ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/4741/13 Номер провадження 11-кп/814/1185/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та в його інтересах адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Приймаючи вказане рішення, суд врахував, що за період відбування покарання засуджений ОСОБА_7 має 9 стягнень та лише одне заохочення, а підтримання соціально-корисних зв`язків з родиною, здобуття вищої освіти у сфері права та спілкування з громадськими організаціями не свідчить про те, що останній став на шлях виправлення, враховуючи обсяг та характер вчинених засудженим діянь, явну зневагу засудженого до невід`ємного права людини на життя та не є підставою для застосування щодо засудженого пільги - заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційних скаргах засуджений ОСОБА_7 та в його інтересах адвокат ОСОБА_8 просять ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання про заміну довічного позбавлення волі позбавленням волі строком 15 років.

На обґрунтування апеляційних вимог посилаються на те, що колегія суддів помилково встановила деякі фактичні обставин справи, зокрема:

- відповідно до висновку про ступінь виправлення засуджений ОСОБА_7 отримав 71 бал, а не 65 балів, як вказано в ухвалі;

- засуджений ОСОБА_7 мав 3 (три) заохочення, а не 1 (одне);

- встановивши, що засуджений ОСОБА_7 має 9 (дев`ять) стягнень, суд не зазначив, що всі ці стягнення погашені;

- встановивши, що засуджений визнає вину частково, колегія суддів не звернула увагу, що відповідно до вироку, який набрав законної сили він визнав свою вину повністю;

- засуджений відбуває покарання та перебуває в установах відбування покарань з 03.04.2017 (з моменту набрання законної сили вироком щодо нього), а не з 10.08.2010 р., як помилково встановив місцевий суд (в період з 10.08.2010 р. по 03.04.2017 р. ОСОБА_7 мав статус обвинуваченого, який перебуває в попередньому ув`язненні, а не засудженого, який відбуває покарання).

Вказують, що посилаючись на велику кількість стягнень, які має засуджений ОСОБА_7 , колегія суддів не звернула увагу на час, коли ці стягнення були до нього застосовані. Останнє з цих стягнень було застосовано до ОСОБА_7 20.12.2018 р., тобто більше шести років тому.

Зазначають, що перебування засудженого в умовах позбавлення волі чітко характеризується двома періодами - першу частину терміну до нього застосовувалися стягнення, після чого його поведінка змінилася і до нього перестали застосувати стягнення, а через деякий час почали застосовувати заохочення.

Крім того вказують, що ухвалюючи рішення колегія суддів звернула увагу лише на арифметичне співвідношення кількості стягнень та заохочень, яке є необгрунтованими, оскільки всі стягнення ОСОБА_7 були погашені відповідно до закону, а заохочення ні.

Також посилаються, що колегія суддів не взяла до уваги, що шість з дев`яти застосованих до ОСОБА_7 стягнень, в тому числі три рази поміщення його до карцеру були застосовані до нього під час перебування в попередньому ув`язненні в період досудового розслідування.

В цей час до ОСОБА_7 неодноразово застосовувалося насильство та інші незаконні методи ведення слідства, в тому числі незаконне поміщення до карцеру з метою примусити змінити показання та за фактом відповідних неправомірних дій працівників Харківського СІЗО в даний час ДБР здійснюється досудове слідство у кримінальному провадженні № 0001183 за ознаками ч. 2 ст. 365 КК України.

Вказують, що колегія суддів не мотивувала відхилення нею витягу з ЄРДР, який в якості доказу був наданий стороною захисту.

Крім того зазначають, що три з дев`яти застосованих до ОСОБА_7 стягнень, були застосовані за так зване «міжкамерне спілкування» - за те, що під час пересування слідчим ізолятором та прогулянок ОСОБА_7 вітався з ув`язненими з інших камер.

Посилаються, що єдине і останнє стягнення, яке було застосовано до ОСОБА_7 під час відбування ним покарання (стягнення від 28.12.2018 р.) мало місце у зв`язку із вчиненням ним спроби непередбаченого листування.

При цьому, колегія суддів проігнорувала наданий стороною захисту доказ у вигляді переліку судових справ, за позовами ОСОБА_7 до держави Україна або її окремих органів, в якому було посилання на справу № 639/5588/18, в якій 18.11.2018 року слідчим суддею Жовтневого районного суду м. Харкова було постановлено ухвалу, якою констатовано порушення працівниками Харківського СІЗО прав ув`язнених на користування електронною поштою та зобов`язано забезпечити ОСОБА_7 можливістю користуватися електронною поштою для листування з близькими.

