ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 643/9111/25 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-сс/818/784/25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: обрання запобіжного заходу
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю захисників підозрюваного ОСОБА_7 адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме підозрюваного ОСОБА_7 , належним чином повідомленого про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Салтівського районного суду м.Харкова від 06 06 2025 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаною ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого та застосовано щодо підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 діб до 03 08 2025 року, без визначення розміру застави.

Зобов`язано орган досудового розслідування негайно повідомити про тримання підозрюваного під вартою його близьких родичів, членів сім`ї або інших осіб за вибором підозрюваного у порядку, передбаченому ст. 111, 112 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги, з узагальненими доводами особи, яка її подала.

На вищевказану ухвалу слідчого судді захисник підозрюваної адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, яка містить прохання про скасування ухвали та про постановлення нової, якою, на думку апелянта, слід змінити запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 з тримання під вартою на інший запобіжний захід, а тримання під вартою із визначенням застави у розмірі, передбаченому п.2 ч.5 ст.182 КПК України.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду обставин справи, не вмотивував своє рішення, жодний ризик, передбачений ст.177 КПК України, слідчим та прокурором не доведений, ухвала суперечить нормам процесуального закону, принципу справедливості та судовій практиці ЄСПЛ.

Апелянт звертає увагу, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбачений ч.2 ст.28, ч.1 ст.114-1 КК України, матеріали справи не містять доказів, що дії підозрюваного безпосередньо вплинули чи могли вплинути на організацію та діяльність ЗСУ, тому вважає, що підозра ОСОБА_7 є необґрунтованою.

На думку сторони захисту, жоден із ризиків не знайшов свого підтвердження, адже ОСОБА_7 має постійне місце проживання, раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності раніше не притягувався, є соціально адаптованим, має постійне місце роботи, не має на меті переховуватися від слідства, виховує неповнолітню дитину, має низку захворювань, є інвалідом 2 групи.

Додатково ризики передбачені п.2 та п.3 ч.1 ст. 177 КПК України відсутні, адже речі та документи перебувають у сторони обвинувачення, а також не знайшлося підтвердження можливості існування впливу на свідків.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Підозрюваний ОСОБА_7 про дату та час розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином. Від підозрюваного жодних заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, не надходило. На особистій участі він також не наполягав.

В судовому засіданні приймали участь захисника підозрюваного адвокати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які підтримували вимоги апеляційної скарги в повному обсязі. Зазначили, що оголошена підозра ОСОБА_7 є безпідставною та неаргументованою. Просили суд звернути увагу на особу-підозрюваного, на його соціальний стан та стан здоров`я. Вказували, що наявні ризики недоведені та просили суд визначити розмір застави.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначив, що ризики продовжують існувати і на момент розгляду судового розгляду, не зменшилися, вказав, що вихід ОСОБА_7 під заставу зможе сприяти впливу на свідків та інших учасників кримінального провадження.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали суду за відсутності підозрюваного, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та від них надійшли заяви про розгляд апеляційної скарги без їх участі.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підозрюваного задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до положень ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення слідчого судді є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавста.

З матеріалів справи вбачається, що Слідчому судді Салтівського районного суду міста Харкова 06.06.2025 надійшло клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у кримінальному провадженні № 0000426 від 17.04.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Клопотання обґрунтоване наявністю ризиків, передбачених п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та обґрунтованою підозрою про те, що ОСОБА_7 у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 16.08.2024, перебуваючи на території Харківського національного медичного університету філія «Університетська лікарня» ХНМУ, за адресою: м. Харкова, вул. Олександра Шпейєра, 4 виник злочинний умисел спрямований на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, шляхом сприяння особам призовного віку, уникнути призову під час мобілізації та як наслідок ухиленню від виконання конституційного обов`язку захищати Вітчизну, її незалежність та територіальну цілісність.

Реалізуючи вищезазначений злочинний умисел, ОСОБА_7 займаючи посаду завідувача ортепедично-трамватологічного відділення у Харківському національному медичному університеті філії «Університетська лікарня» ХНМУ не пізніше 16.08.2024, діючи з умислом, спрямованим на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, з корисливих мотивів, налагодив зв?язок з громадянином України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , узгодив та у подальшому здійснив документальне оформлення стаціонарного лікування ОСОБА_10 у період з 16.08.2020 по 30.08.2024 з метою подальшого отримання останнім довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії форми 157-1/0, яка є підтверджуючим документом щодо встановлення особі статусу інваліда, що згідно до п. 2 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надає можливість уникнути призову під час мобілізації.

