ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/170/25 Справа № 710/587/24 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

законного представника

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000417 за апеляційними скаргами прокурора Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_11 та представника ОСОБА_10 в інтересах потерпілої ОСОБА_12 на вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 06 серпня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Червона Слобода, Черкаського району, Черкаської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.ст. 75, 104 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки.

На підставі ст. 76 КК покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, а також, виконати заходи передбачені пробаційною програмою, пройти пробаційну програму «Формування життєвих навичок», за для усвідомлення неповнолітнім, що кожна дія має наслідки (відповідно до п.6 ч.3 ст.76 КК) та освітній курс «Людина та держава. Правила гри» на платформі courses.ed-era.com.

Запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту залишено без змін до набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з 05.11.2023 до 01.12.2023 включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

На підставі ч. 7 ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання строк його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 02.12.2023 по день набрання вироком законної сили, із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів у загальному розмірі 51830,72 грн.

ВСТАНОВИЛА

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним в тому, що він 05.11.2023 близько 12.20 год. в порушення вимог п.п.2.1.а, 2.13 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем «HОNDА СІVIС», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у населеному пункті в м.Шпола Звенигородського району Черкаської області по вул. Лозуватська, зі сторони вул. Степана Бена в напрямку вул. Єдності зі швидкістю, що в порушення вимог п.12.4 ПДР, перевищує максимально дозволену швидкість руху транспортних засобів у населених пунктах, в порушення вимог п.п.2.3.б, 12.3 ПДР, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, не врахував дорожню обстановку, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити небезпеку для свого руху у вигляді двох велосипедистів - дітей, до яких вимоги п.1.7 ПДР зобов`язують водіїв бути особливо уважними та обережними: малолітніх ОСОБА_13 , 2014 року народження, ОСОБА_14 , 2012 року народження, які рухались на велосипедах Салют та Unitrade відповідно та, перетинали проїжджу частину вул. Лозуватська зліва на право, відносно напрямку руху вище зазначеного автомобіля, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, не прийняв своєчасних мір до застосування екстреного гальмування у момент виникнення небезпеки для його руху. Внаслідок чого поблизу будинку №128 вул. Лозуватська в м. Шпола Звенигородського району Черкаської області здійснив наїзд на велосипедистів ОСОБА_13 , який від отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), тілесних ушкоджень помер на місці події, та на ОСОБА_14 , яку внаслідок ДТП травмовано та завдано легкі тілесні ушкодження.

Між виявленими тілесними ушкодженнями та настанням смерті малолітнього потерпілого ОСОБА_13 , а також легких тілесних ушкоджень ОСОБА_14 існує прямий причинний зв`язок.

Вимоги апеляційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали, та заперечень на них.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вищевказаний вирок в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК у виді 4 років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Виключити з вироку посилання на наявність обставини, яка пом`якшує покарання, - щирого каяття. Взяти ОСОБА_7 під варту у залі суду. Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня ухвалення вироку Черкаським апеляційним судом. На підставі ч.5 ст.72 КК зарахувати в строк відбуття покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 05.11.2023 по 01.12.2023 та на підставі ч.7 ст.72 КК строк його перебування під домашнім арештом з 02.12.2023 по день початку строку відбування покарання. У решті вказаний вирок залишити без змін.

Не заперечуючи доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і правильності кваліфікації його діяння, прокурор вважає, що вирок є незаконним, необґрунтованим і підлягає скасуванню через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Посилаючись на вимоги ст.ст. 50,65,75 КК, стверджує, що суд призначаючи покарання не взяв до уваги та фактично не врахував всіх відомостей, що вказують на його тяжкість. Стверджує, що указане кримінальне правопорушення, хоч і належить до категорії необережних, але є тяжким, не лише за визначеною ст. 12 КК, а й з урахуванням всіх обставин конкретного кримінального провадження у їх сукупності, в тому числі тяжкість наслідків, які від цього настали у вигляді заподіяння смерті дитини, що є непоправними, і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі та свідчать про підвищений рівень суспільної небезпеки ОСОБА_7 , його дій.

Зазначає, що приймаючи рішення про можливість застосування інституту звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст.ст. 75, 104 КК, суд першої інстанції належним чином не мотивував свого рішення та не в повній мірі врахував конкретні обставини цього кримінального провадження й вчинення кримінального правопорушення та особу обвинуваченого ОСОБА_7 .

Звертає увагу, що судом безпідставно не взято до уваги протокол огляду мобільного телефону ОСОБА_7 з додатком та наявної у ньому численної кількості фотографій, відеозаписів, на яких зафіксовано систематичне керування ОСОБА_7 вищевказаним автомобілем без дозвільних на те документів у різних часових проміжках до події 05.11.2023, а також показання свідка ОСОБА_15 , які спростовують показання обвинуваченого щодо одноразового керування автомобілем у день ДТП.

