Справа № 462/7169/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1087/24 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № 0000420 за апеляційною скаргою зі змінами прокурора Франківської ОП м. Львова ОСОБА_6 , апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_7 № 0000420 на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 19.09.2024 року стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дебальцево, Донецької області, українця, громадянина України, який не одружений, не являється особою з інвалідністю, з середньою-спеціальною освітою, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України, за участю:

прокурора - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

встановила:

Захисник подав апеляційну скаргу, а прокурор подав апеляційну скаргу зі змінами, на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 19.09.2024 року, яким ОСОБА_8 обвинувачено у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено покарання у виді 3 років обмеження волі.

На підставі ч.1 ст. 71, п.4 ч.1 ст. 72 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 07.08.2023 року (№462/5900/23) та остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді 3 років 20 днів обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням протягом іспитового строку тривалістю 1 рік.

Зобов`язано ОСОБА_8 , відповідно до ч.1 п.1, 2 ст. 76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання протягом іспитового строку.

Стягнуто з ОСОБА_8 в дохід держави 3029 гривень 12 копійок процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Вирішено питання з речовим доказом в порядку ст. 100 КПК України.

Даний вирок оскаржив прокурор, який подав апеляційну скаргу зі змінами та просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України та призначити покарання у виді 3 років обмеження волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 07.08.2023 року (№462/5900/23) та остаточно визначити ОСОБА_8 покарання у виді 3 років 20 днів обмеження волі.

У решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, прокурор вважає, що зазначене судове рішення суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання та звільнення від його відбування, невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Як вбачається із вироку Залізничним районного суду м. Львова від 07.08.2023 ОСОБА_8 було призначене покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 гривень. Разом з цим, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 08.02.2024 призначене вироком покарання у виді штрафу замінено на покарання у виді 240 годин громадських робіт. Вказане покарання у виді громадських робіт згідно із інформації органу пробації, обвинуваченим не відбуто.

Нове кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 309 КК України, вчинене ОСОБА_8 02.09.2024, тобто у період невідбутого покарання, призначеного за попереднім вироком від 07.08.2023 у виді штрафу у розмірі 17 000 гривень, яке в подальшому замінено ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 08.02.2024 на покарання у виді 240 годин громадських робіт.

Наведене свідчить, що покарання, призначене обвинуваченому за попереднім вироком Залізничного районного суду м. Львова від 07.08.2023 у виді штрафу та змінене ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 08.02.2024 на покарання у виді 240 годин громадських робіт не досягло своєї мети, яка полягала у виправленні ОСОБА_8 та запобіганні вчиненню ним нових кримінальних правопорушень. Більше того, вказане покарання засуджений мав відбувати реально.

Суд першої інстанції, призначаючи покарання за даним вироком, фактично змінив вирок від 07.08.2023, який набрав законної сили, в частині призначеного покарання. За таких умов ОСОБА_8 , з огляду на те, що будь-яке реальне покарання є тяжчим від покарання, призначеного умовно, не поніс справедливого покарання за злочин, за який його засуджено вироком Залізничного районного суду м. Львова від 19.09.2024.

Даний вирок оскаржив захисник обвинуваченого, який просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст.309 КК України та призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду строком 1 рік, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ч.2 ст.59-1 КК України.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 07.08.2023, виходячи із передбаченого ст. 72 КК України співвідношення, що одному дню пробаційного нагляду відповідає вісім годин громадських робіт, остаточно, призначити покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік 20 днів з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ч.2 ст.59-1 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, апелянт вважає, що зазначене судове рішення суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання та звільнення від його відбування, невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Суд першої інстанції при винесенні вироку, на думку апелянта, зобов`язаний виходити із необхідності відповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особистості засудженого, можливості виправлення особи без відбуття покарання у місцях обмеження або позбавлення волі. Відповідно сторона захисту вважає даний вирок занадто суворим, а тому таким, що підлягає зміні на підставі наступних обставин. Обставиною, що пом`якшує покарання є визнання вини в повному обсязі, його щиросердне розкаяння. За час проведення досудового слідства ОСОБА_8 вже багаторазово пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення та у скоєному проявив щиросердне розкаяння. Обтяжуючі обставини відсутні. З урахуванням усіх вищевказаних характеристик та обставин суд мав можливість та законні підстави призначити ОСОБА_8 менш суворе покарання в межах санкції статті. На підставі принципів індивідуалізації, гуманізації та справедливості покарання, враховуючи інформацію про особистість обвинуваченого, наявності пом`якшуючої обставини покарання та відсутності обтяжуючих, апелянт вважає, що достатнім у даному випадку було б покарання у виді 1 року пробаційного нагляду.

Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_8 , діючи всупереч положень Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їхніх аналогів і прекурсорів», Закону України «Про засади протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин та зловживання ними», умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді порушення правил обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, тобто діючи з прямим умислом, вчинив кримінальний проступок у сфері незаконного обігу психотропної речовини.

