Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

05 травня 2025 року м. Рівне

Справа № 569/12094/13-к

Провадження № 11-кп/4815/91/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000024 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2023 року стосовно

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Квасилів Рівненського району Рівненської області, громадянина України, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 365 КК України,

у с т а н о в и л а :

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2023 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 365 Кримінального кодексу України (далі КК) та виправдано за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про стягнення шкоди, заподіяної злочином, залишено без розгляду.

Судом вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що 07 березня 2011 року будучи оперуповноваженим відділення кримінальної міліції у справах дітей Рівненського РВ УМВС України в області, спільно з начальником ВКМСД Рівненського РВ УМВС України в області ОСОБА_11 , на службовому автомобілі марки ВАЗ 2107, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з місця проживання у с. Шубків Рівненського району до приміщення Рівненського РВ УМВС України в області за адресою м. Рівне вул. Петра Могили, 41, доставили ОСОБА_6 , ОСОБА_12 та неповнолітнього ОСОБА_13 , для надання пояснень по матеріалах ЖРПЗ №723 від 04 березня 2011 року за фактом зниклого ОСОБА_14 .

Після чого оперуповноважений відділення кримінальної міліції у справах дітей Рівненського РВ УМВС України в області ОСОБА_8 , будучи представником правоохоронного органу - представником влади та службовою особою, яка наділена згідно із Законом України «Про міліцію» організаційно-розпорядчими функціями, явно виходячи за межі наданих йому владних і службових повноважень, всупереч інтересам служби, в порушення вимог п. п. 1, 2 ч.1 ст. 10 Закону України «Про міліцію», якими передбачено, що міліція, відповідно до своїх завдань, зобов`язана забезпечувати безпеку громадян і громадський порядок, виявляти, запобігати, припиняти та розкривати злочини, вживати з цією метою оперативно-розшукових та профілактичних заходів, передбачених чинним законодавством, вимог п. п. 1, 2, 6 ст. 3 Положення про кримінальну міліцію у справах дітей, затвердженого постановою КМУ № 502 від 08 липня 1995 року, умисно, незаконно вчинив дії, які ніхто не має права вчиняти або дозволяти - близько 20 год 07 березня 2011 року завів ОСОБА_6 до кабінету №36, що розташований з правої сторони по коридору 4 поверху приміщення Рівненського РВ УМВС України в області за адресою: м. Рівне, вул. Петра Могили, 41, де йому наніс не менше трьох ударів кулаком правої руки в область грудей, примушуючи цим визнати себе винним у вчиненні вбивства ОСОБА_14 .

Згодом оперуповноважений відділення кримінальної міліції у справах дітей Рівненського РВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне утримання ОСОБА_6 у приміщенні Рівненського РВ УМВС України в Рівненській області, з метою вплинути цим на визнання останнім вини у вчиненні особливо тяжкого злочину - вбивства, якого останній не вчиняв, явно виходячи за межі наданих йому прав та повноважень, порушуючи гарантоване ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, ст. 9 Міжнародного пакту «Про громадянські і політичні права» від 16 грудня 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня 1973 року, ст. 29 Конституції України, право ОСОБА_6 на свободу та особисту недоторканість, незаконно, без передбачених ст.ст. 260-263 КУпАП та ст. 106, 115 КПК України підстав, позбавив ОСОБА_6 свободи та утримував його у непристосованому для цих цілей приміщеннях коридору та кабінету №36, розташованого на 4 поверсі Рівненського РВ УМВС України в Рівненській області, в період з 20 год 07 березня 2011 року до 09 год 09 березня 2011 року, загалом 27 годин, де створив обстановку, в якій ОСОБА_6 , будучи незаконно позбавленим нормального сну та можливості відпочити у нічний час, їжі та пиття, можливості вільно користуватися туалетом та підтримувати чистоту, зв`язком з близькими та родичами, послугами адвоката, вимагати перевірки прокурором та судом правомірності утримування, - відчував страх, страждання, пригніченість та неповноцінність.

У вказаний період перебування у приміщенні Рівненського РВ УМВС України в Рівненській області, ОСОБА_6 , в порушення ст. 3 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, був підданий нелюдському та такому, що принижує гідність поводженню з боку оперуповноваженого відділення кримінальної міліції у справах дітей Рівненського РВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_8 , який, явно перевищуючи владу та службові повноваження, умисно, незаконно вчинив дії, які ніхто не має права виконувати або дозволяти, спрямовані на те, щоб зламати моральний опір ОСОБА_6 та примусити його діяти проти своєї волі та совісті, зізнатися та обмовити себе у скоєнні особливо тяжкого злочину - вбивства ОСОБА_14 , близько 19 год 08 березня 2011 року повторно завів ОСОБА_6 до кабінету №36, розташованого праворуч по коридору 4 поверху приміщення Рівненського РВ УМВС України в Рівненській області, де йому наніс не менше одного удару кулаком правої руки в область грудей, після чого явно виходячи за межі наданих йому прав та повноважень, не маючи правових підстав, передбачених ст. 14 Закону України «Про міліцію» незаконно застосував спецзасіб - одягнув наручники на руки ОСОБА_6 та розташував його лежачи лицем до підлоги, в положення із зігнутими ногами в колінах та притиснутими за наручники до обох рук, наносячи удари ногами по тулубу, заподіюючи останньому фізичного болю та морального страждання.

