У Х В А Л А

Справа №344/8255/20

20 червня 2025 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі : головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю : секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

в ході розгляду у відкритому судовому засіданні кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , зареєстрованої в АДРЕСА_2 , за ч. 2, 3, 4 ст. 190, ч. 3, 4 ст. 191, ч. 2 ст. 209 КК України;

та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Калуш Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_2 , за ч. 2, 3, 4 ст. 190, ч. 3, 4 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 209 КК України,

в с т а н о в и в :

Богородчанським районним судом розглядається вказане кримінальне провадження.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_8 , адвокат ОСОБА_5 подав письмове клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності в частині обвинувачення його підзахисної за ч. 2, 3, 4 ст. 190, ч. 3, 4 ст. 191, ч.2 ст.209 КК України України у зв`язку із закінченням строків давності.

Клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_8 , як колишній фінансовий менеджер кредитної спілки « ІНФОРМАЦІЯ_3 », обвинувачується у заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою за попередньою змовою групою осіб, що завдало значної шкоди потерпілому (ч. 2 ст. 190 КК України), у заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно, що завдало шкоди потерпілому у великих розмірах (ч. 3 ст. 190 КК України), у заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно, що завдало шкоди потерпілому у особливо великих розмірах (ч. 4 ст. 190 КК України), у привласненні майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем за попередньою змовою групою осіб (ч. 3 ст. 191 КК України), у привласненні майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, вчинені у великих розмірах (ч. 4 ст. 191 КК України), у вчиненні фінансових операцій та правочинів з коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечних протиправних діянь, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, набутті, володінні та використанні коштів, одержаних внаслідок вчинення суспільно небезпечних протиправних діянь, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, у великих розмірах, за попередньою змовою групою осіб (ч.2 ст. 209 КК України).

Оскільки в обвинувальному акті вказано, що інкриміновані діяння вчинені нею в період з травня 2007 року по 31 січня 2010 року, тобто з часу вчинення (за версією сторони обвинувачення) минуло більше п`ятнадцяти років, то є підстави для звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_8 свою вину в учиненні інкримінованих кримінальних правопорушень не визнала, однак просила звільнити її від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Зазначила, що розуміє суть обвинувачення та правові наслідки закриття провадження з таких підстав.

Захисник ОСОБА_5 наголосив на наявності підстав для звільнення його підзахисної від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, тому просив задовольнити клопотання в повному обсязі.

Захисник ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_7 заявлене клопотання підтримали.

Прокурор в судовому засіданні вказав на наявності підстав для звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження за ч. 2, 3, 4 ст. 190, ч. 3, 4 ст. 191, ч. 2 ст. 209 КК України.

Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку, що подане клопотання підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи клопотання про застосування строку давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, слід встановити насамперед момент вчинення кримінальних правопорушень, у яких вона обвинувачується, та строк давності, релевантний ступеню його тяжкості.

Зі змісту обвинувального акта встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою за попередньою змовою групою осіб, що завдало значної шкоди потерпілому, у заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно, що завдало шкоди потерпілому у великих розмірах, у заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно, що завдало шкоди потерпілому у особливо великих розмірах, у привласненні майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем за попередньою змовою групою осіб, у привласненні майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, вчинені у великих розмірах, у вчиненні фінансових операцій та правочинів з коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечних протиправних діянь, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, набутті, володінні та використанні коштів, одержаних внаслідок вчинення суспільно небезпечних протиправних діянь, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, у великих розмірах, за попередньою змовою групою осіб.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_8 інкриміновано вчинення вказаних вище кримінальних правопорушень протягом травня 2007 року 31 січня 2010 року.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 4 КК України часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Отже, як кримінально-правова відповідальність, так і підстави звільнення від неї мають визначатися на час вчинення інкримінованих обвинуваченій кримінальних правопорушень, тобто з травня 2007 року по 31 січня 2010 року.

