки це суперечить п.27.3 ст. 27 спеціального ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Звертає увагу, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

В апеляційній скарзі представник ПП «Науково-виробнича фірма «ПОИСК» ОСОБА_12 просить скасувати вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 26.11.2024 року в частині стягнення моральної шкоди з Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «ПОИСК» на користь ОСОБА_7 в розмірі 163 000 грн. Відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 до Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «ПОИСК» про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що вирок в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення на користь позивача з відповідача 1 Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «ПОИСК» моральної шкоди у розмірі 163 000 грн. не може вважатися законним і обґрунтованим, внаслідок невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження при вирішенні цивільного позову. Так, вважає, що суд першої інстанції при вирішенні цивільного позову не врахував, що потерпілим не надано суду взагалі жодних доказів на підтвердження характеру та обсягу страждань, немайнових втрат і інших обставин, необхідних для визначення розміру моральної шкоди, зокрема, не надано: звернень потерпілого до лікарів за медичною допомогою у зв`язку з пережитим емоційним стресом, звернень потерпілого за психологічною допомогою, консультацій, висновків, рекомендацій щодо необхідності психотерапії або іншого лікування, відпочинку, реабілітації, письмових доказів на підтвердження втрати або зміни роботи, погіршення відносин з оточуючими, будь-яких негативних змін в житті, тощо.

Звертає увагу, що позивач оцінив завдану йому моральну шкоду у 300 000 грн. і суд задовольним ці вимоги, проте позивач не додав до позовної заяви жодного відповідного розрахунку та/або експертного висновку, на підтвердження заявлених ним вимог про визначення розміру моральної шкоди, про який зазначено у позові.

Вважає, що суд першої інстанції не зазначив у вироку обґрунтування розумності та справедливості такого розміру моральної шкоди в порушення вимог процесуального законодавства.

Зазначає, що посилання суду першої інстанції при встановленні розміру моральної шкоди на глибину та тривалість моральних страждань позивача, порушення звичайного укладу його життя, не підтверджується жодними доказами, та тим самим даний висновок суду не відповідає обставинам справи. Крім того, судом першої інстанції залишено без уваги те, що розмір моральної шкоди, який позивач заявив у позові, є необґрунтованим та занадто завищеним, що свідчить про бажання потерпілого збагатитися. Завищеність та надмірність визначеної моральної шкоди підтверджується, в тому числі відсутністю доказів щодо порушення усталеного способу життя позивача.

Наголошує, що моральна шкода визначена місцевим судом в розмірі 300 000 грн. є завищеною, а тому не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, враховуючи ступінь глибини та тривалості душевних страждань потерпілого, характер, обставини скоєного злочину.

Позиції сторін в суді :

Повідомлені про час на місце судового засідання представники апелянтів в судове засідання не з`явились.

Потерпілий та його представник заперечували проти задоволення апеляційних скарг.

Прокурор в судовому засіданні просив залишити оскаржений вирок без змін.

Висновки суду:

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів вважає, що такі не підлягають задоволенню, а вирок суду 1-ї інстанції слід залишити без змін, з наступних підстав.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегією суддів під час перевірки матеріалів цього кримінального провадження встановлено, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України ніким не оскаржується, його зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було ретельно досліджено під час судового розгляду та оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Доводи апеляційних скарг цивільних відповідачів про незаконність, необґрунтованість оскарженого вироку, невідповідність фактичним обставинам, встановленим судом, в частині розгляду цивільного позову в даному кримінальному провадженні не містять у собі необхідних та достатніх підстав для скасування вироку, виходячи з наступного:

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Згідно із положеннями ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

У ході вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, встановити учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, з`ясувати розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Щодо апеляційних вимог представників відповідачів, що потерпілий ОСОБА_7 не має право на отримання компенсації моральної шкоди, заподіяної смертю мачухи ОСОБА_10 , оскільки ОСОБА_7 не доведено факту проживання з померлою ОСОБА_13 однією сім`єю, відсутнє рішення про усиновлення та він не відноситься до кола осіб, які мають права на відшкоування шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано поставився критично та не прийняв їх до уваги.

