Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/2324/24
Провадження № 1-кп/945/454/25
ВИРОК

Іменем України

20 травня 2025 року м.Миколаїв

Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Миколаївського районного суду Миколаївської області в залі суду в м.Миколаєві кримінальне провадження №0000703, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.08.2024 року, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Червоне Парутине Очаківського району Миколаївської області, українки, громадянки України, з середньою освітою, незаміжної, не працюючої, раніше не судимої, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

встановив:

І. Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним.

Досудовим розслідуванням та судовим слідством встановлено, що 06.08.2024 року, близько 23:18 години, у темний час доби за відсутності опадів ОСОБА_4 , не маючи права керування транспортними засобами, керувала автомобілем марки "ВАЗ-2104", реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухалась по сухій чистій асфальтованій проїжджій частині автодороги T-1513 «Нечаяне-Кам?янка-Очаків», що має дві смуги, призначені для руху в обох напрямках (по одній в кожному напрямку), на якій транспортні потоки протилежних напрямків розділені лінією горизонтальної дорожньої розмітки 1.5, а межі проїжджої частини позначені лінією горизонтальної розмітки 1.1 Розділу 34 Правил Дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, із відповідними змінами та доповненнями (далі - ПДР України), в межах Миколаївського району Миколаївської області в напрямку від села Кам?янка до села Іванівка.

В салоні автомобіля окрім неї перебували ОСОБА_7 (перебував на передньому пасажирському сидінні) та ОСОБА_8 (знаходився на задньому пасажирському сидінні).

Рухаючись в обраному напрямку, та наближаючись до 5-го км вказаної автодороги, ОСОБА_4 грубо порушила вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 12.1 ПДР України, а саме: будучи зобов?язаною знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, проявила неуважність та недбалість до забезпечення вимог безпеки дорожнього руху, а також до дорожньої обстановки та її змін, хоча зобов?язана була постійно її контролювати і мала таку можливість, враховуючи дорожню обстановку, не обрала в установлених межах безпечну швидкість руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух свого транспортного засобу та безпечно керувати ним, внаслідок чого допустила виїзд керованого нею автомобіля марки "ВАЗ-2104", реєстраційний номер НОМЕР_1 , за межі проїжджої частини у прилеглий праворуч кювет з подальшим наїздом на нерухому перешкоду у вигляді дерева.

Внаслідок допущених ОСОБА_4 порушень ПДР пасажирам даного транспортного засобу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , заподіяні тілесні ушкодження.

ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження у вигляді тупої поєднаної травми тіла у вигляді синців, саден та ран в області голови, в тому числі обличчя, тулубу та кінцівок, множинних перелом кісток скелету, кісток обличчя, (нижньої щелепи), грудини, ребер, обох стегнових кісток розривів зчленувань тазу), забою внутрішніх органів (легень, печінки, селезінки, брижі тонкої та товстої кишки, лівої нирки), розрив внутрішніх органів (капсули та підлягаючої тканини на нижній поверхні лівої частки печінки, селезінки) з послідуючою внутрішньою кровотечною, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та перебувають в прямому причинному зв`язку з його смертю, яка настала 07.08.2024.

ОСОБА_8 спричинено тілесні ушкодження у вигляді відкритого багатоуламкового перелому правого стегна зі зміщенням уламків, саден голови які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Дана дорожно-транспортна пригода сталася внаслідок злочинного порушення водієм ОСОБА_4 вимог п.п. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 12.1 ПДР України, які знаходяться в причинному зв?язку з наслідками, що настали.

ІІ. Позиція обвинуваченої ОСОБА_4 щодо пред`явленого обвинувачення, позиція потерпілих та висновки суду.

Обвинувачена ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину у пред`явленому їй обвинуваченні визнала у повному обсязі, щиро каялася і дала показання, які за своїм змістом відповідають викладеним вище обставинам вчинення кримінального правопорушення.

Потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав обставини, викладені в обвинувальному акті та повідомив, що жодних претензій до обвинуваченої ОСОБА_4 він немає. Додатково, просив суд не карати суворо обвинувачену ОСОБА_4 .

Потерпілий ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленим, в судові засідання жодного разу не з`являвся.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд, ураховуючи думку учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, при цьому, з`ясував те, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

ІІІ. Частина статті Закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачена.

Протиправні дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч.2 ст.286 КК України, як порушення Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть ОСОБА_7 та завдало тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 .

IV. Мотиви суду при призначенні покарання.

Аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні та досліджені під час судового розгляду докази, оцінюючи їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, проводячи судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до вимог ст.337 КПК України, суд вважає доведеною вину ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Згідно з положеннями ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, у Рішенні №15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.»

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

При призначенні обвинуваченому покарання суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

ОСОБА_4 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; вчинила злочин вперше, раніше не судима; не заперечувала факт участі у дорожньо-транспортній пригоді, визнала свою вину, щиро каялася; у потерпілих жодних претензій до обвинуваченої немає.

Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд враховує її вік, а також те, що вона незаміжня, має на утриманні малолітню дитину; офіційно непрацевлаштована.

ОСОБА_4 вчинила необережний злочин, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, за обставини, яка пом`якшує покарання, а саме: щире каяття та за відсутності обставин, які обтяжують покарання.

