Справа № 638/7729/24
Провадження № 1-кп/638/972/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань суду кримінальне провадження №0000037 від 05.01.2023 року стосовно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця см. Баскаково, Кушнаренківського району, Башкірія, громадянина України, українця, із середньою освітою, одруженого, який не працює, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення-злочину передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України-

встановив:

Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24.08.1991 схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди. Україна самостійно визначає адміністративно-територіальний устрій та порядок утворення національно-адміністративних одиниць.

Рішенням Конституційного Суду України № 3-зп від 11.07.1997 зазначено, що засади конституційного ладу в Україні закріплені у розділах І, ІІІ та ХІІІ Основного Закону України - Конституції України.

Зокрема, положеннями статей 1 та 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами, є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Всупереч вказаним нормам президент російської федерації (далі рф) ОСОБА_7 , а також інші невстановлені на цей час представники влади рф, діючи всупереч вимогам п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4

ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965

№ 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів Збройних сил рф (далі по тексту - зс рф) на територію України.

Так, 24.02.2022 року на виконання вищевказаного наказу військовослужбовці ЗС рф шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію України через державні кордони України в Автономній Республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти та здійснили окупацію частини території України, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та у подальшому продовжено.

Також пунктом 2 Указу Президента № 64/2022 від 24.02.2022, серед інших, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Разом з цим, в судового розгляду встановлено, що окупаційними військами рф 22.03.2022 року повністю окуповано територію м. Ізюм Харківської області.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи громадянином України, у не встановлений в ході судового розгляду час, але не пізніше 17 травня 2022 року, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалася 24.02.2022 року повномасштабним російським вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення територій, усвідомлюючи російську агресію проти України, з метою переслідування своїх особистих інтересів, перебуваючи на тимчасово окупованій території, маючи умисел на зайняття посади в окупаційній адміністрації, незаконно створеною окупаційною владою в м. Ізюм Харківської області, та реалізуючи його вступив в злочинну змову з окупаційними військами рф, отримавши від них пропозицію на зайняття посади «начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 », в порушення Конституції та Законів України, добровільно, умисно погодився на вказану пропозицію.

Надалі, ОСОБА_6 , будучи громадянином України, в період з 17 травня 2022 року до початку вересня 2022 року, точний час встановити в ході судового розгляду не виявилось можливим, з метою переслідування своїх особистих інтересів, перебуваючи на посаді «начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 », продовжуючи реалізовувати свій раніше виниклий злочинний умисел, здійснював діяльність на займаній посаді, пов`язаній з виконанням адміністративно-господарських функцій, а саме керував діями підлеглих, чергових, прибиральників, будівників та інших робітників, видавав інвентар, господарське приладдя, вів облік виданого та виконував розпорядження, надані очільниками тимчасової окупаційної військово-цивільної адміністрації Ізюмського району Харківської області.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_6 свою провину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав, та зазначив, що в 2022 році, коли розпочалась окупація він з дружиною був у м. Ізюм Харківської області, вдома. Також було сильне бомбардування міста та постійні вибухи, через що вони сиділи у підвалі. Евакуації з міста не було, самостійно покинути мю Ізюм він також не мав змоги оскільки не мав власного транспортного засобу. Всі містяни залишились без зв`язку та не знали що робити. Зазначив, що на роботу він потрапив до адміністрації не на керівну посаду а різноробом. Жодних вказівок працівникам не давав, заробітну плату не плати та не видавав робочий інвентар. Навпаки був одним із них та працював за гуманітарну допомогу та їжу. Зокрема у його робочі обов`язки входило зашиття розбитих вікон, прибирання скла тощо. Підкреслив, що жодних трудових договорів не підписував, всі люди працювали добровільно. Людей, що виступають свідками у справі не знає, як і не знає всіх хто працював у адміністрації. Зазначив, що не розумів, що м. Ізюм окуповане, російських військових також не бачив. Ті хто надавав вказівки щодо роботи були у цивільному одязі.