Продовжуючи свої злочинні дії та умисел, спрямований на злам морального опору ОСОБА_6 , оперуповноважений відділення кримінальної міліції у справах дітей Рівненського РВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_8 близько 09 год 09 березня 2011 року застосував до ОСОБА_6 психічне насильство - наказав визнати вину у вчиненні вбивства ОСОБА_14 , у протилежному разі його посадять до спеціальної камери де продовжуватимуть наносити біль та страждання, створивши тим реальну загрозу заподіяння фізичного насильства та насильницьких дій щодо ОСОБА_6 . Скориставшись зламаним моральним опором останнього, змусив його направитись до кабінету начальника СКР Рівненського РВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_15 , де реально побоюючись за своє здоров`я та життя внаслідок насильницьких дій працівника міліції ОСОБА_8 , в порушення ст.ст. 96, 97 КПК України, згідно з яких явка з повинною - це особисте, добровільне повідомлення про злочин ОСОБА_6 , будучи морально зламаним, проти своєї волі та совісті, обмовив себе, написавши явку з повинною та пояснення, в яких вказав на вбивство ОСОБА_14 .

Внаслідок застосування оперуповноваженим ВКМСД Рівненського РВ УМВС України в області ОСОБА_8 в період з 07 березня 2011 року по 08 березня 2011 року фізичного насильства відносно ОСОБА_6 у вигляді ударів кулаком руки в область грудей та ударів ногами по його тулубу, згідно з висновком експерта №47 від 14 лютого 2013 року ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді двох крововиливів на передній поверхні грудної клітки в ділянці тіла грудини розмірами 4x2 см та 7x3,5 см, які згідно з п. 2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.95, за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_4 просить вказаний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 365 КК, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Окрім того, прокурор заявив клопотання про повторне дослідження доказів та повторний допит ряду свідків.

На обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив, що хоча місцевим судом усі зібрані в ході досудового розслідування докази були визнані недопустимими, однак, згодом вони були використані судом на обґрунтування позиції сторони захисту щодо непричетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому злочину.

Вказав, що свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_12 перебували в приміщенні міліції разом з ОСОБА_6 , були викликані в межах проведення перевірки щодо розшуку зниклого ОСОБА_14 , а тому мали реальну можливість бачити неправомірні дії обвинуваченого стосовно потерпілого, про що вони ствердили в категоричній формі, однак місцевий суд критично поставився до їх показань, не зазначивши мотивів, з яких він їх відкинув. Зазначив, що показання свідка ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_6 підтверджуються результатами проведених із ними слідчих експериментів.

Також покликався на те, що показання потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 судом не взяті до уваги без будь-якого обґрунтування.

Вважає, що показання свідка ОСОБА_11 підтверджують той факт, що ОСОБА_8 залучався до пошукових дій зниклого ОСОБА_14 , водночас зазнавич, що до показань свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 щодо місця перебування обвинуваченого упродовж 07-09 березня 2011 року слід ставитись критично, оскільки вони є родичами та колегами ОСОБА_8 .

Окрім того, прокурор зазначив, що заява ОСОБА_16 про вчинений злочин від 24.12.2012 надійшла до органу досудового розслідування після вступу в силу нині діючого кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) та містить відомості, передбачені ч.5 ст. 284 цього Кодексу. Також вказав, що у матеріалах кримінального провадження міститься постанова про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 04.06.2013, винесена прокурором Здолбунівського району, а тому є помилковим покликання суду на винесення слідчим необґрунтованої постанови про відновлення досудового розслідування.

Захисником-адвокатом ОСОБА_9 подаано заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просить суд залишити цей вирок без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурорів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на підтримання апеляційної скарги, потерпілого ОСОБА_6 та його представника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 , які заперечували проти апеляційних вимог сторони обвинувачення та просили залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 3 ст. 404 КПК передбачає, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Водночас, заявляючи клопотання про повторний допит обвинуваченого, потерпілого, свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_24 , а також повторне дослідження скарги ОСОБА_6 від 24.12.2012, постанови Рівненського міського суду від 15.05.2013 у справі №569/8123/13-к, постанови про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 04.06.2013, протоколів слідчих експериментів за участі потерпілого та свідка ОСОБА_13 від 11.03.2013, прокурори не змогли довести необхідності їх дослідження, пояснити як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст. 404 КПК, які саме порушення були допущені судом першої інстанції при дослідженні цих доказів. Незгода сторони обвинувачення із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів.

