печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10.12.2024, у рамках кримінального провадження № 0001171,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10.12.2024 у справі № 757/57392/24-к (провадження 1-кс-48712/24) на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_4 , у рамках кримінального провадження № 0001171.

Мотивуючи означене клопотання, заявник вказує, що нерухоме майно щодо якого вирішено питання про його арешт, не є речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки не є предметом вчинення кримінального правопорушення, та не могло зберегти на собі сліди його вчинення, а також не визнано речовим доказом стороною обвинувачення.

Також, арештоване майно не може бути предметом спеціальної конфіскації, оскільки не являється таким, що одержано внаслідок вчинення кримінального правопорушення, не призначалось для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, його фінансування, тощо, доказів зворотнього матеріали кримінального провадження не містять.

Крім цього, арештоване майно не може бути предметом відшкодування заподіяної шкоди, оскільки у кримінальному провадженні відсутній цивільний позов.

Таким чином, в даному випадку продовження арешту майна з метою збереження речових доказів, забезпечення спеціальної конфіскації, відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення є безпідставним.

Виходячи з наведеного, зі спливом певного часу з моменту повідомлення особі про підозру в матеріалах кримінального провадження вже мають бути конкретні фактичні дані та інформація, які підтверджують причетність підозрюваного до інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а не абстрактні та узагальнені твердження про обґрунтованість підозри.

При цьому, застосування арешту в частині заборони користування майном безпідставно обмежує права власника такого майна, позбавляючи його навіть права на проживання або будь-яке інше законне використання майна, що значним чином надмірно та безпідставно обмежує його право власності.

Майно на яке накладено арешт, набуто особою у законний спосіб, у період до подій інкримінованих у повідомленні про підозру, що додатково підтверджує відсутність будь-яких підстав вважати, що воно має будь-яке значення для досудового розслідування.

Заявник вказує, що арешт накладено необґрунтовано, з порушенням положень ст. 170 КПК України, без перевірки обставин та підстав накладення такого арешту. Також, посилається на те, що накладений арешт грубо порушує право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також що при накладенні арешту не було враховано відсутність правової підстави для арешту майна, вказує, що арештоване майно, не відповідає ознакам визначених ст. 98 КПК України.

До суду надійшла заява адвоката ОСОБА_5 про розгляд клопотання за її відсутності, вимоги підтримує, просить задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 до суду подав лист, відповідно до якого просить розглянути клопотання за його відсутності.

Слідчий суддя, вивчивши матеріали провадження за клопотанням, приходить до наступного висновку.

Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001171 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 190 (у редакції Закону України що діяв до 13.07.2023), ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України.

Так, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10.12.2024 у справі № 757/57392/24-к, накладено арешт на наступне нерухоме майно:

- квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ;

- гараж (машиномісце) № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 (підвал 2-й рівень, літ."А");

- машиномісце НОМЕР_2, за адресою: АДРЕСА_5;

- машиномісце НОМЕР_3, за адресою: АДРЕСА_5;

- гараж (машиномісце) НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_6;

- нежитлове приміщення у розмірі частки 2/3, за адресою: АДРЕСА_7;

- нежитлове приміщення у розмірі частки 2/3, за адресою: АДРЕСА_8;

- нежитлове приміщення у розмірі частки 1/2, за адресою: АДРЕСА_9;

- нежитлове приміщення у розмірі частки 1/2, за адресою: АДРЕСА_10.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи із аналізу викладеного, вказана норма пов`язує право слідчого судді на скасування арешту майна, із можливістю надання учасникам процесу, доказів та відомостей, які вказуватимуть, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба та доведеності перед слідчим суддею їх законності та переконливості.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя, згідно вимог ст. 94, ст. 132, ст. 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Аналізуючи положення кримінально процесуального законодавства з приводу накладення арешту на майно особи, обов`язковою передумовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину, наявність обґрунтованої підозри, підставу для арешту майна; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, що визначено положенням ч. 2 ст. 173 КПК України.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що слід врахувати необхідність забезпечення справедливого балансу між конкуруючими інтересами відповідної особи і суспільства в цілому. Необхідно зважати й на те, що цілі, згадані в цьому положенні можуть мати певне значення при визначені того, чи забезпечено баланс між вимогами відповідних суспільних інтересів і основоположним правом заявника на власність. В обох контекстах держава користується певним полем розсуду при визначені заходів, які необхідно вжити для забезпечення дотримання Конвенції. Рішення «Sargsyan v. Azerbaijan», n.220.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Відповідно до положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Разом з тим, слідчому судді не надано доказів та не доведено існування правових підстав для подальшого збереження арешту майна, та відсутніми ризиками які слугували підставами для накладення арешту на майно, оскільки прокурором не спростовані доводи заявника, а відтак клопотання підлягає задоволенню.

Керуючись, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.174, 309 КК України,

ПОСТАНОВИВ :

Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10.12.2024, у рамках кримінального провадження № 0001171 - задовольнити.

Скасувати у кримінальному провадженні № 0001171 від 17.07.2023 арешт майна, накладений ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.12.2024 у справі № 757/57392/24-к (провадження 1-кс-48712/24) на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_4 , а саме на:

- квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ;

- гараж (машиномісце) № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_4 );

- машиномісце НОМЕР_2, за адресою: АДРЕСА_5 ;

- машиномісце НОМЕР_3, за адресою: АДРЕСА_5;

- гараж (машиномісце) НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_6;

- нежитлове приміщення у розмірі частки 2/3, за адресою: АДРЕСА_7;

- нежитлове приміщення у розмірі частки 2/3, за адресою: АДРЕСА_8;

- нежитлове приміщення у розмірі частки 1/2, за адресою: АДРЕСА_9;

- нежитлове приміщення у розмірі частки 1/2, за адресою: АДРЕСА_10.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1