Справа № 742/3280/22 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/459/25
Категорія - ч. 2 ст. 121 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, одночасно в режимі відеоконференції із Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000904 від 07 жовтня 2022 року, за апеляційною скаргою прокурора Прилуцької окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 березня 2025 року, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , фактично проживаючого по АДРЕСА_3 , громадянина України, з неповною середньою освітою, неодруженого, який має двох неповнолітніх дітей, непрацюючого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 виправданий за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

Визнано ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України та призначене покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, з покладення обов`язків, відповідно до ст. 76 КК України.

Зараховано у строк покарання ОСОБА_6 48 днів перебування під вартою, з розрахунку один день тримання під вартою відповідає одному дню позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 1510 грн. 24 коп. процесуальних витрат.

Питання про долю речових доказів вирішено згідно вимог ст. 100 КПК України.

Відповідно до вироку суду, органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що 06 жовтня 2022 року у період з 22:00 до 23:00 год. у АДРЕСА_4 , між ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_10 під час спільного вживання алкогольних напоїв виникла сварка. У ході конфлікту, за версією обвинувачення, ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно наніс удар кухонним ножем у підколінну ділянку правої ноги потерпілого, спричинивши тяжке тілесне ушкодження, яке призвело до смерті ОСОБА_10 від масивної крововтрати.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, суд прийшов до висновку, що у діях обвинуваченого ОСОБА_6 відсутній умисел щодо спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, а тому перекваліфікував дії ОСОБА_6 з ч.2 ст. 121 КК України на ч.1 ст. 119 КК України (вбивство через необежність).

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що 06 жовтня 2022 року приблизно о 23:00 годині ОСОБА_11 та ОСОБА_10 перебували у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , де спільно розпивали алкогольні напої. Перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_6 необережно тримав ніж лезом догори, пошкодив підколінну ділянку правої ноги потерпілого, не передбачаючи можливих наслідків своїх дій, які міг і повинен був передбачити. Обвинувачений, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, тримав у руках кухонний ніж, який використовував для нарізання їжі. Потерпілий ОСОБА_10 , також перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, змінив положення тіла та, не усвідомлюючи небезпеки, випадково зачепив ногою лезо ножа, що знаходився у руках обвинуваченого.

Внаслідок отриманого поранення у ОСОБА_10 виникла масивна крововтрата, яка стала причиною настання смерті. У результаті цього випадкового контакту було спричинене колото-різане поранення підколінної ділянки правої нижньої кінцівки, що спричинило пошкодження підколінної вени та призвело до масивної крововтрати і смерті потерпілого.

Встановивши вказані обставини, суд кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.1 ст. 119 КК України (вбивство через необережність), оскільки обвинувачений не передбачав можливості настання смерті потерпілого, хоча за певних обставин повинен був і міг її передбачити.

В апеляційній скарзі прокурор, просить вирок суду щодо ОСОБА_6 скасувати, через неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України , та призначити покарання 9 років позбавлення волі.

Зарахувати у строк призначеного покарання перебування ОСОБА_6 під вартою 48 днів.

Стягнути з ОСОБА_6 1510 грн. 24 коп. процесуальних витрат на користь держави.

Речові докази кухонний ніж знищити. Мобільний телефон повернути ОСОБА_6 , зразки крові, клапоть шкіри, зрізи нігтьових пластин, дактилосліди, карту пам`яті зберігати у справі.

Обґрунтовуючи свої вимоги та посилаючись на положення ст. 370 та п.2 ч.3 ст. 374 КПК України, прокурор вважає, що такі вимоги судом дотримані не були.

Крім того, зібрані під час досудового розслідування докази суд у мотивувальній частині вироку лише перерахував, не зазначивши, що саме вони підтверджують або спростовують.

Звертає увагу, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 121 КК України, характеризується умисною виною. Умисел при цьому може бути як прямим, так і непрямим. Винний усвідомлює, що може заподіяти шкоду здоров`ю потерпілого і бажає або свідомо припускає її настання.

Для застосування ч.2 ст. 121 КК України у цих випадках обов`язковим є встановлення необхідного причинного зв`язку між тяжким тілесним ушкодженням і смертю, що сталася.

У тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`я, відповідальність настає за тілесне ушкодження, яке було фактично заподіяно. Проте, на переконання прокурора, суд цього не врахував.

