Номер провадження: 11-кп/813/1629/25
Справа № 504/60/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Доброславської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.03.2025 року в кримінальному провадженні №0000198 від 12.09.2023 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Одесі, громадянина України, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання на території м. Одеси та Одеської області, раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, та йому призначене покарання у виді 1 (одного) року 7 (семи) місяців позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст.72 КК України обвинуваченому ОСОБА_8 зараховано в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення, з моменту фактичного затримання - з 12.10.2023 року, по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Судом першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.309 КК України за наступних обставин.

12.10.2023 року ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне придбання та зберігання без мети збуту особливо небезпечної психотропної речовини PVP, в невстановленому місці та час, за попередньою змовою з особою, анкетні дані якої змінено на підставі Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» на анкетні дані ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , придбав на спільні грошові кошти, зокрема частину з яких йому позичив ОСОБА_10 , у невстановленої особи невстановлену кількість психотропної речовини PVP, з метою подальшого спільного вживання.

Надалі, ОСОБА_8 , за попередньою змовою з ОСОБА_10 в невстановленому місці та час, придбавши на спільні грошові кошти у невстановленої особи психотропну речовину з метою спільного з ОСОБА_10 вживання, 12.10.2023 року, приблизно о 16:20 год., знаходячись біля переходу поблизу залізничної станції «Одеса-Східна», що розташована у межах Красносільської територіальної громади Одеського району Одеської області, зберігаючи при собі, передав ОСОБА_10 ZIP-пакет (який містив частку, придбану для ОСОБА_10 ) із кристалічною речовиною світло-бежевого кольору, масою 0,532 г, яка є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено - PVP (1-феніл-2-піролідин-1іл-пентан-1-он), кількісний вміст PVP у якій становить 0,438 г., а іншу частину психотропної речовини, точна кількість якої не встановлена, за домовленістю залишив собі та в подальшому вжив особисто.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України за кваліфікуючими ознаками незаконне придбання, зберігання психотропних речовин без мети збуту, за попередньою змовою групою осіб.

При цьому, місцевий суд визнав не доведеним обвинувачення, яке було висунуто за результатами досудового розслідування в обвинувальному акті, про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Доброславської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість вироку, просить його скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України та призначити йому покарання у виді 7 (семи) років 5 (п`яти) місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги прокурор вказує, щовирок підлягає скасуванню, у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Прокурор зазначає, що суд першої інстанції безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_8 із ч.2 ст.307 КК України на ч.2 ст.309 КК України, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та дослідженим в ході судового розгляду доказам.

Крім того, прокурор просив дослідити письмові докази кримінального провадження, згідно переліку в апеляційній скарзі.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Апеляційний суд приходить до висновку про те, що вирок суду першої інстанції відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на перегляд вироку, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Окрім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов?язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

При цьому, згідно ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Прокурор в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.309 КК України та вважає, висновки суду такими, що не відповідають обставинам кримінального провадження та дослідженим доказам, оскільки на його переконання в діях обвинуваченого наявний склад злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КПК.

Окрім цього, в апеляційній скарзі прокурор заявляв клопотання про повторне дослідження письмових доказів, водночас в судовому засіданні апеляційного суду прокурор не довів підстав для його задоволення, з огляду на приписи ч.3 ст.404 КПК.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.07.2025 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження письмових доказів у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене, апеляційним судом здійснено розгляд кримінального провадження в межах апеляційних скарг прокурора та досліджених судом першої інстанції доказів, тобто без повторного дослідження доказів, які суд апеляційної інстанції не вправі досліджувати за власною ініціативою, за відсутності обґрунтованого клопотання, що порушуватиме принцип змагальності у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції, за результатами розгляду кримінального провадження, дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_8 складу злочину, який був йому інкримінований стороною обвинувачення за ч.2 ст.307 КК України за кваліфікуючими ознаками: незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечних психотропних речовин.

При цьому, місцевий суд визнав доведеним вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення за ч.2 ст.309 КК України, за кваліфікуючими ознаками: незаконне придбання, зберігання психотропних речовин без мети збуту, за попередньою змовою групою осіб.

Твердження прокурора про наявність в діях ОСОБА_8 ознак збуту психотропних речовин та кваліфікації за ч.2 ст.307 КК України, колегія суддів визнає необґрунтованими, а висновки суду щодо кваліфікації його дій за ч.2 ст.309 КК України вважає правильними, з огляду на таке.