За класифікацією злочинів, визначеною ст. 12 КК України в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, чинною на той час, інкриміновані обвинуваченій кримінальні правопорушення, передбачені :

- ч. 2 ст. 190 КК України, в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 270-VI від 15 квітня 2008 року, а також ч. 3 ст. 191 КК України, в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, відносилися до злочинів середньої тяжкості;

- ч. 3 ст. 190 КК України, в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 270-VI від 15 квітня 2008 року, а також ч. 4 ст. 191 КК України, в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, відносилися до тяжких злочинів;

- ч. 4 ст. 190 КК України, в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 270-VI від 15 квітня 2008 року, відносилися до особливо тяжких злочинів.

- ч. 3 та ч.4 ст. 191 КК України, в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, відносилися до тяжких злочинів;

ч.2 ст.209 КК України в редакції Закону № 430-IV від 16 січня 2003 року, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 361-IX від 06 грудня 2019 року, відносилися до тяжких злочинів.

Згідно з вимогами п.3, п.4 та п.5 ч. 1 ст. 49 КК України в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо минуло : 3) п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Судом також проаналізовано наявність підстав для застосування норм кримінального закону, які регулювали кримінальну протиправність, караність та звільнення особи від кримінальної відповідальності у подальшому та станом на зараз, втім, підстави для ретроактивної дії ч. 2, 3, 4 ст. 190, ч. 3, 4 ст. 191КК України відсутні.

Отже відсутні підстави вважати, що кримінальний закон, який діяв у подальшому, будь-яким чином поліпшував становище обвинуваченої.

Оскільки зміни до кримінального закону, зокрема, статей 12, 49, 190, 191 КК України не поліпшують становище особи в цьому випадку, то відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України вони не мають зворотної дії в часі.

Однак, як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 (справа про зворотну дію кримінального закону в часі), виходячи з того, що кримінально-правова норма складається з трьох елементів: гіпотези, що визначає умови, за яких застосовується правова норма щодо забороненої поведінки особи; диспозиції, що закріплює таку правову норму; санкції, що встановлює покарання для осіб, які порушили цю правову норму, при дослідженні питання щодо зворотної дії нової норми (закону) треба аналізувати поелементно стару і нову кримінально-правові норми.

Кримінально-правова норма має зворотну дію в часі в тій її частині, у якій вона пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Це стосується також випадків, коли в диспозиції норми зменшено коло предметів посягання, виключено зі складу злочину якісь альтернативні суспільно небезпечні наслідки, обмежено відповідальність особи шляхом конкретизації в бік звуження способу вчинення злочину, звужено зміст кваліфікуючих ознак тощо.

Тому суд вважає, що у разі якщо санкцією нової норми закону про кримінальну відповідальність пом`якшується кримінальна відповідальність, а диспозицією та/або гіпотезою цієї ж норми не скасовується злочинність діяння чи іншим чином не поліпшується становище особи, то в такому випадку зворотну дію у часі має лише санкція зазначеної норми.

Здійснивши порівняльний аналіз змісту диспозиції ст. 209 КК у редакції станом на зараз та на час вчинення інкримінованих дій, суд вважає, що зміни до ст. 209 КК свідчать про нормативне розширення змісту поняття «легалізація (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом». Зазначені зміни диспозиції статті не поліпшують становище винуватої особи, а фактично погіршують, тому в цьому випадку підстав для застосування зворотної дії кримінального закону в часі щодо диспозиції аналізованої статті КК немає.

Однак санкцією поточної редакції ч.2 ст.209 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна, в той час коли санкцією попередньої редакції ч.2 ст.209 КК України передбачено було покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією коштів або іншого майна, одержаних злочинним шляхом, та з конфіскацією майна.

Оскільки санкція зміненої норми кримінального закону поліпшує становище особи, то суду слід застосувати санкцію ч.2 ст.209 КК України в редакції Закону № 361-IX від 06 грудня 2019 року та віднести вказаний злочин до категорії тяжких.

Частиною 3 статті 49 КК України в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, передбачено, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину. При цьому строки давності обчислюються окремо за кожний злочин.

