Номер провадження: 11-кп/813/2224/25
Справа № 523/1027/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 на ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 24.07.2025, якою під час судового розгляду к/п № 00000376 від 28.08.2024 стосовно:

ОСОБА_8 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Балта Балтського р-ну Одеської обл., громадянки України, не працюючої, фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

- обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 113 КК України продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 22.09.2025 включно, без визначення застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою суду задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 та стосовно обвинуваченої ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 22.09.2025 включно, без визначення застави.

Обґрунтовуючи ухвалу суд 1-ої інстанції виходив з доведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ст. 177 КПК України в даному к/п стосовно ОСОБА_8 та на підставі абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України вирішив не визначати розмір застави.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її необґрунтованість оскільки суд не врахував, що:

- ризики, передбачені ст. 177 КПК України, наявність яких була встановлена судом 1-ої інстанції, не доведені, оскільки обвинувачена має постійне місце реєстрації та проживання в м. Балта Одеської обл., де навчається у загальноосвітній школі. Обвинувачена має позитивні характеристики з місць навчання та проживання, перебуває на утриманні батька, є неповнолітньою, що в сукупності спростовує ризик переховування. Вплив на свідків, також, є надуманим, оскільки дії обвинуваченою вчинялися в умовах конспірації, без свідків та слідчий не посилається на необхідність допиту свідків. Вимоги ч. 6 ст. 176 КПК України не є безальтернативними, на відміну від положень ч. 8 цієї статті;

- інкриміновані діяння були вчинені обвинуваченою у віці 15 років, поміщення в ізоляцію від суспільства навколишнього світу згубно сприятиме психічному стану неповнолітньої та не сприятиме її виправленню, на чому наголошував психолог, який був присутній під час судових засідань по справі зазначивши, що подальше утримання обвинуваченої ОСОБА_8 під вартою не сприятиме її виправленню, а навпаки зашкодить її психологічному стану;

- оскаржувана ухвала в порушення вимог ч. 1 ст. 372 КПК України не містить номера кримінального провадження.

За таких обставин захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та винести нову, якою клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу залишити без задоволення та застосувати до ОСОБА_8 інший, більш м`який запобіжний захід.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, водночас прокурор ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, зясувавши позиції учасників провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на таке.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до обвинувального акту, який міститься в матеріалах судового провадження, що надійшло до апеляційного суду, ОСОБА_8 пред`явлене обвинувачення у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 113 КК України, за кваліфікуючими ознаками: диверсія, а саме вчинення з метою ослаблення держави підпалу, спрямованого на зруйнування та пошкодження об`єктів, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, вчинене в умовах воєнного стану та в період збройного конфлікту, за попередньою змовою групою осіб.

Санкція ч. 2 ст. 113 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна, що за ст. 12 КК України класифікується як особливо тяжкий злочин.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КК України відповідальність за вчинення злочину, передбаченого ст. 113 КК України настає з чотирнадцяти років.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Колегія суддів зауважує, що ризик переховування обвинуваченої від органу досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання, та обставинами вчинення інкримінованого злочину.

Отже, враховуючи загрозу суворості можливого покарання, особливості інкримінованого ОСОБА_8 особливо тяжкого злочину, вчиненого в умовах воєнного стану, в результаті чого була завдана шкода об`єктам критичної інфраструктури, які мають важливе оборонне значення, кількість епізодів та повторність, яка є обтяжуючою обставиною, ступінь суспільної небезпеки, апеляційний суд констатує існування ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду, який не зменшився на даній стадії кримінального провадження.

Одночасно, колегія суддів погоджується з твердженням суду 1-ої інстанції щодо наявності ризиків за п.п. 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України зважаючи на обставини провадження, враховуючи, що обвинувачена ОСОБА_8 не має жодних легальних джерел для належного матеріального існування, постійного місця проживання, а інкриміновані їй діяння були обумовлені в тому числі і намаганням подолати виниклі матеріальні труднощі, що підтверджує існування ризику продовження злочинної діяльності корисливої спрямованості. При цьому, оскільки особа, яка надавала вказівки через мережу Інтернет не встановлена, продовжує існувати ризик впливу на осіб, обізнаних про обставини вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обставини, на які посилався захисник в апеляційній скарзі, зокрема, вік обвинуваченої, позитивні характеристики з місць навчання та проживання не є підставами для спростування вище наведених ризиків та будуть враховані судом 1-ої інстанції під час судового розгляду обвинувального акту та призначення обвинуваченій покарання.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 частини першої цієї статті.

Отже, оскільки за обставинами даного кримінального провадження встановлена наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились на даній стадії кримінального провадження, тому продовження строку тримання під вартою є виправданим та цілком відповідає приписам процесуального законодавства. Застосування більш м`якого запобіжного не зможе забезпечити мети та виконання завдань кримінального провадження та належну поведінку обвинуваченої.

Відсутність номера кримінального провадження в оскаржуваній ухвалі не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства та не є підставою для скасування правильного та обґрунтованого судового рішення. Вказані недоліки можуть бути усунуті судом 1-ої шляхом внесення виправлень в порядку, визначеному законом.

Щодо можливості визначення розміру застави, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

За приписами ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Разом з тим, відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 КК України.

Отже, з врахуванням вище наведених обставин, особливості інкримінованого особливо тяжкого злочину, вчиненого в умовах воєнного стану, в результаті чого була завдана шкода об`єктам, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, кількість епізодів та повторність, яка є обтяжуючою обставиною, ступінь суспільної небезпеки, апеляційний суд погоджується з висновком суду 1-ої інстанції не визначати розмір застави обвинуваченій.

За таких обставин, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при прийнятті судом 1-ої інстанції оскаржуваної ухвали не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 та скасування законної та обґрунтованої ухвали суду 1-ої інстанції.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_8 був переданий до суду 20.01.2025, тобто кримінальне провадження розглядається тривалий час судом 1-ої інстанції та обвинуваченій, яка є неповнолітньою, неодноразово продовжувався запобіжний захід у виді тримання під вартою. Рішення по кримінальному провадженню до теперішнього часу судом не прийнято.

Враховуючи викладене, апеляційний суд звертає увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття дієвих заходів з метою дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 .

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 194, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 24.07.2025, якою стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 113 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 22.09.2025 включно, без визначення застави залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків визначених в ст. 28 КПК України при розгляді к/п за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 113 КК України..

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4