Статей 337 КПК України визначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно з приписами п.2 ч.3 ст.374 КПК, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановлені стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до ст. 96 КК України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Приписами ст.23 КПК України визначено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Проаналізувавши зміст доказів, викладених в мотивувальній частині вироку, колегія суддів дійшла висновку, що вирок в повній мірі відповідає приписам зазначених норм кримінального процесуального закону, оскільки місцевий суд, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, встановив недоведеність поза розумним сумнівом умислу ОСОБА_8 на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечних психотропних речовин, однак встановив достатність доказів на доведеність придбання та зберігання обвинуваченим психотропних речовин без мети збуту.

До вказаних висновків місцевий суд дійшов на підставі показань обвинуваченого ОСОБА_8 , який заперечив свою винуватість у скоєнні злочину за ч.2 ст.307 КК України, разом з цим не заперечував вживання ним наркотичних засобів та перебування ним на момент затримання в стані наркотичного сп?яніння. Також місцевий суд поклав в основу вироку письмові докази в кримінальному провадженні, а саме: протокол отримання добровільно наданого предмету від 12.10.2023 року; протокол огляду місця події від 12.10.2023 року; постанову про визнання предметів речовими доказами та приєднання до матеріалів кримінального провадження від 12.10.2023 року; протокол затримання ОСОБА_8 від 12.10.2023 року; висновок експерта №СЕ 19/116-23/18338-НЗПРАП від 02.11.2023 року. Також місцевий суд дав належну оцінку показанням допитаних під час судового розгляду свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які підтвердили обставини, викладені у протоколах проведення слідчих дій за їх участі у якості понятих.

Так, місцевий суд, вирішуючи питання щодо недопустимості письмових доказів через наявність в діях правоохоронних органів ознак провокації ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, зазначив, що про наявність в діях правоохоронних органів провокації ОСОБА_8 до збуту психотропної речовини свідчать зміст протоколів про хід і результати аудіо-, відеоконтролю розмов та досліджених судом відеозаписів до вказаних протоколів. Зокрема суд дав належну оцінку висловлюванням закупника, які підтверджують версію подій, повідомлену суду обвинуваченим ОСОБА_8 .

Місцевим судом встановлено, що стороною обвинувачення не було надано суду належних, достовірних та допустимих доказів на спростування твердження сторони захисту про те, що саме закупник проявляв ініціативу щодо придбання для нього ОСОБА_8 та передачі ним психотропної речовини, здійснюючи першим дії по спонуканню ОСОБА_8 придбати психотропну речовину на спільні кошти.

Суд першої інстанції врахував, що з незрозумілих причин співробітники правоохоронних органів, проявляючи недбалість, проводячи негласні слідчі розшукові дії, не встановили особу, в якої ОСОБА_8 придбав психотропну речовину за попередньою змовою з ОСОБА_10 за спільні кошти, хоча навіть в судових дебатах прокурор ОСОБА_9 зазначала про особу, яка збула ОСОБА_8 зазначену психотропну речовину на ім`я ОСОБА_13 , що підтверджує версію обвинуваченого ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.309 КК України і спростовує висновки досудового розслідування стосовно кваліфікації його дій за ч.2 ст.307 КК України.

Також місцевим судом надано оцінку показанням свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що співробітники поліції запропонували йому зробити контрольну закупку психотропної речовини. Однак, покази вказаного свідка суд першої інстанції визнав непослідовними та такими, що не відповідають відеозапису протоколів про хід і результати аудіо- відеоконтролю, з яких беззаперечно вбачається, що саме ОСОБА_10 був ініціатором спільного придбання психотропної речовини, позичив ОСОБА_8 частину грошових коштів для придбання «дози», яка призначалася ОСОБА_8 для його особистого вживання, а після отримання від ОСОБА_8 ZIP-пакету, саме ОСОБА_10 поцікавився в ОСОБА_8 чи «все рівно» та запропонував разом вжити, що в свою чергу підтверджує доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , про наявність спільного умислу на придбання психотропної речовини без мети збуту для спільного вживання.