ОСОБА_7 , розуміючи складність вчинення запланованих злочинів, вступив в злочинну змову з раніше знайомою йому особою, з якою запровадив схему перешкоджання здійснення мобілізації військовозобов`язаних осіб під час воєнного стану, та яка є зацікавленою з корисливих мотивів у здійсненні вищезазначеної протиправної діяльності, а саме з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є лікаремневрологом, завідуючим Міжрайонної Слобідської медико-соціальної експертної комісії Комунального закладу охорони здоров`я «Обласний центр медико-соціальної експертизи» (далі міжрайонна Слобідська МСЕК КЗОЗ «ОЦМСЕ»), яка знаходиться за адресою: м. Харків, просп. Героїв Харкова, 195.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, вирішив вчиняти дії, спрямовані на створення реальних перешкод законній діяльності Збройним Силам України та іншим військовим формуванням, в частині їх обов`язку з підтримання належної мобілізаційної готовності, тобто сприяння особам призовного віку ухиленню від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, шляхом забезпечення проходження медико-соціальної експертної комісії вказаними особами та отримання кінцевих недостовірних документів, зокрема, довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії форми 157-1/о, які є підтверджувальними документами, щодо отримання особою статусу інваліда.

Разом з тим, 10.09.2024, ОСОБА_7 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, перебуваючи в приміщені міжрайонної Слобідської МСЕК КЗОЗ «ОЦМСЕ» за адресою: м. Харків, просп. Героїв Харкова, 195, реалізуючи свій протиправний умисел, узгодив з ОСОБА_11 , організацію фіктивного проходження медико-соціальної експертної комісії громадянином України ОСОБА_10 , та узгодив проведення засідання членами комісії міжрайонної Слобідської МСЕК КЗОЗ «ОЦМСЕ» стосовно ОСОБА_10 на 12.09.2024.

12.09.2024 у період з 12:02 по 12:08 члени міжрайонної Слобідської МСЕК КЗОЗ «ОЦМСЕ» у складі: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , перебуваючи в приміщені міжрайонної Слобідської МСЕК КЗОЗ «ОЦМСЕ» за адресою: м. Харків, просп. Героїв Харкова, 195, при проведені медико-соціальної експертизи ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення вимог: ст. 3 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», п.п. 3, 15, 17, «Положення про медико-соціальну експертизу», п. 1.10 «Інструкції про встановлення груп інвалідності», без належного обстеження та оцінки стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження, прийняли необґрунтоване рішення про встановлення військовозобов`язаному ОСОБА_10 другої групи інвалідності, про що склали акт №2307 огляду медико-соціальною експертною комісією за формою № 157/о до якого внесли завідомо неправдиві відомості щодо об`єктивного обстеження та оцінки стану всіх систем організму ОСОБА_10 , підписали та засвідчили печаткою міжрайонної Слобідської МСЕК КЗОЗ «ОЦМСЕ».

Відповідно до висновку розширеної експертної комісії КЗОЗ «Обласний центр медико-соціальної експертизи» №142 від 24.12.2024 рішення щодо встановлення ОСОБА_10 другої групи інвалідності строком на 1 рік, загальне захворювання не підтверджено та не відповідає нормативним документам, які регламентують проведення медико-соціальної експертизи України.

Згідно з отриманими відомостями, які надійшли від ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 користувався правом на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.2 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з 13.11.2024 по 01.10.2025, що призвело до перешкоджання законної діяльності територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки щодо виконання обов`язків з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації, функціонування системи військового обліку призовників, призову громадян на військову службу, підготовки та проведення в особливий період мобілізації людських ресурсів.

Прокурор та слідчий у судовому засіданні просили задовольнити подане клопотання та пояснили, що на їх думку необхідність взяття під варту підозрюваного є обґрунтованою, оскільки кримінальне правопорушення, у якому підозрюється ОСОБА_7 є тяжким злочином, наявність по справі реальних ознак справжнього суспільного інтересу, оскільки мало місце перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, за попередньою змовою групою осіб, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Захисники у судовому засіданні відносно клопотання про тримання під вартою заперечували та подали їх у письмовому вигляді. Зазначили, що стороною обвинувачення не доведено, що підозра ОСОБА_7 є обґрунтована; не зазначено якими саме реальними та об`єктивними доказами чи доводами обґрунтовується наявність ризиків визначених ч. 1 ст. 177 КПК України; у клопотанні не вказано чому інші запобіжні заходи не можуть запобігти заявленим ризикам.

Підозрюваний ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримав позицію своїх захисників.