Приводить доводи щодо формального характеру щирого каяття обвинуваченого, оскільки таке спростовується його поведінкою після вчинення кримінального правопорушення та судового розгляду. Вказує, що щире каяття ОСОБА_7 є уявним, а заяви обвинуваченого про це зроблено виключно з метою штучного створення пом`якшуючої обставини задля пом`якшення покарання за кримінальне правопорушення, у скоєнні якого він обвинувачується та мають на меті покращити становище останнього.

Стверджує, що висновок суду про наявність у ОСОБА_7 щирого каяття не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду, які судом не взято до уваги як такі, що могли істотно вплинути на його висновки.

Натомість посилання суду на позитивні характеристики обвинуваченого, наявність у нього ряду захворювань, мають формальний характер та жодним чином не зменшують суспільної небезпечності як його самого, так і вчиненого ним кримінального правопорушення, й не завадили обвинуваченому його вчинити.

Не взято до уваги судом й доводи прокурора про поведінку ОСОБА_7 одразу після скоєння ДТП, котрий не здійснив виклику швидкої медичної допомоги, хоча в судовому засіданні стверджував, що саме він викликав швидку допомогу.

Окрім того, суд залишив поза увагою думку потерпілої, яка наполягала на призначенні обвинуваченому реального покарання у вигляді позбавлення волі та вказала, що не вірить у щирість обвинуваченого.

Стверджує, що суд не навів достатніх підстав та переконливих доводів з відповідним обґрунтуванням свого рішення для застосування положень ст.ст. 75, 104 КК та належним чином не вмотивував і не обґрунтував свого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання.

Водночас, визнаючи щире каяття обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 та, звільняючи його від відбування покарання з випробуванням, суд застосував закон, який не підлягає застосуванню - п.1 ч.1 ст.66 КК та ст.ст. 75,104 КК.

В апеляційній скарзі представник потерпілої просить скасувати вищевказаний вирок в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, у решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 , правильність кваліфікації його дій, представник потерпілої вважає, що вирок суду є незаконним і підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Посилаючись на вимоги ст.ст. 50,65,75 КК, постанову №7 Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», а також правові позиції Верховного Суду, вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 - щире каяття, адже дана обставина спростована матеріалами справи та безпосередньо показами обвинуваченого.

Вказує на неправдивість показань обвинуваченого наданих ним у суді першої інстанції про те, що він вперше сів за кермо вищевказаного автомобіля, оскільки такі спростовуються матеріалами справи, зокрема відеофайлами з мобільного телефону обвинуваченого, згідно з якими, останній тривалий час керував автомобілем «HОNDА СІVIС», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у тому числі і в присутності матері ОСОБА_16 із значним перевищенням швидкості руху як в населеному пункті, так і поза ним, наражаючи на небезпеку оточуючих. Неправдивими є показання обвинуваченого і щодо швидкості руху автомобіля на момент ДТП, яка згідно з висновків експертів становила понад 100 км/год.

Вважає, що обставина, яка відповідно до ст. 66 КК пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 - щире каяття, не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи в суді першої інстанції.

На думку апелянта, той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, вчинив кримінальне правопорушення будучи неповнолітнім, публічно вибачився перед потерпілою та визнав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість виправлення без відбування покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням, зважаючи на конкретні обставини кримінального провадження. Зокрема грубе порушення ним низки пунктів ПДР та нехтування ними, свідчать про байдуже ставлення обвинуваченого до життя, здоров`я та безпеки людини, що в даному випадку призвело до загибелі дитини.

Захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора. Посилаючись на законність, обґрунтованість вироку суду першої інстанції просила апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, вирок - без змін.

Позиції учасників судового провадження.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційної скарги, були заслухані:

- прокурор та представник потерпілої, які підтримали вимоги апеляційних скарг, пославшись на доводи, що в них викладені;

- обвинувачений, його законний представник і захисник, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої сторони.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників апеляційного розгляду, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК визначає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст.65 КК, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції не дотримано цих вимог закону.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Крім того, згідно з положеннями ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано, зокрема у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Переглядаючи вирок в межах апеляційних скарг, колегія суддів враховує, що в них не оспорюється законність вироку щодо фактичних обставин кримінального провадження та доведеність вини обвинуваченого.

Апеляційний суд вважає правильними встановлені фактичні обставини судом першої інстанції, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

За таких обставин суд першої інстанції правильно визнав винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Щодо доводів апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає, що такі є слушними, зважаючи на таке.

Згідно з ст.ст. 50, 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані, які всебічно характеризують особу винного. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Тільки з врахуванням та належним аналізом усіх цих обставин у своїй сукупності буде досягнуто необхідного балансу верховенства права та справедливості при вирішенні цього питання.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 286 КК порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого карається позбавленням волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого та є тяжким злочином, вчиненим з необережності.

Суд першої інстанції призначив покарання ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК із застосуванням положень ст.75,104 КК.

Таке рішення суд першої інстанції належним чином не мотивував.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Водночас, за змістом ст.75 КК прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд вправі лише тоді, коли з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин справи, у тому числі наслідків, що настали, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування призначеного йому покарання.

