ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 644/6700/23

провадження № 51-1872 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2025 рокув кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000886 від 11 червня 2023 року, за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 5 місяців.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, ОСОБА_7 11 червня 2023 року, знаходячись за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , замовив у інтернет магазині «Тедді» 5 грам метадону, з безконтактним способом отримання замовлення.?

Того ж дня, отримавши координати та фото, де розміщено місце так званої закладки, у денний час, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку № 14-А по вул. 12-го Квітня в м. Харкові, забрав 10 розфасованих згортків в ізоляційній стрічці білого кольору, всередині яких знаходилася порошкоподібна речовина білого кольору, які останній помістив до лівої кишені одягнених на ньому штанів, тим самим незаконно придбав вказаний наркотичний засіб та з вказаного часу почав його зберігати.

Надалі, 11 червня 2023 року о 12:41, біля будинку № 49 по вул. Біблика в м. Харкові, ОСОБА_7 було затримано працівниками поліції у порядку ст. 208 КПК України та в ході його обшуку з лівої кишені одягнених на ньому штанів виявлено та вилучено 10 розфасованих згортків наркотичного засобу, обіг якого обмежено - метадон, який в перерахунку на суху речовину становить 0,3287 грам, 0,3366 грам, 0,3393 г, 0,3129 г, 0,3484 г, 0,3462 г, 0,3409 г, 0,3429 г, 0,3309 г, 0,3237 г, що є великим розміром.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 20 лютого 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2024 року - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи,просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зокрема зазначає, що:

· у діях ОСОБА_7 наявний склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 307 КК України, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_8 , яким надана неналежна правова оцінка;

· апеляційний суд у порушення статей 404 та 407 КПК України за власною ініціативою змінив формулювання обвинувачення, виключивши мету вчиненого злочину «для подальшого збуту», чим викривив зміст рішення місцевого суду;

· безпосередньо не дослідив суд апеляційної інстанції докази та безпідставно не задовольнив відповідне клопотання прокурора;

· поза увагою судів залишилися дані про особу обвинуваченого, що призвело до призначення м`якого покарання;

· ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України і не узгоджується з практикою Верховного Суду.

Письмових заперечень від інших учасників кримінального провадження на касаційну скаргу сторони обвинувачення до Верховного Суду не надходило.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримала подану касаційну скаргу, просила скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. У ході перегляду судових рішень в касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень.

Статтею 370 КПК України встановлено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Для постановлення такого судового рішення суд апеляційної інстанції з дотриманням визначеної главою 31 КПК України процедури повинен перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості (це передбачає оцінку оскарженого судового рішення на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам провадження та дослідженим у судовому засіданні доказам), яке також повною мірою відповідатиме вимогам статей 370, 419 цього Кодексу.

Водночас така перевірка має бути зроблена із додержанням усіх вимог чинного законодавства, об`єктивно, неупереджено, а її результатом має бути законне та справедливе вирішення поданих апеляційних скарг для реалізації прав кожного на справедливий суд і перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції.

Зі змісту положень ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368 - 380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а у випадку залишення апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.

Так, за наслідками касаційного перегляду апеляційний суд дотримався зазначених вище вимог з огляду на таке.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, тобто у незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу у великому розмірі з метою збуту.

У свою чергу Верховний Суд неодноразово вказував, що мета вчинення кримінального правопорушення згідно зі ст. 91 КПК України є однією з обставин, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні шляхом збирання, перевірки та оцінки доказів. Так, про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів може свідчити як відповідна домовленість з особою, яка придбала ці засоби чи речовини, так й інші обставини, зокрема: великий або особливо великий їх розмір; спосіб упакування та розфасування; поведінка суб`єкта злочину; те, що особа сама наркотичні засоби або психотропні речовини не вживає, але виготовляє та зберігає їх тощо.