Так, суд першої інстанції виходив з того, що у судовій практиці Верховного Суду України (далі - ВСУ) та Великої Палати Верховного Суду (далі - ВП ВС) в свій час існував підхід, за яким моральна шкода не може бути компенсована, якщо це прямо не передбачено законом або договором.

Враховуючи приписи ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 7 § 3 Розділу 4 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2148-VIII від 03.10.2017 вказаний підхід був застосований Касаційним кримінальним судом Верховного Суду (далі - ККС ВС) в справі №182/2352/14-к (провадження №517997км18), де Суд виходив із того, що приписи ст. 1168 ЦК України не дають підстав до стягнення компенсації моральної шкоди на користь брата загиблого, який був визнаний по справі потерпілим, проте проживав окремо.

Втім, ВП ВС в постанові від 01 вересня 2020 року (справа № 216/3521/16) відійшла від раніше висловлених правових позицій та дійшла висновку про те, що виходячи із положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Оскільки ч.1 ст. 23 ЦК Укарїни передбачає загальний спосіб захисту порушених цивільних прав та знаходиться у загальних положеннях ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення будь-яких її прав. Отже, ст. 23 ЦК України може прямо застосовуватися до будь-яких відносин. ЦК України як основний акт цивільного законодавства не виходить із того, що моральна шкода компенсується лише у випадках, передбачених ним або спеціальними законами. Касаційний цивільний суд Верховного Суду (далі - КЦС ВС) неодноразово застосовував цю позицію, зокрема, в постанові від 01 березня 2023 року у справі №496/1691/19 виходив із того, що в контексті приписів ст. 1168 ЦК України, ст. 23 ЦК України є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Об`єднана палата КЦС ВС в постанові від 22 квітня 2024 року (справа №279/1834/22, провадження № 51-1382сво23) сформувала висновок, за яким норми права, передбачені ст. 23 ЦК України, мають поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. При цьому, в нормі наведений не вичерпний перелік, а найбільш можливі варіанти прояву моральної шкоди.

З тих підстав, що за ст. 23 ЦК України моральна шкода повинна відшкодовуватися кожному, чиє право порушене та кому вона дійсно завдана, необґрунтованим є правозастосування, яке обмежує коло суб`єктів, які мають право на відшкодування моральної шкоди, лише тими, про яких йдеться в ч. 2 ст. 1168 ЦК України.

За ч. 6 ст. 55 КПК України, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи то положення частин 1-3 цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи, коло яких визначено приписами п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК України.

Суд першої інстанції інстанції вірно врахував, що ОСОБА_7 набув процесуальний статус потерпілого відповідно до вимог КПК України і сторони кримінального провадження не ставили під сумнів його статус потерпілого, отже він має належні підстави до використання всіх прав потерпілої особи в цьому кримінальному провадженні, зокрема на отримання відшкодування за шкоду, заподіяну фізичній особі внаслідок вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Враховано судом частину 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики. При цьому, ВП ВС в постанові від 30 січня 2019 року (справа №755/10947/17, провадження № 14-435цс18) зазначила, що суди під час вирішення тотожних правовідносин мають враховувати саме останню правову позицію ВП ВС, а отже, відсутні підстави для застосування процесуального порядку, визначеного статтями 434-1, 434-2 КПК України щодо відступу від правозастосовної позиції, якою керувалася колегія суддів іншої судової палати ККС ВС в справі № 182/2352/14-к (провадження № 51-7997км18).

Тож, суд вірно дійшов висновку, що потерпілий ОСОБА_7 належить до суб`єктів, яким може бути компенсована моральна шкода, завдана смертю ОСОБА_10 внаслідок вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, якій заподіяно смерть, попри обставин, які вказані в апеляційній скарзі представника цивільного відповідача.

Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 15 серпня 2024 року по справі № 748/802/23 провадження № 51-1145км24.

Суд апеляційної інстанції не входить в обговорення встановленого судом першої інстанції розміру матеріальної шкоди в розмірі 11 317 грн., що були понесені потерпілим на поховання мачухи, оскільки ніким із учасників провадження не оскаржується.

Щодо доводів апелянта про підстави для зменшення розміру стягнення моральної шкоди, то вони на думку апеляційного суду є безпідставними та необгрунтованими.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З матеріалів провадження вбачається, що до початку розгляду провадження потерпілий подав цивільний позов, в якому моральну шкоду оцінив в 300 000 гривень, обґрунтувавши такий розмір душевними стражданнями, оскільки він втратив мачуху ОСОБА_10 , яка фактично замінила йому матір. Потерпілий ОСОБА_7 пережив значний емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, тривоги, страху, розпачу. Внаслідок чого, порушений звичайний уклад життя. ОСОБА_7 і досі відчуває почуття досади і болю, у зв`язку з втратою близької людини.

Отже, місцевий суд дійшов беззаперечного висновку, що заподіяна моральна шкода є очевидною. Доводи апелянтів про протилежне суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.

При цьому суд першої інстанції зважив на положення ст.ст. 127-128 КПК України, п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України, згідно яких суд при вирішенні питання про розмір шкоди має керуватися не платоспроможністю винуватця, а ступенем страждань потерпілих та розміром, понесених ним матеріальних втрат.

Судом взято до уваги, що у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів.

Глибина переживань, викликаних ушкодженням здоров`я, ставиться в залежність від самої особи, тому призначення компенсації моральної шкоди полягає і в тому, аби певною мірою відновити втрату щастя особи і можливості насолоджуватися життям на цей час і в майбутньому.

Судом встановлено, що з необережної дії водія ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_7 була заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, оскільки він втратив мачуху ОСОБА_10 , яка як зазначає останній фактично замінила йому матір. Потерпілий ОСОБА_7 пережив значний емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, тривоги, страху, розпачу. Внаслідок чого, порушений звичайний уклад життя. ОСОБА_7 і досі відчуває почуття досади і болю, у зв`язку з втратою близької людини.

Судом враховано, що відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вказано, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших змін. Зокрема, враховується стан здоров"я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) моральна шкода, зокрема, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК фізична особа, яка зазнала душевних страждань у зв`язку зі смертю членів її сім`ї чи близьких родичів, має право на відшкодування моральної шкоди.

За правилами ч. 2 ст. 1168 ЦК моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що наявність у позивача ОСОБА_7 виконавчих проваджень ніяким чином не може свідчити про його намір збагачення за рахунок трагічної смерті його мачухи ОСОБА_10 у зв`язку з одержанням ним моральної компенсації від застраховуваного власника транспортного засобу. Тому такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Відтак цивільний позов у даному кримінальному провадженні вирішений судом першої інстанції відповідно до вимог кримінального процесуального та матеріального цивільного закону. При визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості. Тому в цій частині апеляційні доводи апелянта також є необгрунтованими.

Таким чином, цивільний позов судом першої інстанції був розглянутий з дотриманням вимог ст.ст. 128, 129 КПК України, ст. 1167 ЦК України, а тому підстав для скасування та/або зміни судового рішення в цій частині, як просять у апеляційних скаргах представники цивільних відповідачів, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Інші доводи апеляційних скарг не впливають на правильність прийнятого судом рішення, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для скасування вироку, колегією суддів не встановлено, тому апеляційні скарги представників цивільних відповідачів належить залишити без задоволення, а вирок - без зміни.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407-419 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги представника АТ «СГ «ТАС» та представника Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «ПОИСК» на вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року залишити без задоволення.

Вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року, яким ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4