Задовольняючи клопотання слідчого та обираючи підозрюваній запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчий суддя вважав обґрунтованою підозру, повідомлену ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, яка підтверджена зібраними під час досудового розслідування доказами, наданими до суду та доведеними наявність ризиків, передбачених п.1,2,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Колегія суддів, з урахуванням стадії досудового розслідування, погоджується з такими висновками слідчого судді, зокрема щодо обґрунтованості підозри у вчиненні інкримінованому ОСОБА_7 кримінального правопорушення та існування ризиків передбачених п.1,2,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Так, ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, передбачених п.1,2,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, якими слідчий обґрунтовує в суді першої інстанції необхідність застосування такого запобіжного заходу, як тримання підозрюваної під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги вказані ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи підозрюваної та обставин кримінального провадження.

Щодо ризиків, передбачених п.1 ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, що, враховуючи повідомлену ОСОБА_7 підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років, не виключена можливість переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності за вчинене.

Беручи до уваги той факт, що на даний час не всі межі державного кордону України знаходяться під контролем її влади, ОСОБА_7 матиме можливість незаконно перетнути державний кордон України, переслідуючи все ту ж мету уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується із думкою слідчого судді щодо можливості усвідомлення тяжкості та невідворотності покарання за вчинення тяжкого злочину проти основ національної безпеки ОСОБА_7 , у разі доведення його винуватості, останній може залишити та змінити своє місце проживання, а також може планувати втечу з метою уникнення кримінальної відповідальності шляхом переховування від правоохоронних органів та суду.

Наявність ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст.177 КПК України, обґрунтовується тим, що підозрюваний може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Колегія судів погоджується із висновком слідчого судді щодо можливості спотворення чи знищити ОСОБА_7 певних речей чи документів, адже цей ризик обґрунтований як початковим етапом розслідування, протягом якого не можливо виконати всі необхідні слідчі дії та виявити й зібрати всі наявні докази, так і можливістю із застосуванням комп`ютерних та інших технологій знищити такі докази на відстані чи створити хибні докази на свою користь.

Крім того, наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, обґрунтовується тим, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання показань та дослідження їх судом, а підозрюваний має реальну можливість впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, в тому числі на тих, яким відомо про вчинення кримінальних правопорушень, не можна виключати можливість такого впливу ОСОБА_7 на останніх з метою зміни їх свідчень на свою користь. Додатково колегія суддів вбачає, що, виходячи із матеріалів справи, повне коло свідків на теперішній час чи інших учасників кримінального провадження не встановлене.

Разом з цим колегія суддів погоджується з існуванням ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки враховуючи обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.114-1 КК України, тобто перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період за попередньою змовою групою осіб, а саме під час воєнного стану, тобто за тяжких обставин у яких опинилося суспільство, є достатні підстави вважати, що підозрюваний не зупиниться перед вчиненням інших кримінальних правопорушень.

Крім того, згідно зі встановленими в ході досудового розслідування обставинами, підозрюваний міг вчиняти дії, направлені на перешкоджання законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань в період воєнного стану, а у зв`язку з тим, що на даний час не всі ділянки державного кордону України перебувають під контролем української влади, враховуючи характер кримінального правопорушення у якому підозрюється ОСОБА_7 , вчинений із корисливих мотивів, не виключена можливість продовження останнім протиправної діяльності та/або вчинення інших кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України.

Твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що підозрюваний має постійне місце проживання, раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності раніше не притягувався, є соціально адаптованим, має постійне місце роботи, не має на меті переховуватися від слідства, виховує неповнолітню дитину, має низку захворювань, є інвалідом 2 групи, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки самі по собі ці обставини не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, запобігти яким в даному випадку може лише такий запобіжний захід, як тримання під вартою. Крім того, ці обставини, виходячи із матеріалів справи, існували і на час подій, яка інкримінується ОСОБА_7 , та не стали стримуючим фактором для підозрюваного при вчиненні протиправного діяння.

Крім того, під час розгляду клопотання слідчим суддею вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків, за клопотанням сторони захисту, але, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 КПК України, було зроблено вмотивований висновок про те, що обґрунтованість підозри у вчиненні злочину на даному етапі розслідування не дозволяє застосувати до підозрюваного інший запобіжний захід, ніж тримання під вартою, на строк в межах строку досудового розслідування.

Колегія суддів ставиться критично до доводів сторони захисту щодо необґрунтованості підозри ОСОБА_7 зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Оскільки положення кримінального процесуального законодавства не розкривають поняття «обґрунтованості підозри», в оцінці цього питання колегія суддів користується практикою ЄСПЛ.