За сталою практикою Верховного Суду, про умисел на збут наркотичних засобів та психотропної речовини можуть свідчити, зокрема, такі обставини, як надмірна для вживання однією особою кількість вилученої речовини, вжиття засудженим додаткових заходів конспірації своєї діяльності, сукупність засобів різних видів, їх кількість, спосіб упакування та розфасування, методи приховування та інші достатні взаємопов`язані між собою докази, які в сукупності вказують на те, що особа мала умисел на збут цих речовин.

Якщо висновок суду про наявність умислу особи на збут наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів ґрунтується на великому або особливо великому розмірі відповідної речовини, її упакуванні та розфасуванні, то у такому випадку повинні бути досліджені обставини, за яких особа придбала відповідний засіб чи речовину, в тому числі, чи залежало від волі особи те, який розмір речовини опиниться у володінні особи, та її розфасування. Зокрема, якщо особа здійснює свідоме придбання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів у значному розмірі (шляхом купівлі, обміну, безоплатно), виготовляє їх, зберігає у відповідному фасуванні, що об`єктивно перевищує потреби такої особи у власному вживанні, то в такому випадку може мати місце умисел на збут.

З оскаржених судових рішень убачається, що за результатом судового розгляду місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд дійшов переконання, що стороною обвинувачення не було доведено належними та допустимими доказами наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а саме - не було встановлено доказів щодо умислу на збут наркотичних засобів.

Так, суди ретельно проаналізували пояснення засудженого, відповідно до яких він не мав мети збуту, не погоджувався з визначеним великим розміром наркотичної речовини. Зауважував, що він тривалий час з 14 років вживає наркотичну речовину, останні два роки намагається позбутись залежності шляхом отримання замісної терапії, але йому не вистачає відповідної кількості метадону, якій він отримує, тому придбав для себе 5 грамів. Вказував, що замовляв періодично, але для себе, оскільки після отримання замісної терапії відчував себе погано. Пояснював, що придбав наркотичну речовину через мережу Інтернет, поклав собі пакет в карман, не оглядав, йшов по вулиці із дружиною, під`їхала поліція та коли працівники поліції запитали чи є щось заборонене одразу видав пакет з метадоном, але здивувався, що там 10 згортків. Зазначав, що сприяв досудовому розслідуванню, добровільно видав пакет з речовиною, це був саме метадон, він добровільно надав згоду на огляд його телефону, сам його розблокував та показував номери Імей, в телефоні дійсно були фото території, але вони були виконані ще в 2022 році, та він отримував це як інформацію де забрати замовлення для себе. Звертав увагу на те, що ОСОБА_8 особисто не знає, може бачив, як особу яка вживає наркотичні речовини, але наполягав на тому, що він йому нічого не продавав.

Суди також дослідили виписку з медичної картки № 240 КНП «ХОР ОНД» від 11 червня 2023 року, відповідно до якої ОСОБА_7 , який в момент проведення огляду о 20:10, знаходився у стані наркотичного сп`яніння (метадон), що встановлений за результатами лабораторного токсикологічного дослідження №487. До того ж, відповідно до змісту копії листка призначення №494 від 07 серпня 2015 року ТОВ «Аксіома Медікал» ОСОБА_7 отримує наркотичні речовини, а саме метадон по 125 мг, в рамках замісної терапії (листок отримання з 07 червня 2023 року по 16 червня 2023 року щоденно).

Водночас поза увагою судів не залишились показання свідка ОСОБА_8 в частині збуту ОСОБА_7 наркотичної речовини, які суди оцінили критично, оскільки в ході його допиту не було встановлено час, дату, місце придбання наркотичної речовини. Крім того, ОСОБА_7 заперечував проти наданих показань свідка щодо їх знайомства та те, що він здійснює продаж речовини на постійній основі. Крім цього, суди слушно зауважили, що показання свідка ОСОБА_8 також не підтверджені іншими належними доказами. До того ж суди взяли до уваги і те, що ОСОБА_8 (відповідно до його пояснень) вживає різні наркотичні речовини, що впливає на його пам`ять, інколи забуває певні обставини, а також те, що останній напередодні допиту у якості свідка вживав наркотичні речовини та алкогольні напої.

У той же час суди надали оцінку показанням свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (працівників патрульної поліції), згідно з якими ОСОБА_7 одразу повідомив про наявність у нього забороненої речовини, продемонстрував зіп-пакет, у подальшому в присутності понятих та свідків в приміщенні райвідділу добровільно видав пакет, в якому знаходились окремо запаковані 10 пакетів з метадоном, добровільно видав мобільний телефон для огляду та одразу повідомив про придбання наркотичної речовини через Інтернет ресурс для власного вживання.

За результатом судового розгляду суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що зберігання ОСОБА_7 значно більшого об`єму наркотичних речовин, ніж йому необхідно для індивідуального вживання, яке було у розфасованому та поділеному на порції виді, не свідчать про наявність у ОСОБА_7 умислу саме на збут наркотичної речовини, оскільки лише вилучення великої кількості наркотичного засобу, за відсутності інших доказів, не може бути визначальним для підтвердження скоєння обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

До того ж суди врахували і те, що сторона обвинувачення добровільно відмовилась від наданих доказів у вигляді матеріалів НСРД, оскільки неможливо технічно відтворити записи з носіїв MSDHC від 23 червня 2023 року, які є додатками до протоколу.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що в цьому випадку, враховуючи, що ОСОБА_7 тривалий час вживав наркотичні засоби та перебував протягом двох років на замісній терапії у вигляді метадону, в дозі 125 мг, зважаючи на його показання щодо недостатності отримуваної ним дози замісної терапії, а також показання працівників поліції щодо повідомлення обвинуваченим про придбання вказаного наркотичного засобу для власного вживання та добровільне надання обвинуваченим наркотичної речовини та свого телефону, сукупність доказів підтверджують скоєння ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України.

Тож доводи касаційної скарги прокурора не знаходять свого підтвердження.

Щодо доводів касаційної скарги про неналежне формулювання судом обвинувачення

Так, за сталою судовою практикою важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків сторони обвинувачення, але й для дослідження в суді обставин вчиненого кримінального правопорушення та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності повинні давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу злочину, що у свою чергу дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, у зв`язку з чим конкретність викладення фактичних обставин у кримінальному провадженні, а отже, і обвинувачення особи, не повинно викликати сумнівів.

Закон не вимагає детального викладу обставин вчинення кримінального правопорушення, однак ті, які мають важливе значення і безпосередньо впливають на винуватість особи, повинні бути відображені у фактичних обставинах настільки детально та конкретно і в такий спосіб, оскільки правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист.

Як убачається з матеріалів справи, дійсно місцевий суд визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та у своєму вироку зазначив, що « ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу, обіг якого обмежено - метадону, отримавши координати та фото, де розміщено місце так званої закладки, 11 червня 2023 року у денний час, більш точного часу не встановлено, знаходячись біля будинку № 14-А по вул. 12-го Квітня в м. Харкові, забрав для подальшого збуту 10 розфасованих згортків в ізоляційній стрічці білого кольору, всередині яких знаходилась порошкоподібна речовина білого кольору, які останній помістив до лівої кишені одягнених на ньому штанів, тим самим незаконно придбав вказаний наркотичний засіб та з вказаного часу почав його зберігати.»

Водночас з оскаржуваного рішення апеляційного суду вбачається, що мета злочину «для подальшого збуту» у формулюванні обвинувачення, визнане судом доведеним, відсутня.

Колегія суддів зауважує, що приймаючи рішення про визнання особи винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, суд має чітко та конкретно (безальтернативно) визначити які саме дії відповідно до закону України про кримінальну відповідальність цій особі інкримінуються.