На додатковому допиті обвинувачений також повідомив, що у 2022 році його дружини змусили вийти на роботу, а його примусово забрали з дому. Більшість людей змушували працювати. Конкретних обов`язків не було, кожного дня казали що треба робити, те працівники і робили. Також вказав, що жодних керівних посад йому не пропонували зайняти, ніяких документів він не підписував, грошових коштів також не отримував. Підкреслив, що свідки, які надали свідчення проти нього свідомо обмовляють його.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 повідомила, що в той час вона працювала прибиральницею в будівлі ІНФОРМАЦІЯ_3 , а під час окупації там був тимчасовий уряд окупаційної влади. Працювала до серпня 2022 року, ОСОБА_6 бачила в адміністрації з кінця травня 2022 року. Вказівки щодо того, де прибирати, а де ні надавав саме ОСОБА_6 . Також він видавав робочий інвентар. Яку саме обіймав посаду обвинувачений вона не знає, однак бачила його в коридорі, коли він рахував грошові кошти. Вказала, що за працю вона отримувала гуманітарну допомогу, грошей не давав ніхто. За час своєї роботи прибиральницею, спілкування з ОСОБА_6 не було щоденним.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 повідомив, що під час окупації він влаштувався на роботу в м. Ізюм. Влітку 2022 року працював різноробом у міській адміністрації. Перед цим була співбесіда із начальником кадрів, яка повідомила про її успішне завершення та познайомила з ОСОБА_6 , який став його безпосереднім керівником. До цього часу він не знав ОСОБА_6 . Зазначив, що обвинувачений був завгоспом та надавав йому вказівки щодо того, що необхідно робити, лагодити. Інструменти всі працівники носили свої власні, а матеріали для роботи видавав ОСОБА_6 . Також вказав, що разом із ним ще працювало четверо робітників. Графік роботи був з 08-00 години до 16-00 години.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 повідомив, що під час окупації міста Ізюм працював водієм в окупаційній міській раді. Там був і ОСОБА_11 , його він бачив біля міської адміністрації, коли той стояв на вході. Зазначив, що не знає яку саме посаду обіймав обвинувачений, бачив його близько трьох разів на тиждень та запам`ятав його обличчя. Підкреслив, що за працю отримував пайок а не грошові кошти. Також не бачив чи виконував ОСОБА_6 якій керівні функції.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 повідомив, що в період окупації міста Ізюм працював у міській раді будівельником. За роботу отримував пайок. Керував ним саме ОСОБА_6 . Точно назву його посади не знає, однак чув, що обвинувачений був завгоспом. Також повідомив, що коли він та інші влаштувались на роботу в них забрали документи та сказали що віддадуть, як попрацюють. Спочатку спілкувались із дівчиною, а потім із ОСОБА_6 . Саме він давав вказівки що робити, приносив будівельні матеріали. Разом із ним також працювали ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Пропрацював він близько двох місяців до де окупації міста Ізюм. Щодо того, чи були у ОСОБА_6 заступники не знає.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 повідомила, що на роботу її приймала дівчина на ім`я ОСОБА_17 . ОСОБА_6 прийшов на роботу пізніше, коли саме не пам`ятає. Саме обвинувачений давав вказівки щодо завдань по роботі, оскільки був завгоспом. Інвентар видавав також він. Виконану роботу ніхто не приймав. Також зазначила, що отримувала заробітну плату грошима

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_18 повідомила, що до окупації міста Ізюм вона працювала ІНФОРМАЦІЯ_4 . В окупації не перебувала бо виїхала. В березні 2023 року по повернулась до міста і поновилась на роботі. В своєму кабінеті вона знайшла велику кількість документів окупаційної влади. Вони були складені російською мовою. Прізвище « ОСОБА_19 » в них вона не бачила. Документів було багато та багато прізвищ, тому не роздивлялась, а просто передала їх правоохоронним органам.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_20 повідомила, що під час окупації міста Ізюм працювала в адміністрації прибиральницею. Керівника не було, був ОСОБА_6 , який роздавав інвентар, а саме швабри, ганчірки, привозив також воду. Зазначила, що він вірогідно був завгоспом. Щодо наявності в нього кабінету також не володіє такою інформацією, оскільки була звичайною прибиральницею. Заробітну плату отримувала пайками.

За клопотанням прокурора та зі згоди учасників судового провадження інші свідки не викликались для допиту в судове засідання.