Так, згідно дослідженого в судовому засіданні протоколу слідчого експерименту від 07 жовтня 2022 року та відеозапису слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_6 та його захисника, вбачається, що обвинувачений сидячи за столом навпроти потерпілого, узявши із столу до рук ніж направив його лезом в бік потерпілого, який у цей час сидів за столом навпроти ОСОБА_6 та наніс поранення підколінної області правої ноги останньому, після проведення зазначеної слідчої дії заперечень від учасників не надходило.

Тоді як надані показання обвинуваченим в судовому засіданні не узгоджуються з дослідженими доказами. Зокрема, відповідно до показань судово-медичного експерта ОСОБА_12 , наданих в судовому засіданні, нанесення потерпілому такого поранення одразу викликає значну кровотечу, яку не міг не бачити обвинувачений і не відчути потерпілий, а тому подальше розпиття ними спиртних напоїв викликає сумніви. Відтак, усі оцінені у сукупності докази, на переконання сторони обвинувачення доводять, що ОСОБА_6 умисно заподіяв потерпілому ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило його смерть і ці дії слід кваліфікувати саме за ч.2 ст. 121 КК України.

Крім того, апелянт звертає увагу на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам справи та особі обвинуваченого.

При призначенні покарання ОСОБА_6 судом не було дотримано положень ст.ст. 65, 50 КК України, як не було враховано і те, що обвинувачений при вчиненні злочину перебував у стані сп`яніння, та саме від його дій настала смерть обвинуваченого. Крім того, ОСОБА_6 жодним чином не намагався надати допомогу потерпілому, не викликав швидку допомогу, знехтував наслідками, у скоєному не розкаявся та не визнав вину у заподіянні тілесних ушкоджень. При цьому ОСОБА_6 характеризується посередньо, не працює та не займається суспільно-корисною працею, а тому призначене судом покарання є занадто м`яким та таким, що не відповідає суспільній небезпеці скоєного та наслідкам, що настали.

В доповненні до апеляційної скарги прокурор просить при засудженні ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України зарахувати в строк відбування покарання термін його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 24.11.2022 по 24.01.2023 року, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі. Просить стягнути процесуальні витрати та вирішити долю речових доказів.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та доповнення до неї, наполягав, що докази зібрані у кримінальному провадженні доводять вину ОСОБА_6 у вчиненні саме злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, пояснення обвинуваченого, який заперечував проти аргументів прокурора, вказуючи, що він не мав жодного умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, а всі події були наслідком саме необережних дій останнього, захисника, який підкреслював відсутність в матеріалах справи доказів щодо умислу в діях обвинуваченого на вчинення злочину, а тому просив залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, як безпідставну, потерпілу, яка підтримувала апеляційну скаргу прокурора і в той же час вказувала на гарні стосунки її покійного сина з обвинуваченим, вона очевидцем події не була, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Мотивувальна частина обвинувального вироку повинна відповідати вимогам, викладеним у п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України. При цьому слід звернути увагу на відповідні положення постанови № 5 від 29.06.1990 року Пленуму Верховного суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку».

Так, у п. 15 вказаної Постанови наголошується на те, що згідно з КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом, доведеним, з обов`язковим зазначенням місяця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів. У цій частині вироку потрібно викласти увесь обсяг обвинувачення, визнаного судом доведеним, а також обставини, які визначають ступінь винності кожного з обвинувачених, їх роль у вчиненні злочину, а після цього докази, покладені судом на обґрунтування своїх висновків.

Формулювання недоведеної частини пред`явленого обвинувачення з наведенням підстав, з яких воно визнається недоведеним, повинно бути викладено після доказів, якими обґрунтовано доведену частину обвинувачення.

Оскільки в мотивувальній частині вироку суд обґрунтовує рішення, яке буде викладене ним у резолютивній частині вироку, то воно повинно відповідати резолютивній частині.

Зазначених вимог кримінального процесуального суд не виконав, за одні й ті самі дії виправдав та засудив ОСОБА_6 , що суперечить як фактичним обставинам справи, так і вимогам кримінального процесуального закону.

У разі, якщо під час судового розгляду знайшло підтвердження менш тяжке обвинувачення, ніж інкриміноване, суд викладає фактично встановлені ним обставини, наводить аргументи на підтвердження цих обставин та мотивує, чому не погоджується з кваліфікацією сторони обвинувачення. Відповідно і в резолютивній частині вироку зазначає про визнання винуватим за тим обвинуваченням і кваліфікацією, не виправдовуючи за кваліфікацією, яка визнана неправильною.