Відповідно до обвинувального акту в цьому кримінальному провадженні, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні значної кількості епізодів злочинної діяльності, останній з яких датований 31 січня 2010 року та обвинувачення за яким сформульоване як заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою за попередньою змовою групою осіб (з відома, узгодження та за попередньої домовленості з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 ), вчинене повторно, що завдало шкоди потерпілому ОСОБА_10 у особливо великих розмірах (т.1 а.с.156-157). Саме з цієї дати 31 січня 2010 року, слід відраховувати строки давності притягнення до кримінальної відповідальності.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що станом на момент постановлення цієї ухвали минуло більше 15 років й сплив строк давності за кримінальні правопорушення, передбачені ч.2, ч.3 та ч.4 ст. 190 КК України, в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 270-VI від 15 квітня 2008 року, ч. 3 та ч.4 ст. 191 КК України, в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, ч.2 ст.209 КК України в редакції Закону № 430-IV від 16 січня 2003 року, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 361-IX від 06 грудня 2019 року, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 .

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 19 листопада 2019 року у справі №345/2618/16-к, суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду кримінального провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна із сторін цього провадження звернеться до суду з відповідним клопотанням.

Як зазначив Верховний Суд в ухвалі від 27 липня 2020 року у справі №757/46254/18-к, застосування норм ст.49 КК України для суду є обов`язковим. Це означає, що зазначені положення кримінального закону про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності носять імперативний характер та у разі надання згоди обвинуваченого є безумовною підставою для закриття кримінального провадження, навіть якщо проти такого звільнення будуть заперечувати інші учасники судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2018 року № 665/2387/14-к встановлено, якщо строк давності сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду, то особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальна справа щодо цієї особи.

Постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року в справі № 203/241/17 зазначено, що особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій.

Вирішуючи питання про застосування строків давності щодо ОСОБА_8 , слід зазначити, що суду не надано відомостей про факт ухилення обвинуваченої від досудового слідства, суду чи факт вчинення нею іншого кримінального правопорушення, а навпаки листом управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Івано-Франківській області від 03 березня 2025 року № 04/2/5-565-11 підтверджується відсутність відомостей про притягнення її до кримінальної відповідальності окрім вказаного кримінального провадження.

Кримінальні правопорушення, передбачені ч.2, ч.3 та ч.4 ст. 190 КК України, в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 270-VI від 15 квітня 2008 року, ч. 3 та ч.4 ст. 191 КК України, в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, ч.2 ст.209 КК України в редакції Закону № 430-IV від 16 січня 2003 року, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 361-IX від 06 грудня 2019 року, не належать до переліку, визначеного ч. 5 ст. 49 КК України, а отже законодавча заборона звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на обвинувачену не поширюється.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Викладені вище обставини у своїй сукупності свідчать про те, що станом на момент постановлення цієї ухвали наявні підстави для звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч.2, ч.3 та ч.4 ст. 190 КК України, в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 270-VI від 15 квітня 2008 року, ч.3 та ч.4 ст. 191 КК України, в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, ч.2 ст.209 КК України в редакції Закону № 430-IV від 16 січня 2003 року, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 361-IX від 06 грудня 2019 року, на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження щодо неї.

При вирішенні заявлених до обвинуваченої цивільних позовів суд враховує позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 10 серпня 2021 року у справі № 161/694/20, від 10 січня 2022 року у справі № 661/2681/18, відповідно до яких у разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду. У такому випадку позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

Вирішуючи клопотання сторони захисту слід також врахувати висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлений у постанові від 12 вересня 2022 року в справі № 203/241/17, яким констатовано, якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

На підставі наведеного, ст.4, 5, 49 КК України, керуючись ст.284, 286, 370, 372 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Клопотання задовольнити.

Звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, ч.3 та ч.4 ст. 190 КК України, в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 270-VI від 15 квітня 2008 року, ч. 3 та ч.4 ст. 191 КК України, в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, ч.2 ст.209 КК України в редакції Закону № 430-IV від 16 січня 2003 року, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 361-IX від 06 грудня 2019 року, на підставі п.3, п.4 та п.5 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження № 0000207 в частині обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 2, ч.3 та ч.4 ст. 190 КК України, в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 270-VI від 15 квітня 2008 року, ч. 3 та ч.4 ст. 191 КК України, в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-III, ч.2 ст.209 КК України в редакції Закону № 430-IV від 16 січня 2003 року, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 361-IX від 06 грудня 2019 року, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України закрити.

Цивільні позови ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишити без розгляду, роз`яснивши право заявити цивільний позов в порядку цивільного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення тільки в частині закриття кримінального провадження.

Головуючий ОСОБА_1