Окрім показів свідків, наданих в судовому засіданні, винність ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України також підтверджується сукупністю зібраних та досліджених безпосередньо в судовому засіданні доказів, а саме:

- заявою начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_18 про надання співробітникам поліції документів, складених ІНФОРМАЦІЯ_6 під час окупації міста від 19.04.2023 року серед яких: копія розпорядження про призначення на посаду ОСОБА_6 з підписом та завірена з печаткою; копія штатної інфраструктури ІНФОРМАЦІЯ_7 станом на 20.07.2022 року на п`яти аркушах з підписами; копія списків співробітників ІНФОРМАЦІЯ_8 без підписів на 2 арк; копія табеля обліку робочого часу за травень 2022 року без підписів на 2 арк; копія розрахункової відомості по заробітній платі за липень 2022 рік без підписів на 4 арк.; копія платіжної відомості за період з 01.05.2022 по 31.05.2022 рік без підписів на 3 арк.; копія штатного розкладу на 2022 рік адміністрації м. Ізюма та Ізюмського району без підписів на 6 арк.;

- даними протоколу огляду документів від 19.04.2023 року, згідно якого 19.04.2023 року в період з 09 години 10 хвилин по 09 години 55 хвилин слідчий СВ Ізюмського ГУ НП України в Харківській області лейтенант поліції ОСОБА_21 , розглянувши матеріали кримінального провадження №0000037 внесеного до ЄРДР 05.01.2023 року за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України провів огляд документів триманих в ході допиту свідка ОСОБА_18 від 17.04.2023 року, а саме: копія штатної інфраструктури ІНФОРМАЦІЯ_7 станом на 20.07.2022 року на п`яти аркушах з підписами; копія списків співробітників ІНФОРМАЦІЯ_8 без підписів на 2 арк; копія табеля обліку робочого часу за травень 2022 року без підписів на 2 арк; копія розрахункової відомості по заробітній платі за липень 2022 рік без підписів на 4 арк.; копія платіжної відомості за період з 01.05.2022 по 31.05.2022 рік без підписів на 3 арк.; копія штатного розкладу на 2022 рік адміністрації м. Ізюма та Ізюмського району без підписів на 6 арк. Під час огляду технічні засоби не застосовувались;

- копією розпорядження про призначення на посаду ОСОБА_6 з підписом та завірена з печаткою;

- копією штатної інфраструктури ІНФОРМАЦІЯ_7 станом на 20.07.2022 року на п`яти аркушах з підписами;

- копією списків співробітників ІНФОРМАЦІЯ_8 без підписів на 2 арк;

- копією табеля обліку робочого часу за травень 2022 року без підписів на 2 арк;

- копією розрахункової відомості по заробітній платі за липень 2022 рік без підписів на 4 арк.;

- копією платіжної відомості за період з 01.05.2022 по 31.05.2022 рік без підписів на 3 арк.;

- копією штатного розкладу на 2022 рік адміністрації м. Ізюма та Ізюмського району без підписів на 6 арк.;

- даними протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 26.04.2024 року, згідно якого 26.04.2024 року в період з 15-00 годин по 15-30 годин слідчий СВ Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області лейтенант поліції ОСОБА_22 , розглянувши матеріали кримінального провадження №0000037 внесеного до ЄРДР 05.01.2023 року за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України у приміщенні, розташованому за адресою : АДРЕСА_2 на підставі ухвали слідчого судді від 26.04.2024 року про тимчасовий доступ до речей і документів ознайомився із наступними документами: список технічних працівників військово-цивільної окупаційної адміністрації м. Ізюм та Ізюмського району; трудовий договір від 23.06.2022 року між окупаційної військово-цивільною адміністрацією Ізюмського району Харківської області в особі і.о. голови ВЦА ОСОБА_23 та с другої сторони ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , про призначення ОСОБА_6 , на посаду начальника адміністрації м. Ізюм та Ізюмського району; табель розрахунку робочого часу співробітників військово-цивільної окупаційної адміністрації м. Ізюм та Ізюмського району за червень 2022 року; розрахункова відомість по заробітній платі співробітників військово-цивільної окупаційної адміністрації м. Ізюм та Ізюмського району за червень 2022 року; виписка по заробітній платі на ОСОБА_6 з окупаційної військово-цивільної адміністрації Ізюмського району Харківської області. За результатами складено опис рече і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді;