Також вказують, що колегія суддів зробила висновок, що підтримання соціально-корисних зв`язків з родиною, здобуття вищої освіти у сфері права та спілкування з громадським організаціями не свідчить про те, що останній став на шлях виправлення, що суперечить об`єктивним фактам та суперечить положенням Методики визначення ступеню виправлення засудженого, затвердженої наказом Мінюсту від 19.01.2023 р. № 294/5, яка відносить вказані обставини до таких, що свідчать про виправлення.

Крім того зазначають, що посилання колегії суддів на те, що обсяг та характер вчинених засудженим діянь, явну зневагу засудженого до невід`ємного права людини на життя свідчать про те, що він не став виправлення також не відповідають обставинам справи, але в даній справі вирішується питання не за покарання ОСОБА_7 за вчинений ним злочин, а питання про те, чи відбулися за час покарання зміни в його особистості, які свідчать про те, що він став на шлях виправлення і чи достатні такі зміни для того, щоб пом`якшити йому покарання.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та захисник в його інтересах адвокат ОСОБА_8 підтримали апеляційні скарги сторони захисту та просили задовольнити з підстав у них наведених. Прокурор ОСОБА_6 не погодилася із вимогами засудженого та захисника, вказала на законність та обгрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримано вказаних вимог закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, 08.01.2025 на адресу Київського районного суду м. Полтави надійшла заява від засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України.

Судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання засудженого, з чим погоджується і колегія суддів.

Так, на виконання вимог ЄСПЛ, викладених у рішенні «Петухов проти України», 06 листопада 2022 року набрав чинності Закон України № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі. Цим законом гарантується право особи, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, звернутися до суду з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Такі обставини не зобов`язують суд автоматично задовольняти кожне подібне звернення особи по факту відбуття покарання строком від 15 років. Рішення про заміну покарання відноситься до дискреційних повноважень суду та ухвалюється судом у кожному конкретному випадку індивідуально. При цьому для суду є важливим дослідити у сукупності всі відомості, які характеризують особу засудженого, оскільки суд повинен переконатися в тому, що за час відбування покарання в особистості засудженого відбулися певні позитивні зміни, які свідчать, що останній дійсно став на шлях виправлення, яке може відбутися без відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Приймаючи рішення щодо відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України, суд першої інстанції врахував та ретельно перевірив всі обставини, які мають значення для прийняття правильного судового рішення.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду Харківської області від 03.04.2017, із урахуванням ухвали Верховного Суду України від 20.03.2018, за ст. 348 КК України до довічного позбавлення волі.

Станом на день винесення оскаржуваного рішення 04.02.2025, з урахуванням зарахування строку попереднього ув`язнення в строк відбування покарання із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі, ОСОБА_7 відбув понад 20 років призначеного покарання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 82 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

При цьому ч. 12, 13 ст. 154 КВК України визначено обставини, які враховуються під час вирішення питання про заміну більш м`яким (позбавлення волі на строк від 15 до 20 років) покарання у виді довічного позбавлення волі.

Зазначені норми зобов`язують приймати таке рішення з урахуванням висновку адміністрації установи щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі, складання якого здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Метою подання такого висновку є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Окрім цього особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення.

Із характеристики на засудженого ОСОБА_7 від 14.11.2024 вбачається, що останній в установах виконання покарань перебуває з 10.08.2010. За час тримання в ДУ «Харківській слідчий ізолятор» в період з 10.08.2010 по 21.11.2011, в період з 19.06.2021 по 05.09.2017, в період з 22.03.2021 по 14.04.2022 мав 7 стягнень, що погашені в установленому законом порядку, заохочень не мав. До праці не залучався.

За час перебування в ДУ «Донецький слідчий ізолятор» в період з 21.11.2011 по 08.06.2012 характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав. До праці в установі не залучався.

За час тримання в ДУ «Темнівська виправна колонія № 100» в період з 08.06.2012 по 19.06.2012 характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав. До праці в установі не залучався.

За час тримання в ДУ «Київський слідчий ізолятор» в період з 05.09.2017 по 15.04.2018 та в період з 14.03.2020 по 22.03.2021 характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав. До праці в установі не залучався.

За час тримання в ДУ «Харківська установа виконання покарань (№27)» в період з 15.04.2018 по 14.03.2020 мав 2 стягнення, що погашені у встановленому законом порядку, заохочень не мав. До праці не залучався.

