КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

власника майна ОСОБА_6

представника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27.02.2025 задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 та накладено арешт на майно, яке було вилучено 03.02.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , в рамках кримінального провадження № 0001359 від 02.11.2021, а саме належні останньому грошові кошти в сумі 80400 доларів США.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу разом із клопотанням про поновлення строку апеляційного оскарження, в яких просив поновити строк апеляційного оскарження, та скасувати ухвалу слідчого судді про накладення арешту.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що власник майна не був повідомлений про дату, час та місце судового засідання та не приймав участь в судовому розгляді, а копію оскаржуваної ухвали отримав лише 02.04.2025, у зв`язку із чим пропустив строк апеляційного оскарження з поважних причин.

_____________________________________________________________________________

Справа 757/6602/25 Слідчий суддя - ОСОБА_8

Апеляційне провадження № 11-сс/824/3249/2025 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

В апеляційній скарзі представник власника майна посилався на те, що розгляд клопотання здійснено незаконним складом суду, оскільки, на переконання представника, Печерський районний суд міста Києва не був утворений у законний спосіб, не має статусу органу державної влади, та органом управління вказаного суду є Державна судова адміністрація, що не передбачено законом.

У матеріалах справи відсутнє рішення керівника органу досудового розслідування про доручення здійснення досудового розслідування щодо ОСОБА_6 , а відтак усі здобуті докази та проведені процесуальні дії є незаконними.

Слідчим суддею не перевірено наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, та проігноровано відсутність у матеріалах справи доказів, які стали підставою для повідомлення про підозру.

У діях ОСОБА_6 відсутні суб`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ст. 209 КК України, та докази вчинення злочину, передбаченого ст. 255 КК України.

Долучені до клопотання докази є недопустимими, та не мають відношення до ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення власника майна ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна розглянуто у відсутності власника майна ОСОБА_6 або його представника. Дані про вручення власнику майна виклику у судове засідання матеріали справи не містять.

Згідно наявної у справі розписки, копію оскаржуваної ухвали представник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 отримав 02.04.2025, тоді як подав апеляційну скаргу 07.04.2025.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу подано представником власника майна в строк, передбачений абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а відтак не вбачає підстав для вирішення питання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України, за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0001359 від 02.11.2021 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 3 ст. 209, ч. 1, 2 ст. 255 КК України.

Згідно даних клопотання, органом досудового розслідування встановлено, що на території України діє злочинна організація, метою існування якої є вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів та подальша легалізація (відмивання) майна одержаного злочинним шляхом.

Встановлено, що члени злочинної організації займаються незаконним перевезенням, пересиланням, зберіганням та незаконним збутом в особливо великих розмірах прекурсору «фенілнітропропен» в спеціально створених телеграм-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_2» та «WhatsApp»-месенджері «ІНФОРМАЦІЯ_1», розміщуючи оголошення про незаконний збут прекурсору «фенілнітропропен».

Діючи відповідно до розподілених функцій, налагодивши незаконне виготовлення прекурсору «фенілнітропропен», члени злочинної організації приймають замовлення на його незаконний збут в вище зазначених телеграм-каналах, акумулюють замовлення в різні регіони України, оформлюють поштові відправлення, здійснюють незаконне зберігання, перевезення, фасування, пересилання та збут прекурсору «фенілнітропропен» через відділення поштового оператора ТОВ «Нова пошта» в особливо великих розмірах.

Відповідно до Аналітичного висновку Державної податкової служби України № 335/99-00-08-20/ від 27.12.2024 фінансові операції, проведені групою фізичних осіб, які мають спільне місце реєстрації/проживання - м. Миколаїв зокрема ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ; ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 з отримання грошових коштів на карткові рахунки у якості оплат за реалізовані речовини з обмеженим обігом, а саме прекурсор «фенілнітропропен» на загальну суму 17 858 130,35 грн, з подальшою легалізацією таких грошових коштів шляхом перерахування, у т.ч. за допомогою системи інтернет банкінгу (адміністрування (управління) рахунками здійснював ОСОБА_32 на рахунки групи фізичних осіб, які мають спільне місце реєстрації/проживання - м. Київ, зокрема ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , які в свою чергу легалізовували отримані кошти, зокрема шляхом зняття готівкою, перерахування на рахунки інших осіб, у т.ч. відкритих за кордоном.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14.01.2025 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно даних протоколу обшуку від 03.02.2025, цього ж дня проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , в ході якого виявлено та вилучено грошові кошти в сумі 80400 доларів США купюрами номіналом по 100 доларів США.