Так, 02.09.2024 року близько 21:00 год., прогулюючись на вул. Землеробна у м. Львові, поруч з зеленими насадженнями біля одного із дерев на землі знайшов (придбав) полімерний зіп-пакет із вмістом кристалоподібної речовини білого кольору. Зрозумівши, що це психотропна речовина, обіг якої заборонено, а саме РVР, ОСОБА_8 вирішив привласнити знайдений полімерний зіп-пакет, в якому знаходилась кристалоподібна речовина білого кольору та зберігав такий при собі з метою подальшого власного самостійного вживання, без мети збуту, заховавши його до правої кишені шортів.

Цього ж дня, близько 21:11 год. ОСОБА_8 , знаходячись на вул. Кульпарківська 226 А, що у м. Львові та зберігаючи при собі вказану психотропну речовину був виявлений працівниками поліції, яким у подальшому добровільно видав із правої кишені шортів полімерний зіп-пакет, в якому знаходилась кристалоподібна речовина білого кольору.

Виявлена та вилучена у ОСОБА_8 кристалоподібна речовина білого кольору, згідно висновку експертизи наркотичних засобів, їх аналогів і прекурсорів, являється психотропною речовиною - РVР, яка згідно постанови Кабінету міністрів України №770 від 06.05.2000, якою затверджено «Перелік наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено. Загальна маса РVР, яка вилучена у ОСОБА_8 становить 0,3959 грам, що згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України № 188 від 01.08.2000 року «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу» перевищує невеликий розмір 0,15 грам.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 судом апеляційної інстанції було належним чином повідомлений про розгляд справи, однак в суд апеляційної інстанції не прибув з невідомих причин, клопотання про відкладення не подавав.

Обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував про розгляду справи за відсутності його захисника.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора ОСОБА_9 , який просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора зі змінами та залишити без задоволення апеляційну скаргу сторони захисту, думку обвинуваченого ОСОБА_8 , який залишив вирішення апеляційних вимог прокурора та захисника на розсуд суду, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.309 КК України є правильною, оскільки останній вчинив незаконне придбання, зберігання наркотичних засобів та психотропних речовин без мети збуту.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок місцевого суду лише в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному проступку, передбаченому ч.1 ст.309 КК України, вчиненому за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам.

Доводи апеляційної скарги зі змінами прокурора знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Так частиною 1 статті 309 КК України передбачено кримінальну відповідальність за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту.

Відповідно до п.2 ст. 409 КПК України підставою для скасування вироку може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи скоєння ОСОБА_8 кримінального проступку, який підтверджується матеріалами кримінального провадження та доводами наведеними у вироку, крім того дав діям обвинуваченого правильну юридичну оцінку.

Доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного у вироку проступку, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України, є встановлено у відповідності до чинного законодавства, в апеляційних скаргах не оспорюється та, на думку колегії суддів, є обгрунтованою.

Що стосується апеляційної скарги зі змінами поданої прокурором у справі про неправильне застосування судом положень ст.75 КК України щодо призначеного покарання, то колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги зі змінами поданої прокурором в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Однак суд першої інстанції безпідставно у резолютивній частині вироку застосував до обвинуваченого ОСОБА_8 вимоги ст. 75, 76 КК України оскільки в мотивувальній частині про це нічого не зазначено і навпаки описано наступне.

«При призначенні обвинуваченому виду та міри покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії проступків, вчинений умисно, особу винного, який раніше судимий, визнав повністю свою вину та розкаявся у вчиненому кримінальному проступку, такі пом`якшуючі обставини як щире каяття, обставини, які обтяжують покарання судом не встановлені, на обліках в психоневрологічному та у медичному центрі превенції та терапії узалежнень не перебуває /матеріали кримінального провадження арк. 43, 45/, матеріальна шкода кримінальним проступком не завдана, а тому виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що ОСОБА_8 слід обрати покарання у виді обмеження волі у межах санкції статті обвинувачення, що відповідає особі обвинуваченого та є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст. 50 КК України - цілей покарання, із застосуванням ст. 75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням, оскільки на думку суду припинення протиправної поведінки та недопущення кримінальних правопорушень з його боку у майбутньому можливе за ефективного контролю поведінки, а виправлення можливе без реального відбування покарання, із покладенням обов`язків, передбачених ч.1 п.1, 2 ст. 76 КК України.

Крім цього, вироком Залізничного районного суду м. Львова № від 07.08.2023 року 462/5900/23 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17000 грн. 00 коп.

Згідно відомостей вимоги УІАП при ГУ НП у Львівській області ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 08.02.2024 року призначене вироком покарання у виді штрафу замінено на покарання у виді 240 громадських робіт.

Згідно п.4 ч.1 ст. 72 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню обмеження волі або арешту відповідають вісім годин громадських робіт.