- списком технічних працівників військово-цивільної окупаційної адміністрації м. Ізюм та Ізюмського району;

- трудовим договором від 23.06.2022 року між окупаційної військово-цивільною адміністрацією Ізюмського району Харківської області в особі і.о. голови ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_23 та с другої сторони ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , про призначення ОСОБА_6 , на посаду начальника адміністрації м. Ізюм та Ізюмського району;

- табелем розрахунку робочого часу співробітників військово-цивільної окупаційної адміністрації м. Ізюм та Ізюмського району за червень 2022 року;

- розрахунковою відомістю по заробітній платі співробітників ІНФОРМАЦІЯ_11 за червень 2022 року;

- випискою по заробітній платі на ОСОБА_6 з окупаційної військово-цивільної адміністрації Ізюмського району Харківської області;

Також судом досліджено:

- ухвалу слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_12 від 20.04.2023 року про накладення арешту на майно;

- ухвалу слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_13 від 26.04.2023 року про надання тимчасового доступу до речей та документів;

- постанову про визнання речовими доказами від 19.04.2023 року;

Судом встановлено, що в матеріалах провадження містяться відомості про усі речові докази, які були долучені до провадження, а також протокол їх огляду. Речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в постанові від 24 жовтня 2018 року в справі № 733/249/16-к указав, що після огляду предмет визнається речовим доказом і долучається до кримінальної справи мотивованою постановою (ухвалою), яким завершується формування даного виду доказу. Цією постановою створюється особливий правовий режим поводження з предметом в кримінальній справі. Джерелом фактичних даних (відомостей) стосовно речових доказів виступає протокол огляду предмета.

Згідно ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Докази повинні бути належними та допустимими в розумінні ст.ст. 85-86 КПК України.

Під час вирішення питання про допустимість доказів важливе значення має істотність порушення прав і свобод людини, а тому не усі порушення, допущені сторонами при збиранні доказів, є підставою для визнання доказів недопустимими, а відтак і вирішення питання про порушення права на справедливий суд. Даних обставин під час розгляду кримінального провадження та недопустимості доказів згідно вимог ст.ст. 85-89 КПК України судом не встановлено.

Суд дослідив у порядку ст.358 КПК України надані стороною обвинувачення зазначені документи, як то, протоколи слідчих (розшукових) дій і процесуальні рішення, що містять у собі зафіксовані відомості, які, у свою чергу, можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також підтверджують порядок збирання доказів на стадії досудового розслідування.

Відповідно до ст.104 КПК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі. Статтею 105 КПК України передбачено, що особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки, якими можуть бути, крім іншого, аудіо-, відеозапис процесуальної дії, носії комп`ютерної інформації. Додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків. Згідно зі ст.106 КПК України, протокол під час досудового розслідування складається слідчим або прокурором, які проводять відповідну процесуальну дію, під час її проведення або безпосередньо після її закінчення.

Здійснюючи перевірку зазначених вище письмових доказів (протоколи, постанови, висновки та інші), як джерел доказів, на предмет можливості їх використання у кримінальному провадженні, суд встановив, що вони були отримані із дотриманням норм КПК України. Вказані документи підтверджують достовірність, можливість використання та допустимість інших досліджених судом доказів.

В даній справі порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), тобто певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій дотриманий, про що власне свідчать надані стороною обвинувачення копії постанов слідчого, протоколів, копії судових рішень про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, які застосовуються на підставі ухвали слідчого судді - дотримані.

Отже, вищезазначені докази суд вважає належними та допустимими, оскільки прямо підтверджують існування обставин, які підлягають доказуванню та мають значення для даного кримінального провадження, отримані у порядку, передбаченому КПК України, показання свідків є логічними, послідовними, узгоджуються з іншими доказами, дослідженими судом.

Будь-яких даних, передбачених ч.2 ст.96 КПК України щодо свідків у даному провадженні, як то, показання, документи, які підтверджують їх репутацію, засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, суд у своєму розпорядженні не мав, і, відповідно, у нього відсутні підстави сумніватись у достовірності їх показів.