03.02.2025 у межах вказаного кримінального провадження ОСОБА_6 повідомлено про підозру в участі у злочинній організації, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 255 КК України; та у здійсненні фінансових операцій з майном, одержаним злочинним шляхом, у великому розмірі, злочинною організацією, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України.

Постановою слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_39 від 04.02.2025 вилучені в ході обшуку грошові кошти в сумі 80400 доларів США визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 0001359.

05.02.2025 прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту на майно, яке було вилучено 03.02.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , а саме належні останньому грошові кошти в сумі 80400 доларів США.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27.02.2025 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, яке було вилучено 03.02.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , в рамках кримінального провадження № 0001359 від 02.11.2021, а саме належні останньому грошові кошти в сумі 80400 доларів США.

Постановляючи ухвалу щодо арешту вилученого майна, слідчий суддя обгрунтував прийняте рішення необхідністю його збереження як речових доказів та можливістю конфіскації майна, як виду покарання.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що зазначені вимоги слідчим суддею дотримані належним чином.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на вилучені під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 грошові кошти, з тих підстав, що вони можуть бути отримані унаслідок вчинення кримінального правопорушення та набуті кримінально протиправним шляхом, у встановленому законом порядку визнані речовими доказами у межах кримінального провадження № 0001359, та відповідають критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Крім того, санкції ч. 2 ст. 255 та ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України, за якими підозрюється ОСОБА_6 , передбачають покарання у виді позбавлення волі із конфіскацією майна.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вилучене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане, пошкоджене, зіпсоване, втрачене, знищене, передане, відчужене чи зникнути.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на вилучені грошові кошти ОСОБА_6 , з метою їх збереження як речових доказів та забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання, у випадку визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255 та ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України, та призначення йому покарання у виді конфіскації майна, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Доводи апелянта про здійснення розгляду клопотання незаконним складом суду, з посиланням на те, що Печерський районний суд міста Києва не був утворений у законний спосіб та не має статусу органу державної влади, є безпідставними.

Як убачається із матеріалів справи, судове провадження за клопотанням прокурора про арешт майна ОСОБА_6 розподілено судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_8 у відповідності до положень ст. 35 КПК України на підставі протоколу автоматичного визначення слідчого судді від 12.02.2025, а тому посилання сторони захисту у апеляційній скарзі на здійснення розгляду клопотання незаконним складом суду, є безпідставними.

При цьому, до повноважень колегії суддів під час перегляду в апеляційному порядку ухвали про застосування заходів забезпечення кримінального провадження не належить надання оцінки законності створення місцевого суду та його статусу, а відтак доводи апелянта в цій частині не можуть бути підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у матеріалах справи рішення керівника органу досудового розслідування про доручення здійснення досудового розслідування щодо ОСОБА_6 , спростовується даними долучених до клопотання постанов першого заступника начальника ГСУ НП України ОСОБА_40 від 05.11.2021, 23.05.2023, 20.07.2023, 08.01.2024 про визначення групи слідчих, яким доручено здійснювати досудове розслідування кримінального провадження № 0001359 та № 0001354. У подальшому, постановою прокурора Офісу Гененрального прокурора ОСОБА_5 від 11.12.2024 вищевказані кримінальні провадження № 0001359 та № 0001354 було об`єднано в одне провадження за № 0001359.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про необгрунтованість повідомленої ОСОБА_6 підозри, з підстав відсутності у його діях складу інкримінованих злочинів, недостатності доказів для доведення його винуватості, а також недопустимості зібраних у справі доказів, колегія суддів вважає передчасними.

Слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обгрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій, доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування, а дослідження та оцінка доказів, встановлення наявності або відсутності події та складу кримінального правопорушення, достатності доказів для доведеності винуватості особи,встановлення їх належності та допустимості, відноситься до стадії судового розгляду по суті, та не вирішується на стадії досудового розслідування.

На даному етапі досудового розслідування сукупність долучених до клопотання матеріалів є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна ОСОБА_6 .

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3