Суд першої інстанції не в повній мірі врахував цих вимог закону, у зв`язку з чим безпідставно звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75,104 КК.

Колегією суддів встановлено, що внаслідок вчинення обвинуваченим вказаного кримінального правопорушення та порушенням ним ПДР настали непоправні наслідки у виді смерті малолітньої дитини.

Зазначені наслідки вчиненого кримінального правопорушення є тяжкими, що на думку колегії суддів, підвищує його суспільну небезпечність.

Приймаючи рішення про призначення за вказаною статтею закону України про кримінальну відповідальність покарання із застосуванням ст.75,104 КК, суд першої інстанції формально врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та конкретні обставини його вчинення, особу винуватого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, кримінальне правопорушення вчинив будучи неповнолітнім, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра; стан здоров`я обвинуваченого та наявність ряду хвороб, умови життя та виховання обвинуваченого; обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав щире каяття, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, публічне вибачення перед потерпілою, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Рішення про звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням суд першої інстанції прийняв без належних для цього підстав, належним чином не обґрунтувавши можливості виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без реального відбування покарання. Судом недостатньо враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та рівень його суспільної небезпеки.

Водночас суд формально підійшов до призначення покарання обвинуваченому вважаючи, що відсутність судимостей, позитивні характеристики, ступінь тяжкості вчиненого злочину та наявність обставин, що пом`якшують покарання: щире каяття, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, публічне вибачення перед потерпілою є достатніми для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання.

Не погоджуючись з розміром покарання та звільнення від його відбування, прокурор та представник потерпілого оспорюють наявність обставини, яка пом`якшує покарання, - щире каяття.

Апеляційний суд не погоджується з позицією апелянтів щодо недоведеності цієї обставини.

Щодо цього апеляційний суд відзначає, що обвинувачений у суді першої інстанції визнав свою вину, публічно вибачився перед потерпілими, що не оспорювалось апелянтами.

Суд першої інстанції окремо визнав обставину, що пом`якшує покарання, - публічне вибачення перед потерпілою і в цій частині вирок не оскаржувався.

Колегія суддів враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, що містяться у постанові від 27.11.2019 року (кримінальне провадження 629/847/15-к), згідно з якими, щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У цьому кримінальному провадженні про щирість каяття особи свідчить поведінка обвинуваченого, який визнав повністю свою винуватість, просив вибачення у потерпілої.

Отже суд першої інстанції обґрунтовано визнав обставиною, що пом`якшує покарання щире каяття.

Разом з тим, не зважаючи на наявність обставин, що пом`якшують покарання: щирого каяття, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, публічне вибачення перед потерпілою, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не можна вважати обґрунтованим і таким, що є достатнім для досягнення мети покарання.

Фактично, судом першої інстанції при вирішенні питання про можливість застосування положень ст. 75 КК при призначенні ОСОБА_7 покарання не в повному обсязі враховані такі обставини, як: характер допущених порушень обвинуваченою ПДР щодо безпечності руху; грубе порушення вимог п.п. 2.1.а, 2.13, 1.7, 2.3.б, 12.3, 12.4 ПДР; наслідки вчиненого у виді смерті дитини малолітнього віку; думку потерпілої, яка наполягала на призначенні обвинуваченому максимальної міри покарання у виді позбавлення волі.

Окремо слід вказати, що суд першої інстанції, не дивлячись на сталу судову практику, за якої позиція потерпілого хоча й не є вирішальною, між тим повинна враховуватись судами при призначені покарання, не вказав у вироку та не врахував позицію потерпілого.

Водночас, судом першої інстанції не зазначено, які саме обставини свідчать про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування призначеного йому покарання.

За таких обставин висновок суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 , звільнивши його від відбування покарання з іспитовим строком, колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає зазначеним вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

При вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання апеляційний суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також апеляційних вимог.

При обрані виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у відповідності до ст. 65 КК, суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, зокрема, грубе порушення обвинуваченим ПДР щодо безпечності руху та наслідків вчиненого - у виді смерті малолітньої дитини; обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, публічне вибачення перед потерпілою; відсутність обставин, що обтяжують покарання; особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який є раніше несудимим, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання та навчання має позитивні характеристики.

Враховуючи наявність обставин, що пом`якшують покарання: відсутність обставин, що обтяжують покарання, зваживши на наведені відомості про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає необхідним призначити покарання в межах відповідної санкції закону України про кримінальну відповідальність, проте відповідно до приписів ч.2 ст.404 КПК у меншому розмірі, яке буде необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

З урахуванням наведеного, оскільки апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було неправильно звільнено обвинуваченого від відбування покарання, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню частково, з ухваленням в частині призначення покарання нового вироку.

Вирок суду першої інстанції щодо вирішення питань процесуальних витрат та речових доказів не оскаржується.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги прокурора Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_11 та представника ОСОБА_10 в інтересах потерпілої ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 06 серпня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту його затримання на виконання вироку.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення вироку судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4