З матеріалів кримінального провадження, зокрема журналів судових засідань, колегією суддів не встановлено, що суд першої інстанції допустив істотні порушення при дослідженні доказів.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 10 червня 2020 року у справі №712/2341/15-к, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком апеляційного суду. Відмова у задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з вимогами ст. 374 КПК, у разі визнання особи виправданою у вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдування обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Зокрема, місцевий суд, виправдовуючи ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 365 КК, дійшов висновку щодо недопустимості доказів, зібраних у цьому кримінальному провадженні, з підстав порушення вимог КПК щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду правильним.

Як було встановлено місцевим судом, постановою прокурора прокуратури м. Рівне ОСОБА_25 від 01.08.2012, у порядку приписів Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, який діяв на той час, було відмовлено у порушенні кримінальної справи за результатом перевірки заяви ОСОБА_16 щодо незаконного затримання 07.03.2011 працівниками Рівненського РВ УМВС України його сина ОСОБА_6 та його утримання у приміщенні районного відділу міліції у період з 07 березня по 09 березня 2011 року.

20 листопада 2012 року вступив в дію Кримінальний процесуальний кодекс України, ухвалений законом № 4651-VІ від 13 квітня 2012 року та, відповідно, втратив чинність Кримінально-процесуальний кодекс України 1960 року.

25.12.2012 ОСОБА_16 - батько ОСОБА_6 , звернувся до прокурора Рівненської області ОСОБА_26 зі скаргою від 24.12.2012 на бездіяльність органів прокуратури м. Рівне та незгодою з рішенням прокурора прокуратури м. Рівне ОСОБА_25 про відмову в порушенні кримінальної справи. Вказана скарга прокуратурою Рівненської області 27.12.2012 була скерована для перевірки прокурору Здолбунівського району та 29.12.2012, у визначеному КПК 2012 року порядку, згідно резолюції прокурора району, слідчим ОСОБА_27 було внесено відомості за цією скарги до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000024.

Приписами п.3 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК визначено, що заяви та повідомлення про злочини, які надійшли до органів дізнання, слідчих, прокурорів до набрання чинності цим Кодексом і по яких не прийнято рішення про порушення кримінальної справи або про відмову у порушенні кримінальної справи, передаються органам досудового розслідування згідно з цим Кодексом для початку досудового розслідування в порядку, встановленому цим Кодексом.

У свою чергу, згідно п.п.6.1 п.6 розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України № 69 від 17.08.2012, який діяв на час внесення відомостей до ЄРДР у цьому кримінальному провадженні, відомості про кримінальні правопорушення за заявами і повідомленнями, що надійшли до органів дізнання, слідчих, прокурорів до набрання чинності Кримінальним процесуальним кодексом України і в яких не прийнято рішення про порушення кримінальної справи чи про відмову в порушенні кримінальної справи вносяться до Реєстру органами досудового розслідування протягом десяти днів з моменту його впровадження.

Системний аналіз зазначених приписів у сукупності із загальними засадами кримінального провадження, у тому числі, принципу законності, дає підстави для висновку, що наявність не скасованої постанови про відмову в порушенні кримінальної справи унеможливлює внесення даних до ЄРДР за повторною заявою особи, звернення чи повідомлення якої передувало зазначеній постанові

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що станом на 29.12.2012 слідчий не мав процесуальних підстав для внесення відомостей до ЄРДР за скаргою ОСОБА_16 , оскільки на той час була чинною постанова прокурора ОСОБА_25 від 01.08.2012 про відмову у порушенні кримінальної справи.

Тому доводи прокурора про правомірність внесення 29.12.2012 відомостей до ЄРДР за скаргою ОСОБА_16 не ґрунтуються на вимогах закону.

Також місцевим судом установлено, що постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 15.03.2013 у справі №569/8123/13-к було задоволено скаргу ОСОБА_6 та скасовано постанову прокурора прокуратури м. Рівне ОСОБА_25 від 01.08.2012 про відмову в порушенні кримінальної справи.

На виконання цієї постанови суду, слідчий ОСОБА_27 ухвалив постанову від 04.06.2013 про відновлення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні, зі змісту якої убачається, що на підставі п.6 ст. 284 КПК це провадження було закрито, оскільки на момент прийняття рішення зберігала свою чинність постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 01.08.2012 за фактом неправомірних дій працівників Рівненського РВ УМВС України в Рівненській області, яка судом не була скасована.

Вказані обставин досліджувались місцевим судом.

