ВИРОК

Іменем України

29.07.2025 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої - судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудового розслідування за №0000625 від 19.07.2023 року відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України, українця, уродженця м.Львова, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, востаннє вироком Сихівського районного суду м.Львова від 26.10.2023 за ч. 4 ст. 186 КК України, зміненого ухвалою Львівського апеляційного суду від 14.10.2024 до 3 років позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України

за участю обвинуваченого ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , 02.06.2023 близько 19 год. 00 хв., усвідомлюючи, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» за №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX (із подальшими змінами) в Україні введено воєнний стан, перебуваючи у приміщенні магазину «Свій Маркет», що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Наукова, буд.16, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив, з метою власного збагачення, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх негативні наслідки і бажаючи їх настання, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, шляхом вільного доступу, таємно з торгівельних стелажів вищевказаного магазину заволодів майном, а саме: три пачки масла «Селянське», вагою 200 грам кожна, вартістю 53 грн. 10 коп., за одну пачку, загальною вартістю 159 грн. 30 коп., однак під час вчинення злочину був помічений працівником вищевказаного магазину та, усвідомлюючи, що його злочинні дії були виявлені, з метою завершення свого умислу та уникнення кримінальної відповідальності, втік з приміщення магазину, після чого розпорядився викраденим на власний розсуд, внаслідок чого завдав ТОВ «Футуро Трейд» матеріальної шкоди на загальну суму 159 грн. 30 коп.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, визнав повністю, підтвердивши обставини, наведені в обвинувальному акті та надав детальні показання про мотиви та обставини вчинення кримінального правопорушення, щиро покаявся та просив суворо не карати.

Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_5 , його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України підтверджується зібраними по справі доказами, дійсність та достовірність яких учасниками судового розгляду не оспорюється.

А тому, з врахуванням вимог ч.3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, враховуючи згоду учасників судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, роз`яснивши учасникам судового провадження, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.4 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

При цьому, відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд вважає прийнятним в даному випадку призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч. 4 ст. 186 КК України, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Водночас, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Значна роль покарання у боротьбі зі злочинністю не повинна сприйматися як підстава для того, щоб зробити жорстокішим покарання. У багатьох випадках жорстокість покарання переконує винного в його несправедливості, робить самого засудженого більш жорстоким, породжує в його свідомості почуття образи, неповаги до суспільства, держави, її законів. Тому значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Воно має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. Мета покарання - це те, чого прагне досягти держава, застосовуючи його щодо особи, яка вчинила злочин. Закон чітко визначає такі цілі покарання, як: кара як відплата засудженому за вчинений злочин; виправлення засудженого; запобігання вчиненню нових злочинів самим засудженим; запобігання вчиненню нових злочинів з боку інших осіб.

Так, суд при призначенні ОСОБА_5 покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання, перебуває на обліку в КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання канабіноїдів, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому суд визнає щире каяття, визнання вини у вчиненому, добровільне відшкодування завданого збитку потерпілому.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому судом не встановлено.

Згідно з вимогами ст. 69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосування ст. 69 КК України можливе за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому, наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнано дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; дані, які певним чином характеризують особу винного.

В суді обвинувачений ОСОБА_5 усвідомив суспільну небезпечність своїх дій, визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому.

Суд зазначає, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого, на переконання суду, факт щирого каяття ОСОБА_5 у вчиненні злочину знайшов своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про можливість застосування до ОСОБА_5 вимог ст. 69 КК України, що буде справедливим і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При призначенні обвинуваченому виду та розміру основного покарання суд, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, фактичні обставини справи, наслідки, які настали внаслідок кримінально-протиправних дій обвинуваченого, з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, відсутності обставини, що обтяжують покарання обвинуваченому, приходить до висновку, що зазначені обставини у своїй сукупності вказують на формування в обвинуваченого позитивних установок та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та дають підстави для застосування статті 69 КК України з призначенням більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч. 4 ст. 186 КК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що призначення обвинуваченому ОСОБА_5 основного покарання у даному кримінальному провадженні у виді 3 (трьох) років позбавлення волі відповідатиме вимогам ст. 50 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, не становитиме особистий і надмірний тягар для обвинуваченого, що є складовим елементом принципу верховенства права відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Скополла проти Італії» від 17 вересня 2009 року, справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 жовтня 2008 року).

У відповідності з вимогами ч. 4 ст. 70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, покарання призначається за правилами, передбаченими в частинах першій - третій ст. 70 КК України. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.

Судом встановлено, що вироком Сихівського районного суду м.Львова від 26.10.2023 ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено покарання, із застосуванням ст.69-1 КК України, у виді позбавлення волі на строк 6 років 8 місяців. Запобіжний захід у виді тримання під вартою, застосований до ОСОБА_5 , до набрання вироком законної сили залишено без зміни. Строк відбування покарання ОСОБА_5 ухвалено обчислювати з 24.07.2023.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14.10.2024 апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 задоволено частково; вирок Сихівського районного суду м. Львова від 26.10.2023 щодо ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 186 КК України змінено в частині призначеного покарання. Пом`якшено ОСОБА_5 покарання за ч.4 ст.186 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України до 3 років позбавлення волі. В решті вирок суду залишено без змін.

У зв`язку з наведеним, оскільки даний злочин вчинено до постановлення вироку Сихівського районного суду м.Львова від 26.10.2023, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 70 КК України, покарання обвинуваченому ОСОБА_5 слід призначити за сукупністю кримінальних правопорушень в порядку ст. 70 КК України з врахуванням вказаного вироку шляхом часткового складання покарань, у виді позбавлення волі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

На переконання суду, виправлення обвинуваченого без позбавлення волі на певний строк не можливе та становить високу небезпеку для суспільства, досягнення мети виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченим неможливе без ізоляції від суспільства.

Запобіжний захід у даному кримінальному провадженні до обвинуваченого не застосовувався.

Цивільний позов у справі не заявлено.

Керуючись статтями 100, 349, 368, 370, 373, 374, ч.15 ст. 615 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та призначити йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, з врахуванням вироку Сихівського районного суду м.Львова від 26.10.2023, зміненого ухвалою Львівського апеляційного суду від 14.10.2024, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 1 (один) місяць.

В строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувати частково відбуте покарання за вироком Сихівського районного суду м.Львова від 26.10.2023, зміненого ухвалою Львівського апеляційного суду від 14.10.2024.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_5 рахувати з часу фактичного звернення вироку до виконання.

Речовий доказ: цифровий носій 1 (один) CD-R диск залишити при матеріалах справи.

Вирок суду в частині встановлення обставин справи, дослідження яких було визнане недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 України, оскарженню не підлягає, в іншій частині може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Франківський районний суд м. Львова протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Відповідно до ч.6 ст.376 КПК України копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Суддя ОСОБА_1