Місцевий суд зазначив, що доводи прокурора ОСОБА_9 про відсутність факту спільного вживання психотропних речовин беззаперечно спростовуються відеозаписом проведених НСРД, на якому свідок ОСОБА_10 неодноразово пропонує обвинуваченому спільно вжити психотропну речовину, розуміючи при цьому, що дану психотропну речовину, йому потрібно видати співробітникам поліції, оскільки проводиться відповідна операція, що в свою чергу доводить те, що дії співробітників правоохоронних органів були направлені на провакаційне викриття ОСОБА_8 у збуті психотропної речовини, хоча вони повинні були затримати особу, у якої ОСОБА_8 придбав вказану психотропну речовину на прохання свідка ОСОБА_10 , але цього умисно не зробили.

Також суд першої інстанції обґрунтовано зазначив на неспроможність доводів прокурора про те, що обвинувачений взяв собі більшу частку психотропної речовини, що на думку прокурора, може свідчити про намір обвинуваченого отримати вигоду за рахунок інших учасників, нерівноправний підхід до використання спільних ресурсів, порушення домовленостей, оскільки органом досудового розслідування не було встановлено даних обставин, а суд позбавлений можливості самостійно встановити частку, яку придбав ОСОБА_8 для власного вживання.

Стосовно тверджень сторони обвинувачення про те, що грошові кошти для придбання психотропних речовин були вкладені не в рівних частинах, оскільки обвинуваченому було позичено лише 100 грн., отримана доза розподілена між ними нерівномірно та без попередніх домовленостей, обвинувачений забрав собі значно більшу частину психотропних речовин, місцевий суд обґрунтовано зазначив, що вони не впливають на кваліфікацію дій ОСОБА_8 , встановлену за результатами судового розгляду.

Таким чином, усі сумніви щодо доведеності винуватості обвинуваченого за ч.2 ст.307 КК України, місцевий суд обґрунтовано розтлумачив на користь ОСОБА_8 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, яким повно та всебічно досліджені всі обставини кримінального провадження, про недоведеність стороною обвинувачення умислу ОСОБА_8 на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечних психотропних речовин,

Однак, факт незаконного придбання, зберігання психотропних речовин без мети збуту обвинуваченим ОСОБА_8 все ж таки мав місце, та не заперечується обвинуваченим.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_8 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України: незаконного придбання, зберігання психотропних речовин без мети збуту, за попередньою змовою групою осіб.

Зважаючи на відсутність обґрунтованого клопотання щодо повторного дослідження письмових доказів, в тому числі і з урахуванням того, що сторона обвинувачення не заперечує правильність викладення у вироку їх змісту та суті, колегія суддів не надає іншу оцінку цим доказам, оскільки погоджується з висновками місцевого суду та не вбачає таких порушень, які з могли істотно вплинути на висновки суду першої інстанції, або викликати сумніви у допустимості та достовірності цих доказів.

З огляду на те, що в апеляційній скарзі прокурором порушувалось питання щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.307 КК України та призначення йому покарання саме за санкцією зазначеної частини статті закону про кримінальну відповідальність, а апеляційним судом не встановлено підстав для такої кваліфікації дій обвинуваченого, колегія суддів вважає, що призначене місцевим судом покарання ОСОБА_8 за ч.2 ст.309 КК України, відповідає положенням ст.ст. 50, 65 КК України, з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставини, що пом`якшує покарання та відсутності обставин, що обтяжують покарання.

За наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованою та вмотивованою кваліфікацію місцевим судом дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.309 КК України, а оскільки підстав для кваліфікації його дії за ч.2 ст.307 КК України, апеляційним судом не встановлено та стороною обвинувачення не доведено.

Істотних порушень вимог КПК, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування вироку, тому апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Разом з цим, оскільки на день ухвалення рішення апеляційним судом обвинувачений ОСОБА_8 фактично відбув призначений місцевим судом строк покарання, що підтверджується довідкою ДУ «Одеського слідчого ізолятору» від 17.04.2025 року, обвинувачений підлягає звільненню з-під варти.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Доброславської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.03.2025 року в кримінальному проваджені №0000198 від 12.09.2023 року, яким ОСОБА_8 засуджений за ч.2 ст.309 КК України залишити без змін.

Засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з-під варти в залі суду, у зв`язку із відбуттям призначеного строку покарання.

Копію ухвали надіслати на адресу ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4