Так, з вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, убачається, що у своїх рішеннях суди досліджували та аналізували наявність «мети збуту» ОСОБА_7 , що було одним з основних предметів розгляду та доказування у цьому кримінальному провадженні. Разом із тим, як вже зазначалося вище, суди дійшли однозначного висновку про відсутність вказаної мети, про що зазначено в їхніх рішеннях з належним мотивуванням та обґрунтуванням.

Тож, колегія суддів доходить переконання, що в цьому конкретному випадку помилкове зазначення місцевим судом у формулюванні обвинуваченні «з метою збуту» не можна вважати істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке би було безумовною підставою скасування судового рішення, адже це в жодному випадку не спростовує висновків судів про відсутність цієї мети та не впливає на обґрунтованість висновків судів та законність прийнятих рішень, а також ніяким чином не вплинуло на реалізацію права на захист ОСОБА_7 , оскільки останній захищався саме від обвинувачення за ч. 2 ст. 307 КК України та не оскаржував судові рішення, зокрема, з таких підстав.

З огляду на викладене Суд вважає, що доводи прокурора в цій частині не є слушними.

Щодо доводів касаційної скарги прокурора про безпідставну відмову апеляційного суду повторно досліджувати докази

Так, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

Водночас апеляційний суд погодився з наданою оцінкою доказам та з висновками суду першої інстанції в цілому, а тому підстав для повторного безпосереднього дослідження доказів у цього суду не було.

Зі свого боку, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що місцевий суд повно, з дотриманням вимог закону дослідив усі докази, наявні в матеріалах кримінального провадження.

Тож доводи сторони обвинувачення в цій частині є необґрунтованими.

Щодо доводів касаційного скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості

Так, вирішення питання про визначення міри покарання та звільнення від його відбування належить до дискреційних повноважень суду (судового розсуду), який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суди дотрималися загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК України, зважаючи на таке.

Так, місцевий, призначаючи покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік та 5 місяців, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що є не тяжким, а також відомості які характеризують його особу, зокрема те, що обвинувачений раніше судимий, судимість у встановленому законом порядку не погашена, одружений, має міцні соціальні зв`язки, родину та доньку, яка на момент розгляду справи досягла повноліття; на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебуває, але має хронічне захворювання, отримував замісну терапію, як особа яка вживала наркотичні засоби, працював без трудового оформлення на будівництві.

Водночас суд визнав обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого відповідно до приписів ст. 66 КК України - щире каяття. Також суд зауважив, що ОСОБА_7 неодноразово, як в ході досудового розслідування, так і під час судового розгляду повідомляв, що він дійсно незаконно придбав та зберігав метадон без мети збуту, каявся, надав показання, повідомляв, що таке більше вчиняти не буде.

Обставин, що обтяжують покарання згідно зі ст. 67 КК України судами не встановлено.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками місцевого суду, та обґрунтовано зазначив, що призначене покарання у вказаному розмірі з його реальним відбуванням, є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів і відповідає вимогам ст. 65 КК України, а саме: ступеню тяжкості вчиненого злочину, ролі обвинуваченого у його вчиненні, суспільній небезпечності кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та принципам законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації.

Отже, Суд вважає, що призначене покарання не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України, і відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання. Тобто Суд не вбачає підстав уважати це покарання явно несправедливим через м`якість.

Решта доводів касаційної скарги прокурора висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що матеріалами кримінального провадження підтверджено те, що висновки про доведеність винуватості засудженого за ч. 2 ст. 309 КК України зроблені з дотриманням вимог ст. 22, 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Тож Суд вважає, що всупереч наведеним у касаційній скарзі прокурора доводам, ухвала апеляційного суду є законною й обґрунтованою, належним чином вмотивованою, яка в повній мірі відповідають вимогам статей 370 та 419 КПК України.

Враховуючи те, що в ході касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які би були безумовними підставами для скасування або зміни оскарженого судового рішення, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3