У своїх рішеннях, зокрема, «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України», Європейський суд з прав людини наголошує, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

«Обґрунтована підозра» існує тоді, коли факти, якими обґрунтовується затримання, можна «розумно» вважати такими, що підпадають під опис одного з правопорушень, визначених у законі про кримінальну відповідальність. Тобто явно не може йтися про наявність «обґрунтованої підозри», якщо дії, у вчиненні яких підозрюється особа, не становлять кримінального правопорушення на момент учинення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волох проти України»).

При цьому факти що підтверджують обґрунтовану підозру не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

Уявлення про «обґрунтовану підозру» має ґрунтуватися поміж інших факторів, на двох ключових критеріях: суб`єктивному та об`єктивному.

Перший критерій означає, що підозра має бути добросовісною, тобто особа, яка виконала затримання та оголосила підозру, має щиро підозрювати особу у вчиненні кримінального правопорушення, другий - що об`єктивно існують дані про скоєне кримінальне правопорушення і причетність особи до вчинення правопорушення. Такими даними можуть бути дії самого підозрюваного, наявні документи, речові докази, показання очевидців тощо.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученогс Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

Суд зазначає, що на цій стадії кримінального провадження, враховуючи практику Європейського суду з прав людини та положення кримінального процесуального закону, суд повинен лише надати оцінку тому чи достатньо отриманої інформації та досліджених доказів, для того, щоб допустити можливість, що особа щодо якої вирішується питання про застосування запобіжного заходу могла вчинити кримінальне правопорушення, яке їй інкримінується.

Питання ж оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні того чи іншого злочину входить до компетенції суду під час розгляду кримінального провадження по суті.

З огляду на зазначене, не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 , виходячи з наявних у суду матеріалів клопотання, слідчий суддя зробив правильні висновки, що існують достатні підстави для наявності обґрунтованої підозри стосовно можливого вчинення ОСОБА_7 дій, що кваліфікуються за викладених у клопотанні обставин.

У зв`язку з викладеним застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою є цілком обґрунтованим та відповідає вимогам, визначеним ст.ст.177, 178 КПК України, оскільки більш м`який запобіжний захід не здатний запобігти ризикам, передбаченим п.1,2,3,5 ч.1 ст.177 КПК України та забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»). Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження та характеру дій, які інкримінуються підозрюваному, а саме того, що він підозрюється, зокрема, у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення у сфері основ національної безпеки України, може ухилитися від виконання процесуальних обов`язків, покладених на нього як підозрюваного, а також те, що застосування стосовно нього жодного з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, виключається можливість обрання стосовно ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, тому колегія суддів вбачає підвищений ступінь суспільної небезпечності, що свідчить про те, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

Доводи, на які посилається в апеляційній скарзі захисник підозрюваного стосовно недоведення ризиків, заявлених в клопотанні слідчого спростовуються відомостями, що є наявними в кримінальному провадженні, що свідчить про постановлення слідчим суддею обґрунтованого та вмотивованого рішення, відповідно до вимог ст.370 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник наводить доводи з приводу безпідставності застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою через те, що дії підозрюваного були не вірно кваліфіковані слідчим за ч.1 ст.114-1 КК України та взагалі відсутній склад даного правопорушення, а також, на його переконання, слідчим не зазначено та не додано доказів, які підтверджують факт настання суспільно небезпечних наслідків, проте, виходячи зі стадії процесу досудового розслідування, колегія суддів не може взяти їх до уваги, оскільки дослідження вказаних питань можливо лише під час розгляду справи по суті, в тому числі наявності та відсутності підстав, які виключають кримінальну відповідальність, а також дослідження доказів з приводу їх належності, процесуальної допустимості та достатності для вирішення питання щодо винуватості або не винуватості підозрюваного в цьому кримінальному провадженні.

Доводи, які полягають у тому, що ОСОБА_7 має певні проблеми зі здоров`ям, на думку колегії суддів, не є обов`язковою підставою для зміни останньому запобіжного заходу, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що підозрюваний позбавлений можливості отримувати необхідне лікування в умовах слідчого ізолятора. Не надано також апелянтом і доказів неможливості, у зв`язку із хронічними захворюваннями, перебування підозрюваної в умовах СІЗО.

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, слідчий суддя постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких постановив відповідне рішення. Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст.370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її зміни чи скасування на цьому етапі досудового розслідування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Салтівського районного суду м.Харкова від 06 06 2025 року про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» у межах строку досудового розслідування до 03 08 2025 року включно, без визначення розміру застави,- залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст. 424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді

____________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4