Таким чином, за правилами визначеними ст. 71, 72 КК України суд приходить до переконання про необхідність до призначеного покарання ОСОБА_8 частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Залізничного районного суду м. Львова від 07.08.2023 року.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Згідно вимог ст. 118 КПК України до процесуальних витрат належать витрати, пов`язані із залученням експерта. Відповідно до ч.2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Із матеріалів справи вбачається, що документально підтверджені витрати на проведення експертиз по справі становлять 3029 (три тисячі двадцять дев`ять) гривень 12 копійок /матеріали кримінального провадження арк. 33/, оскільки проведення даної судової експертизи /висновок експерта №CЕ-19/114-24/20938-НЗПРАП від 11.09.2024 р./ було зумовлено доведення скоєння кримінального проступку обвинуваченим.

На підставі ч.9 ст.100 КПК України питання про долю речових доказів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Відтак, питання про долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.»

Відповідно з висновком зазначеним в резолютивній частині щодо призначеної міри покарання та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з встановленням іспитового строку, у відповідності до вимог ст. 75КК України, колегія суддів погодитися не може з врахуванням наступного.

Статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступенем тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановленні відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

На переконання колегії суддів судом першої інстанції при звільненні ОСОБА_8 від призначеного покарання, за ч.1ст. 309 КК України, з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, належним чином не було наведено та обґрунтовано переконливі мотиви на підставі яких суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді обмеження волі.

Судом першої інстанції не було враховано, що при вирішенні зазначеного питання він має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, які мають значення та впливають на призначення покарання. Лише після вирішення питання про призначення виду та розміру покарання, необхідно встановити достатні підстави для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши й оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, з наведенням конкретних мотивів прийнятого рішення.

Однак суд першої інстанції нічого не описав у вироку, як підставу для застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України так і не врахував в повній мірі поведінку обвинуваченого, який не бажає ставати на шлях виправлення та не виконує добровільно жодне рішення судів, ухвалених стосовно нього. ОСОБА_8 а ні штрафу не сплатив, а ні громадські роботи не відпрацював.

Відповідно покликання прокурора в апеляційній скарзі зі змінами про те, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання, із застосуванням ст.75 КК України, є безпідставним та недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, з урахуванням вказаних обставин, на думку колегії суддів, застосування щодо ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання виправленню засудженого і попередженню вчинення нових злочинів. У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги зі змінами прокурора про безпідставне застосування судом положень ст.75 КК України стосовно ОСОБА_8 .

Апеляційні вимоги сторони захисту, про можливість застосування до обвинуваченого вимог ч.2 ст. 59-1 КК України, тобто призначення покарання у виді пробаційного нагляду, є необґрунтованими, оскільки обвинувачений на шлях виправлення не бажає ставати і маючи невідбуте покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 07.08.2023 року у виді штрафу, яке було змінено ухвалою Залізничного районного суду від 08.02.2024 на покарання у виді громадських робіт, яке ОСОБА_8 не відбув, а навпаки скоїв новий злочин. Тому інші характеризуючі обвинуваченого дані не можуть вплинути на міру покарання.

У зв`язку з необхідністю погіршення становища обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання підлягає скасуванню із постановленням вироку апеляційним судом у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст. 420 КПК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 у виді обмеження волі, яке підлягає реальному відбуттю, колегія суддів враховує вимоги ст. 65 КК України та обставини, встановлені судом першої інстанції при призначенні покарання, які в апеляційній скарзі не оспорювалися.

Зокрема при призначенні покарання ОСОБА_8 колегія суддів, враховуючи ступень тяжкості вчиненого проступку, який скоїв обвинувачений, а саме незаконно придбав та зберігав психотропні речовини без мети збуту; особи обвинуваченого, який раніше судимий, на шлях виправлення не став та вчинив новий злочин в сфері обігу наркотичних засобів, визнав повністю свою вину та розкаявся у вчиненому кримінальному проступку; обставин, які обтяжують покарання судом не встановлені; на обліках в психоневрологічному та у медичному центрі превенції та терапії узалежнень не перебуває, а тому дійшла переконання, що ОСОБА_8 необхідно призначити покарання, у відповідності до діючого законодавства, в межах санкції статті обвинувачення, з фактичним відбування покарання у виді обмеження волі.

Дані вимоги відповідають ст. 50 КК України та узгоджуються із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідають основній його меті як заходу примусу.

Відтак вирок суду першої інстанції по даній справі підлягає скасуванню в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 з постановленням нового вироку.

Керуючись ч.15 ст. 615 ст.ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420, 424 КПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу зі змінами прокурора Франківської ОП м. Львова ОСОБА_6 - задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Залізничного районного суду м.Львова від 19.09.2024 року яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України - скасувати в частині призначення покарання.

Визнати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України та призначити покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Залізничного районного суду м.Львова від 07.08.2023 року (№462/5900/23) та остаточно визначити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді 3 (трьох) років 20 (двадцяти) днів обмеження волі.

У решті вирок залишити без змін.

Строк відбування покарання рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: