28.05.2025 Справа № 363/580/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченої ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000083 від 17.01.2024 року відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Підволочиськ Підволочиського району Тернопільської області, українки, громадянки України, з середньо спеціальною освітою, одруженої, не працюючої, має інвалідність 3 групи, зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,

встановив:

у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше 02 квітня 2024 року, ОСОБА_5 , яка має третю групу інвалідності, будучи обізнаною щодо злочинних намірів особи, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, умисел якої спрямований на організацію незаконного переправлення громадян України чоловічої статі від 18 до 60 років через державний кордон України під час дії воєнного стану, виїзд яким заборонений, шляхом укладання за грошову винагороду фіктивного шлюбу із громадянкою України, яка має групу інвалідності, та переправлення через державний кордон, розуміючи протиправність своїх дій, за грошову винагороду погодилась на пропозицію особи, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, укласти фіктивний шлюб із незнайомим їй раніше громадянином України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для подальшого переправлення його через державний кордон України, як особи, яка має дружину із числа осіб з інвалідністю і супроводжує її для виїзду за межі України, тим самим вступивши у злочинну змову з останньою.

Після цього, 02.04.2024 в період часу з 16 год 30 хв по 17 год 30 хв, особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, перебуваючи неподалік пам`ятника ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на Контрактовій площі Подільського району у м. Києві, з мобільного телефону, який належить ОСОБА_6 , зателефонувала ОСОБА_5 , яка, діючи за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, під час телефонної бесіди з ОСОБА_6 , розуміючи, що він є особою, якій на період дії воєнного стану виїзд за межі країни заборонений, підтвердила останньому факт згоди на укладання фіктивного шлюбу з метою його незаконного переправлення через державний кордон України, за грошову винагороду у розмірі 3000 доларів США, зазначивши при цьому, що 1500 доларів США він має надати після отримання свідоцтва про шлюб, а 1500 доларів США після переправлення через державний кордон України, як особи, яка має дружину із числа осіб з інвалідністю і супроводжує її, на що ОСОБА_6 погодився та обумовив орієнтовну дату укладання фіктивного шлюбу.

19.04.2024 приблизно об 11 год 00 хв, ОСОБА_5 та особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді незаконного переправлення військовозобов`язаних осіб через державний кордон України, за попередньою домовленістю зустрілись із ОСОБА_6 біля будівлі Вишгородського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що розташована по вул. Набережній, 6-А у м. Вишгород Київської області, після чого за вказівкою особи, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, звернулись до сервісу «Шлюб за добу» від Фонду комунального майна Вишгородської міської ради, який знаходиться за адресою: Київська область, м. Вишгород, площа Шевченка, 1.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на організацію незаконного переправлення громадян України чоловічої статі від 18 до 60 років через державний кордон України під час дії воєнного стану, виїзд яким заборонений, ОСОБА_5 , 19.04.2024 приблизно о 14 год 30 хв, діючи умисно, з корисливих спонукань, перебуваючи у будівлі сервісу «Шлюб за добу» від Фонду комунального майна Вишгородської міської ради, який знаходиться за адресою: Київська область, м. Вишгород, площа Шевченка, 1, у присутності відповідної посадової особи Вишгородського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), уклала шлюб з ОСОБА_6 , засвідчивши своїм підписом та отримавши свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 19.04.2024.

Після чого ОСОБА_5 та особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, перебуваючи в нотаріальній конторі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , продовжуючи свої протиправні дії, з метою оформлення остаточних документів, необхідних для незаконного переправлення ОСОБА_6 через державний кордон України, разом із останнім звернулись до приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області для нотаріального посвідчення відповідних копій документів, а саме свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 19.04.2024, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , паспорту та пенсійного посвідчення інваліда НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_5 , які в подальшому були передані ОСОБА_9 , за що ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_6 заздалегідь ідентифіковані грошові кошти у сумі 1500 доларів США, як грошову винагороду за організацію його незаконного переправлення через державний кордон України, як особи, яка має дружину із числа осіб з інвалідністю і супроводжує її, що в свою чергу створило можливість безперешкодного виїзду ОСОБА_6 за межі державного кордону України.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_5 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 332 КК України, визнала повністю, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення нею інкримінованого їй органом досудового розслідування кримінального правопорушення, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності і вона їх у повному обсязі підтверджує. Пояснила, що дійсно вона вчинила викладенні в обвинувальному акті кримінальне правопорушення, а саме погодилася на пропозицію укласти фіктивний шлюб за грошову винагороду із незнайомим їй раніше ОСОБА_6 для подальшого перенаправлення його через державний кордон України. У скоєному щиро розкаялася, вину усвідомила та повністю визнала, просила суворо не карати. Також просила врахувати, що вона засуджує свою поведінку, готова нести відповідальність за свій злочин, але просить врахувати, що вона має психічне захворування та періодично проходить лікування.

Оскільки учасники судового провадження вважали недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності їх позиції, судовий розгляд кримінального провадження проведено у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

Обвинувачена ОСОБА_5 вірно розуміє зміст обставин справи і у суду немає сумнівів в добровільності та істинності її позицій.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковано вірно за ч.3 ст. 332 КК України, як організація та сприяння у незаконному переправленні осіб через державний кордон України, шляхом надання засобів та усуненням перешкод, вчинене за попередньою групою осіб з корисливих мотивів.

Суд, обираючи покарання, керуючись нормами ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, особу винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують її покарання.

Згідно ст. 66 КК України, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_5 , суд визнає її щире каяття. активне сприяння розкриттю злочину, наявність у неї психічного розладу, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» від 03.06.2005 № 7 є пом`якшуючою обставиною.

Згідно ст. 67 КК України, обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченої ОСОБА_5 , судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_5 , суд також враховує особу винної, яка раніше не судима, вину визнала, щиро розкаялася, а також з урахуванням особи винної, яка є інвалідом 3 групи (посвідчення № від 13.03.2024), суд приходить до висновку, що до обвинуваченої при призначенні покарання за ч. 3 ст. 332 КК України, слід застосувати ст. 69 КК України та призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ст. 332 ч. 3 КК України.

На підставі ст. 75 КК України, слід прийняти рішення про звільнення її від відбування покарання з випробуванням та покладенням обов`язків відповідно до ст. 76 КК України, обов`язку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти останніх про зміну місця проживання.

Суд вважає, що таке покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчинення обвинуваченою нових кримінальних правопорушень.

Щодо додаткового покарання передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України - позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю до обвинуваченої ОСОБА_5 слід не застосовувати, оскільки остання на час вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення ніде не працює, вчинення нею злочину не було пов`язане з її посадою або із заняттям нею певною діяльністю.

Відповідно до ст. 77 КК України, додаткове покарання у виді конфіскації майна до обвинуваченої не застосовується.

Крім того, відповідно до cт.20 КК України особа, визнана судом обмежено осудною, тобто та, яка під час вчинення злочину через наявний у неї психічний розлад не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними, підлягає кримінальній відповідальності; визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до п. 3 постанови ПленумуВерховного судуУкраїни від 03.06.2005року №7«Про практикузастосування судамипримусових заходівмедичного характерута примусовоголікування» неосудність та обмежена осудність є юридичними категоріями, а тому визнання особи неосудною (ч. 2 ст. 19 КК України) чи обмежено осудною (ч. 1 ст. 20 КК України) належить виключно до компетенції суду.

Разом з тим, слід враховувати, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.

При цьому, зазначені заходи, перелік яких визначений ст.94 КК України, можуть застосовуватися до осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння у стані неосудності (обмеженої осудності) або вчинили злочини в стані осудності чи обмеженої осудності, але до постановлення вироку або під час відбування покарання захворіли на психічну хворобу, що позбавляє їх можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними.

Так, згідно висновку судово-психіатричного експерта №792 від 10.10.2024 ОСОБА_5 виявляє ознаки рекурентного депресивного розладу, важкий поточний епізод без психотичних симптомів. В період часу до якого відносяться інкримінований їй злочин ОСОБА_5 виявляла ознаки рекурентного депресивного розладу, важкий поточний епізод з психотичним симптомами, що досягає рівня хронічного психозу, тому вона не могла в повній мірі усвідомлювати свої дії і керувати ними. В період часу до якого відносяться інкриміновані їй злочину ОСОБА_5 тимчасовими розладами психічної діяльності не страждала. На теперішній час ОСОБА_5 не може в повній мірі усвідомлювати свої дії і керувати ними. Наявність зазначеного психічного захворювання є підставою застосувати до ОСОБА_5 примусові заходи медичного характеру у вигляді амбулаторної примусової психіатричної допомоги.

Отже, наявні у ОСОБА_5 на час вчинення кримінального правопорушення психічні розлади були не настільки виражені, обмежували, але не позбавляли її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Тобто, дії ОСОБА_5 підпадають під дію ст.20КК України «обмежена осудність».

Згідно рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 3 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких сама і є критерієм обмеженої осудності (ч. 1 ст.20, ч. 2 ст.94 КК України). Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.

Відповідно до пункту 8 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду, така допомога може надаватися таким особам незалежно від виду призначеного їм покарання, якщо воно пов`язане з позбавленням волі, та здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане - на психіатричні заклади охорони здоров`я за місцем проживання засуджених.

Враховуючи викладене суд вважає, що обвинувачена дійсно є обмежено осудною та потребує застосування до неї примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку у психіатричному закладі охорони здоров`я.

З урахуванням вищевикладених обставин по справі, враховуючи відомості про особу обвинуваченої ОСОБА_5 , суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченої можливо без ізоляції від суспільства, шляхом звільнення від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України, а також вважає необхідним покласти на обвинувачену ОСОБА_5 обов`язки у відповідності зі ст.76 КК України, з застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Призначення ОСОБА_5 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.

Поцесуальні витрати та речові докази по справі відсутні.

Цивільний позов не заявлено.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України,

ухвалив:

Визнати винною ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України та призначити їй покарання із застосуванням вимог статті 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбуття призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Відповідно до ст.76 КК України, на період іспитового строку, покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

На підставі ч.2 ст.20, п.1 ч.1 ст.94 КК України застосувати до ОСОБА_5 , примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Виконання вироку в частині застосування до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку - здійснювати за місцем її фактичного проживання.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: ОСОБА_1