З урахуванням характеру і ступеня суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченої, а також інших обставин кримінального провадження в їх сукупності, суд визнає необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нею нових злочинів призначення їй основного покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини Кримінального кодексу України, за якою він обвинувачується і яка передбачає відповідальність за вчинений злочин із застосуванням до призначеного покарання положень ст.ст.75,76 КК України та звільнити обвинувачену ОСОБА_4 від відбування покарання із випробуванням.

Суд, реалізуючи принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховуючи ступінь тяжкості, обставини злочину, наслідки у вигляді смерті ОСОБА_7 та тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 , особу винної, вважає, що для досягнення мети покарання, яке полягає у карі, виправленні та запобіганні вчиненню нових злочинів, що полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод ОСОБА_4 та захисту прав потерпілих у вказаному кримінальному провадженні, з огляду на те, що обвинувачена ОСОБА_4 раніше до кримінальної відповідальності не притягалася, ма на утриманні малолітню дитину, а, отже, ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та її виправлення без ізоляції від суспільства. Враховуючи всі викладені вище обставини, суд дійшов висновку про можливість призначення покарання в межах санкції цієї статті із застосуванням положень ст.ст.75,76 КК України.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченій ОСОБА_4 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд дійшов такого.

Так, суд враховує щире каяття ОСОБА_4 , її ставлення до скоєного, відсутність у потерпілих претензій до неї, а також, позицію прокурора ОСОБА_3 , яка під час судових дебатів вважала, що необхідності призначати обвинуваченій ОСОБА_4 додаткове покарання немає.

Отже, враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку про можливість не призначати ОСОБА_4 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

V. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Речовим доказом у даному кримінальному провадженні є автомобіль марки "ВАЗ-

2104", реєстраційний номер НОМЕР_2 , який на момент ДТП перебував у безпосередньому користуванні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаний речовий доказ поміщено на зберігання на територію ВП №5 Миколаївського РУГІ ТУ НП в Миколаївській області, розташованого за адресою: Миколаївська область, м.Миколаїв, вул.Очаківська, 164.

Питання щодо речового доказу слід вирішити на підставі ст.100 КПК України.

Крім того, ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 26.08.2024 року на вказаний транспортний засіб накладено арешт.

Питання щодо скасування арешту майна, суд приймає на підставі ч.4 ст.174 КПК України, відповідно до положень якої, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Так, судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва ОСОБА_10 від 26.08.2024 року накладено арешт на автомобіль марки ВАЗ, державний номерний знак НОМЕР_3 .

Положеннями статті 174 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) визначено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Судова практика Європейського суду з прав людини орієнтує на те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції", має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства».)

При вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів, належить забезпечувати справедливу рівновагу між суспільним інтересом та правомірною метою, а також з вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

За таких обставин, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді на вищевказаний транспортний засіб.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні складаються з витрат на проведення: транспортно-трасологічної експертизи №CE-19/115-24/14454-IТ від 15.08.2024 року у розмірі 3029 грн 12 коп.; експертизи технічного стану транспортного засобу №CE-19/115-24/14452-IT від 20.08.2024 року, у розмірі 3029 грн 12 коп; судової автотехнічної експертизи №CE-19/115-24/15386-IT від 09.09.2024 року у розмірі 3029 грн 12 коп.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні.

Оскільки процесуальні витрати документально підтверджені, вони підлягають стягненню з обвинуваченої ОСОБА_4 .

У даному кримінальному провадженні 27.08.2024 року до обвинуваченої ОСОБА_4 , на строк досудового розслідування, був застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в період часу з 19:00 години до 07:00 години.

Враховуючи особу обвинуваченої ОСОБА_4 , суд вважає, що до набрання цим вироком законної сили запобіжний захід відносно неї обирати не слід.

Керуючись ст.100, ч.3 ст.349, ст.368, 370, 373, 374, 376 КПК України,

ухвалив:

ОСОБА_11 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити їй покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, без позбавленням права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Покласти на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирати.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва ОСОБА_10 від 26.08.2024 року на автомобіль марки ВАЗ, державний номерний знак НОМЕР_3 скасувати.

Речовий доказ автомобіль марки "ВАЗ- 2104", реєстраційний номер НОМЕР_2 , який на момент ДТП перебував у безпосередньому користуванні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та який поміщено на зберігання на територію ВП №5 Миколаївського РУГІ ТУ НП в Миколаївській області, розташованого за адресою: Миколаївська область, м.Миколаїв, вул.Очаківська, 164 повернути власнику.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати, які складаються з витрат на проведення: транспортно-трасологічної експертизи №CE-19/115-24/14454-IТ від 15.08.2024 року у розмірі 3029 грн 12 коп.; експертизи технічного стану транспортного засобу №CE-19/115-24/14452-IT від 20.08.2024 року, у розмірі 3029 грн 12 коп; судової автотехнічної експертизи №CE-19/115-24/15386-IT від 09.09.2024 року у розмірі 3029 грн 12 коп, а всього 9087 (дев`ять тисяч вісімдесят сім) грн 36 коп.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, з урахуванням особливостей апеляційного оскарження, передбачених ч.2 ст.394 КПК України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому і прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1

20.05.2025