Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

29 квітня 2025 року м. Рівне

Справа № 570/5618/23

Провадження № 11-кп/4815/275/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника-адвоката ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 80000538 від 16.09.2023 року щодо ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Рівне, зареєстрованого і проживаючого в АДРЕСА_1 , з вищою освітою, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2024 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2024 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, і призначено покарання 200 (двісті) годин громадських робіт.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_9 15 вересня 2023 року близько 09 год. 30 хв, перебуваючи поблизу свого будинку за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин умисно наніс кулаками рук та дерев`яною палицею, яку тримав у руках, ОСОБА_7 не менше п`яти ударів по голові, тулубу та руках, заподіявши легкі тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , покликаючись на незаконність вироку, доводить, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до невірної кваліфікації його дій, а показання свідків, які не були безпосередніми очевидцями події, слід оцінювати критично.

Вказує, що виявивши на своїй прибудинковій території трьох осіб, які не мали права там перебувати, здійснив дії, спрямовані на захист свого життя, здоров`я та майна, а, відтак, наніс легкі тілесні ушкодження батькові - ОСОБА_7 в стані необхідної оборони, що виключає кримінальну протиправність його дій за ч. 1 ст. 125 КК України.

Просить оскаржуваний вирок скасувати та закрити кримінальне провадження.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

У запереченнях на апеляційну скаргу:

Прокурор зазначає, що в ході досудового розслідування та судового розгляду об`єктивно встановлено та підтверджено доказами, що ОСОБА_9 діяв з прямим умислом на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, а покликання на стан необхідної оборони не підтведжується будь-якими належними доказами.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_8 зазначає, що винність ОСОБА_9 у вчиненні злочину підтверджується належними і допустимими доказами, а покликання обвинуваченого на факт перебування в стані необхідної оборони є позицією задля уникнення від кримінальної відповідальності.

Згідно тверджень захисника - адвоката ОСОБА_6 , ОСОБА_9 належним чином повідомлений про день та час розгляду апеляційної скарги і покладається при розгляді апеляційної скарги на захисника.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника адвоката ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, доводи потерпілого ОСОБА_7 , його представника адвоката ОСОБА_8 та прокурора, які вважають вирок законним і просять залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до положень ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджується сукупністю доказів, розглянутих в судовому засіданні, і є обґрунтованим.

Всупереч твердженням, викладеним апелянтом в апеляційній скарзі, та захисником при апеляційному розгляді матеріали кримінального провадження містять достатньо належних і беззаперечних доказів, які свідчать про доведеність вини ОСОБА_9 в умисному заподіяння потерпілому ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень.

Як в ході досудового розслідування, так і під час судового слідства ОСОБА_9 та ОСОБА_7 визнали факт наявності між ними, як батьком і сином, тривалих неприязних відносин, як і конфлікту, що виник 15 вересня 2023 року близько 09.30 год. на подвір`ї будинку за місцем проживання на побутовому грунті, під час якого ОСОБА_9 завдав потерпілому тілесні ушкодження.

В судовому засіданні ОСОБА_9 не заперечив, що вийшов на подвір`я будинку з битою, припускає, що міг зачепити батька битою, однак умислу нанести йому тілесні ушкодження у нього не було, оскільки він захищався та захищав своє майно.

Як вбачається з показань потерпілого ОСОБА_7 , між ним та сином ОСОБА_7 існують неприязні відносини, його колишня дружина купила у нього будинок для їхнього сина ОСОБА_9 і все належне йому майно він виніс з будинку, щоб розпродати.

15 вересня 2023 року близько 09.30 год, коли він з покупцями на деяке майно прийшов на подвір`я будинку, відбувся черговий конфлікт з сином, який, тримаючи в руках биту, наніс йому удари в різні частини тіла.

З протоколу огляду предметів від 09.10.2023 року оптичного диску, на якому наявний відеозапис, вбачається, що ОСОБА_9 , який тримає биту в руках, замахується у бік особи, що здійснює відеозапис, - ОСОБА_7 , якому, утримуючи биту обома руками, наносить удари, а згодом ОСОБА_7 демонструє на камеру нанесені йому тілесні ушкодження, що узгоджується і з висновком судово-медичної експертизи.

Згідно висновку судово-медичної експертизи ( т. 1 а.с. 11-12), ОСОБА_7 спричинено легкі тілесні ушкодження, механізм отримання яких не суперечить даним, що містяться в протоколі допиту потерпілого.

Висновок експерта є вмотивованим, науково обґрунтованим, узгоджується з іншими доказами у кримінальному провадженні і сумнівів у колегії суддів не викликає.

За таких обставин суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку зібраним у кримінальному провадженні доказам і вірно кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження.

Доказів спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень потерпілому з необережності матеріали кримінального провадження не містять і таких доказів не надано суду апеляційної інстанції.

Твердження апелянта та захисника - адвоката ОСОБА_6 про нанесення підзахисним ОСОБА_7 тілесних ушкоджень при перевищенні меж необхідної оборони не є переконливими і спростовуються зібраними у провадженні доказами, перевіреними судом.

За змістом ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечних посягань, шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановки захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених ст. 118 та ст. 124 цього Кодексу.

Зібраними в кримінальному провадженні доказами підтверджено, що нанесенню тілесних ушкоджень ОСОБА_7 передувала тривала неприязнь та постійні конфлікти між сином і батьком, і сам ОСОБА_9 підтверджує той факт, що наносив удари битою батьку ОСОБА_7 15.09.2023 року.

У даній справі достовірно встановлено, що реального посягання на життя обвинуваченого ОСОБА_9 з боку потерпілого ОСОБА_7 не було, що виключає перевищення меж необхідної оборони з його боку, як обовязкову умову застосування положень ст. 118 КК України.

В ході апеляційного розгляду також встановлено, що ОСОБА_9 не звертався в органи поліції із заявою про внесення до ЄРДР кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за ознаками злочину, передбаченого ст. 162 КК України порушення недоторканості житла.

Покликання ОСОБА_9 у скарзі щодо критичної оцінки показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не є переконливими, оскільки дані свідки в ході проведення їхнього допиту були приведені до присяги та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, їхні показання є послідовними і узгоджуються з іншими доказами, наявними в справі.

Що ж до призначеного покарання, то колегія суддів зазначає, що справедливість покарання визначається з урахуванням інтересів всіх суб`єктів кримінально - правових відносин, з відповідною реакцією держави на протиправне діяння особи, що є важливим чинником захисту постраждалої особи, і суд вправі, враховуючи фактичні обставини справи, та наслідки протиправної діяльності винної особи призначити такий вид покарання, який у кожному конкретному випадку буде необхідним і справедливим, та відповідатиме меті покарання в цілому.

Як видно з вироку, при обранні покарання ОСОБА_9 суд дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, врахував характер та тяжкість скоєного злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, є кримінальним проступком, особу ОСОБА_9 , котрий вважається раніше не судимим, посередньо характеризується, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність обтяжуючої покарання обставини - скоєння правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних відносинах, і призначив ОСОБА_9 покарання в межах санкції ч.1 ст.125 КК України, належним чином вмотивувавши прийняте рішення, яке з врахуванням обставин скоєного не можна вважати невідповідним принципу достатності покарання.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Не встановлено в ході апеляційного розгляду і підстав для задоволення клопотання представника інтересів потерпілого - адвоката ОСОБА_8 щодо стягнення з обвинуваченого в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 4000 грн, оскільки доказів, передбачених законом, в ході розгляду скарги апеляційному суду не надано.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а його апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали, ОСОБА_9 в той же строк з моменту отримання ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3