Колегія суддів зауважує, що Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затверджене наказом Генеральної прокуратури України № 69 від 17.08.2012, не містило вимог щодо дій реєстратора (слідчого, прокурора) у разі скасування судом постанови про відмову в порушенні кримінальної справи.

Водночас, за вимогами ст. 282 КПК, відновленню підлягає лише кримінальне провадження, зупинене постановою слідчого, прокурора, або у разі скасування слідчим суддею постанови про таке зупинення, про що вносяться відомості до ЄРДР.

Сторона обвинувачення під час апеляційного розгляду не змогла довести, що слідчий ОСОБА_27 , приймаючи зазначену постанову про відновлення кримінального провадження, діяв у відповідності до чинного на той час законодавства.

Разом з тим, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 органом досудового розслідування не зупинялось, натомість, як зазначив захисник ОСОБА_9 у своїх запереченнях, 26.04.2013 постановою слідчого ОСОБА_27 було закрито вказане кримінальне провадження у зв`язку з постановленням ухвали суду про закриття кримінального провадження по тому самому обвинуваченню, відомості про яке було внесено до ЄРДР.

Окрім того, як реєстр матеріалів досудового розслідування кримінального провадження №0000024, так і матеріали зазначеного провадження, не містять процесуального рішення (постанови прокурора, ухвали слідчого судді) про скасування зазначеної постанови слідчого від 26.04.2013 про закриття цього кримінального провадження.

Як передбачено частиною 1 статті 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Тобто, якщо встановлено, що органом досудового розслідування доказ був отриманий в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, то вказане свідчить про недопустимість такого доказу.

Зважаючи на те, що у ході апеляційного розгляду було підтверджено наявність істотного порушення вимог КПК при внесенні відомостей про кримінальне провадження за скаргою ОСОБА_16 до ЄРДР, а також здійснення процесуальних дій у ньому за наявності не скасованої постанови слідчого про закриття цього кримінального провадження, тому висновок місцевого суду про визнання зібраних у цьому кримінальному провадженні доказів недопустимими ґрунтується на вимогах закону.

Доказів, на спростування вказаних обставин, стороною обвинувачення під час апеляційного розгляду надано не було.

Разом з тим, місцевий суд, дослідивши усі надані стороною обвинувачення докази, надав їм оцінку не лише з точки зору їх допустимості, але й стосовно їх достатності та взаємозв`язку для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Зокрема, під час допиту у суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_6 розповів про обставини його перебування у райвідділі міліції з 07 по 09 березня 2011 року та нанесення йому тілесних ушкоджень працівниками міліції, у тому числі ОСОБА_8 , та, як результат, написання ним явки з повинною за фактом зникнення ОСОБА_28 .

Також місцевим судом було допитано свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_29 , які зазначали про побиття ОСОБА_6 у приміщенні міліції. Проте, зміст показань цих свідків свідчить про те, що вони не були безпосередніми очевидцями нанесення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , а дійшли такого висновку самостійно. Свідок ОСОБА_12 , перебуваючи у коридорі відділу міліції, лише чув голоси та крики ОСОБА_6 , характерні для нанесення тілесних ушкоджень. Свідок ОСОБА_13 зазначав, що через привідкриті двері кабінету бачив, як ОСОБА_8 наносив ОСОБА_6 удари рукою в груду клітину, а саме бачив як «мелькають руки», а потерпілий кричав, що нікого не вбивав.

Показання інших свідків, допитаних місцевим судом, та досліджені письмові докази також не доводять вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.2 ст. 365 КК перевищення влади та наданих йому Законом України «Про міліцію» службових повноважень, а лише підтверджують факт перебування ОСОБА_6 у відділі міліції у період з 07 по 09 березня 2011 року, де до нього, ймовірно, було застосоване певне фізичне насильство, а також підтверджують місцеперебування ОСОБА_8 у цей період.

Разом з тим, зважаючи на те, що докази сторони обвинувачення у цьому провадженні були визнані місцевим судом недопустимими, що знайшло своє підтвердження і під час апеляційного перегляду, тому колегія суддів не вбачає підстав для перевірки інших доводів апеляційної скарги прокурора, зокрема щодо можливого періоду отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_6 відповідно до висновку експерта №17 від 11.04.2016, оскільки ці обставини не зможуть вплинути на доведеність винуватості ОСОБА_8 в інкримінованому йому злочині.

Тому колегія суддів, враховуючи принцип презумпції невинуватості, закріплений у ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК, приходить висновку, що прокурором не було доведено належними та допустимими доказами винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 365 КК, «поза розумним сумнівом», а тому вирок місцевого суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, ухваленим з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, закону про кримінальну відповідальність, підстав для його скасування та задоволення апеляційних вимог сторони обвинувачення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2023 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_4 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3