Положеннями ч. 1 ст. 91 КК України визначені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Серед іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченому. Тому наведені у вироку фактичні дані у своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що у свою чергу дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Як свідчить зміст оскаржуваного вироку, за результатами судового розгляду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність в діях обвинуваченого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України та в мотивувальній частині зазначив про те, що дії ОСОБА_6 підлягають перекваліфікації з ч. 2 ст. 121 на ч.1 ст. 119 КК України. В той же час в резолютивній частині вироку суд виправдав ОСОБА_6 за ч.2 ст. 121 КК України та визнав його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України.

Разом з тим, всупереч вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, в мотивувальній частині вироку, суд хоча і сформулював обвинувачення, яке було визнано судом доведеним, проте суд не виклав формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним саме за ч.1 ст. 119 КК України, зазначивши,що саме потерпілий при зміні положення тіла зачепив ногою лезо ножа. Вказане свідчить про відсутність чіткого розуміння, які ж обставини були судом встановлені у діях обвинуваченого ОСОБА_6 за результатами розгляду кримінального провадження, а які підлягали виключенню з обсягу висунутого обвинувачення.

Більш того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та вироку, суд усупереч вказаним вимогам закону в мотивувальній частині вироку, не виклавши чітко обвинувачення визнаного судом доведеним, навів докази покладені ним в обґрунтування своїх висновків по пред`явленому ОСОБА_6 обвинуваченню за ч. 2 ст. 121 КК України, але констатував про відсутність в обвинуваченого умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до смерті потерпілого та прийшов до висновку про наявність підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 1 ст. 119 КК України, а саме вбивство через необережність.

При цьому суд апеляційної інстанції підкреслює, що посилаючись у вироку на докази, суд першої інстанції фактично не проаналізував ці докази в контексті дій обвинуваченого, які на думку місцевого суду свідчать про вбивство через необережність, хоча з тих же висновків суду наявність ножа на столі з продуктами вказує на його використання для нарізання їжі. Тобто, відхиляючи версію сторони обвинувачення щодо умислу в діях обвинуваченого щодо спричинення тілесних ушкоджень суд не вказує, яким чином наявність ножа поруч з продуктами суперечить спрямованості його використання ОСОБА_6 для нанесення умисних тілесних ушкоджень людині.

Крім того, посилаючись на показання потерпілої ОСОБА_9 матері загиблого, яка вказала про товариські відносини її сина та обвинуваченого, суд фактично спростовує наявність будь-якої агресії чи ворожості, проте залишає поза увагою, що в пред`явленому обвинуваченні мова і не йде про тривалі ворожі стосунки, а вказано саме про сварку, яка виникла на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, що не може бути спростовано лише показаннями особи, яка не була прямим очевидцем інкримінованих подій, а отже суд дає свою оцінки щодо обставин, які знаходяться поза межами обвинувачення, яке перевіряється судом доказами, та, навпаки, не аналізує докази в розрізі предмету доказування.

Тобто, фактично суд не дав належної оцінки обставинам ні в контексті пред`явленого обвинувачення, ні щодо обставин, які він вважав доведеними, що свідчить про відсутність обґрунтованих мотивів при прийнятті відповідного рішення.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 415 КПК суд апеляційної інстанції не має права наперед вирішувати питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, оскільки ці питання належить вирішити при новому розгляді судом першої інстанції, під час якого слід ретельно перевірити доводи, які викладені в апеляційній скарзі прокурора окружної прокуратури, за результатами якого постановити законне та обґрунтоване рішення.

При цьому, апеляційний суд враховує положення ч. 1 ст. 412 КПК України, відповідно до яких істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Оскільки судом першої інстанції при розгляді справи були порушені загальні засади кримінального провадження, а саме законність, то вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

При новому розгляді суду першої інстанції необхідно усунути зазначені порушення закону, ретельно дослідити обставини, зазначені в цій ухвалі, надати належну оцінку доказам з урахуванням позицій сторін обвинувачення та захисту з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, із зазначенням мотивів, з яких суд приймає до уваги одні докази та відкидає інші, і в залежності від установлених обставин, ухвалити законне, обґрунтоване та належним чином умотивоване рішення. У тому числі, за наявності підстав, обґрунтувати рішення в частині призначеного покарання.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 412, 424 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Прилуцької окружної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 скасувати, призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15