З 14.04.2022 по теперішній час відбуває покарання в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)». За час перебування в установі характеризується позитивно, стягнень не має, за сумлінну поведінку та ставлення до обов`язків чергового по камері має заохочення. До праці в установі не залучається. В установі перебуває на профілактичному обліку як особа схильна до втечі та нападу.

Поряд із цим, з матеріалів особової справи ОСОБА_7 вбачається, що до останнього рішенням від 17.10.2023 було застосовано стягнення, а саме заходи дисциплінарного впливу у виді проведення бесіди виховного характеру за порушення правил утримання, а саме створення конфліктної ситуації зі співкамерником, провокація його до протиправних дій, нецензурні висловлювання на адресу співкамерника, погроза фізичною розправою, обливання водою.

Отже, за весь час відбування покарання ОСОБА_7 має 10 стягнень (12.10.2020, 06.01.2011, 18.02.2011, 06.03.2013, 12.03.2013, 22.04.2013, 25.05.2016, 08.12.2016, 20.12.2018, 17.10.2023) та 3 заохочення (30.09.2022, 02.01.2023, 31.03.2023).

З наведеного слідує, що ОСОБА_7 на даний час не став на шлях виправлення, оскільки з моменту взяття його під варту та майже увесь строк відбуття покарання, порушує правила утримання, не працює.

Колегія судді бере до уваги висновок щодо ступеня виправлення засудженого, за яким ОСОБА_7 набрав загальний бал 71 та визнаний таким, що став на шлях виправлення, однак зазначений висновок є суперечливим та не узгоджується з дослідженими матеріалами особової справи, зокрема що стосується поведінки в конфліктних ситуаціях, оцінки агресивності та схильності до насильства.

Крім того, ОСОБА_7 не бере відповідальності за вчинені дії на себе в повній мірі, заходи індивідуальної програми виконує частково, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, що свідчить про те, що засуджений на даний час становить суспільну небезпеку.

Проаналізувавши вищевикладене, співвідношення несумлінного періоду з сумлінним періодом та співвідношення вказаних періодів з загальним строком відбуття покарання, наведене свідчить про відсутність сталої, послідовної та незмінної поведінки засудженого.

Процес виправлення і перевиховання має бути стабільним та послідовним.

Відомості про те, що засуджений ОСОБА_7 займає активну громадянську позицію, що підтверджується наданими ним довідками та подяками від військової частини НОМЕР_1 та ГО «Інститут розвитку Ветеранського руху», будує позитивні плани на майбутнє, підтримує соціально-корисні зв`язки з рідними, спілкується з громадськими організаціями, поставив за мету займатися саморозвитком, написанням статей, наданням юридичних послуг тощо, є недостатніми для доведення ним свого виправлення, це лише класифікує його, як особу, яка бажає виправитися і має до цього всі можливості однак, в розумінні ст. 82 КК України, своєю поведінкою і ставленням до праці ще не довела свого виправлення.

Свою неможливість працювати ОСОБА_7 обгрунтовує довідкою з ДУ "Полтавська установа виконання покарань (№23)", згідно з якою в режимному корпусі № 1, де передбачені камери для праці для засуджених до довічного позбавлення волі, не завершені роботи по реконструції та він не використовується.

Однак, засуджений перебуває у зазначеній установі з 14.04.2022, тобто незначний період відбутого ним покарання та ним не надано доказів того, що він намагався працевлаштуватися в інші періоди свого відбування покарання в інших установах.

Не підтвердженими є ствердження, що до ОСОБА_7 неодноразово застосовувалося насильство та інші незаконні методи ведення слідства, в тому числі незаконне поміщення до карцеру з метою примусити змінити показання, у зв`язку із чим за фактом відповідних неправомірних дій працівників Харківського СІЗО на даний час ДБР здійснюється досудове слідство у кримінальному провадженні № 0001183 за ознаками ч. 2 ст. 365 КК України, оскільки само лише внесення до ЄРДР відомостей викладених заявником, не свідчить про дійсність викладених у його заяві фактів, а свідчить про здійснення розслідування, а отже такі відомості підлягають перевірці та вони не підлягають врахуванню.

З урахуванням викладеного, висновки суду першої інстанції, щодо неможливості застосування до засудженого ОСОБА_7 заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний стро, на підставі ст. 82 КК України, є правильними і ґрунтуються на положеннях національного законодавства України, а отже ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та в його інтересах адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4