За змістом ст.62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст.91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин під час судового розгляду покладається на прокурора.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 5 ст.9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п.65 справи «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява №25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

З огляду на наведене, у ракурсі установлених фактичних обставин справи шляхом встановлення кримінально-правових, юридично значущих ознак та визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.5 ст.111-1 КК України як добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням адміністративно-господарських функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, які відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином проти основ національної безпеки України, відомості про особу винного, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому, слід зазначити, що частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена «поза розумним сумнівом». Стандарт доведення винуватості «поза розумним сумнівом» полягає у тому, що за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, які були досліджені в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 5 ст.9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п.65 справи «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява №25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Суд також приходить висновку, що до показань обвинуваченого необхідно відноситися критично та розцінює їх винятково, як позицію захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин. Крім цього, вказані показання спростовуються комплексом зібраних у кримінальному провадженні чітких, логічних, послідовних, переконливих та узгоджених між собою доказів, які є належними і допустимими відповідно до ст.ст. 85,86 КПК України, так як підстави недопустимості доказів вказані в ст.87 КПК України суду не надані і не доведені.

Таким чином, у судовому засіданні були досліджені всі зібрані під час досудового та судового слідства докази, які мали значення для правильного вирішення справи, всім їм надана оцінка, при цьому доводи, обвинуваченого про його невинуватість свого підтвердження не знайшли.

Обставин, що у відповідності до ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 судом не встановлено.

Обставин, що у відповідності до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 судом не встановлено.

При призначенні покарання суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий, одружений, офіційно не працевлаштований, відсутність обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання, ступінь тяжкості вчиненого злочину, його поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

Сукупність даних про обставини вчинення правопорушення та особу винного ОСОБА_6 дають суду підстави вважати, що виправлення та перевиховання останнього можливе лише при ізоляції від суспільства і йому необхідно призначити остаточне покарання у межах санкції інкримінованої статті у виді позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

В даному випадку суд дійшов висновку, що буде справедливим та співмірним покарання особі, яка визнана винуватою у здійсненні колабораційної діяльності, яке унеможливить певний період часу у майбутньому бути представником державної влади та місцевого самоврядування в Україні.

Також, санкцією ч.5 ст.111-1 КК України передбачено таке додаткове покарання як конфіскація майна, яке в даному випадку не є обов`язковим і може не призначатися судом.

Згідно ч.1 ст.59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

При призначенні покарання ОСОБА_6 суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого злочину, суд доходить висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування, державних підприємствах, а також в органах, що надають публічні послуги, на строк 15 (п`ятнадцять) років із конфіскацією усього, належного йому на праві власності.

Таке покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

Оскільки судом призначається покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства, за відсутності виняткових обставин, передбачених ч.3 ст.377 КПК України, враховуючи встановлені та викладені раніше обставини, у тому числі визначені ст. 178 КПК України, які підтверджують ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, на переконання суду до набрання вироком законної сили запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, необхідно залишити без змін.

Процесуальні витрати в рамках даного кримінального провадження відсутні.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалила:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України та призначити йому покарання:

- у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування, державних підприємствах, а також в органах, що надають публічні послуги, на строк 10 (десять) років із конфіскацією усього, належного йому на праві власності майна.

Строк відбування покарання обчислювати з моменту фактичного затримання - з 06.03.2024 року.

Зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з 06.03.2024 року до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_6 у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Речові докази - копія штатної інфраструктури ІНФОРМАЦІЯ_7 станом на 20.07.2022 року на п`яти аркушах з підписами; копія списків співробітників ІНФОРМАЦІЯ_8 без підписів на 2 арк; копія табеля обліку робочого часу за травень 2022 року без підписів на 2 арк; копія розрахункової відомості по заробітній платі за липень 2022 рік без підписів на 4 арк.; копія платіжної відомості за період з 01.05.2022 по 31.05.2022 рік без підписів на 3 арк.; копія штатного розкладу на 2022 рік адміністрації м. Ізюма та Ізюмського району без підписів на 6 арк. залишити у матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Головуючий суддя: