КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві 20 травня 2025 року апеляційну скаргу з доповненнями прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року,

за участі:

прокурора ОСОБА_5 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_5 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000010 від 27.05.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 229 КК України.

Не погоджуючись з таким рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_5 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000010 від 27.05.2024 року.

Вважає оскаржувану ухвалу незаконною, через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження.

Слідчим суддею не надано оцінку зібраним в ході досудового розслідування доказам, не враховано позицію прокурора, про те, що фактично єдиним джерелом доходів ОСОБА_7 є саме грошові кошти від продажу контрафактної продукції, відтак вони набуті кримінально протиправним шляхом.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення представника власника майна та власника майна, які заперечили щодо її задоволення, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів судового провадження, Територіальним управлінням БЕБ у Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 27 травня 2024 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000010, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 229 КК України.

У клопотанні прокурора зазначено, що на території міста Києва та Київської області організована група осіб здійснює масштабне контрафактне підпільне виробництво, рекламування, пропонування до продажу та продаж фальсифікованої (контрафактної) продукції, а саме автомобільних моторних олив та мастил відомих світових брендів зокрема: «Mobil Super», «Elf», «Castrol Edge», «Toyota Engine Oil», «Motul», «Total» та інші. Так, продаж контрафактної продукції здійснюється як через інтернет магазини із подальшим надсиланням придбаного товару через ТОВ «Нова Пошта», так і через точки роздрібної торгівлі.

За версією органу досудового розслідування до вчинення зазначеного кримінального правопорушення можуть бути причетні наступні особи: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Досудовим розслідуванням встановлено, що реалізація контрафактної продукції здійснюється на належних ОСОБА_7 станціях по технічному обслуговуванню автомобілів, розташованими за адресами:м. Київ, вул. Закревського, 12, павільйон «Шиномонтаж та заміна мастила»; Київська область, м. Вишгород, вул. Шолуденка, 16, павільйон «Шиномонтаж та заміна мастила «Vianor Express».

В ході проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих розшукових дій встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Луганської області, проживає за наступною адресою: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 , моб. тел. НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ; має у власності та у користуванні наступні автомобілі марки «Renault» моделі «Master», д.н.з. НОМЕР_4 , організував та здійснює виробництво контрафактної продукції у складі організованої злочинної групи за адресою: АДРЕСА_2, літ. "А", гараж № НОМЕР_5 , безпосередньо займається виготовленням автомобільної оливи та збутом, зокрема через інтернет магазин «ІНФОРМАЦІЯ_11»

17 березня 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва проведено обшук за фактичним місцем проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , де виявлено та вилучено грошові кошти, а саме: номіналом 100 доларів США, кількістю 250 штук, загальною сумою 25000 доларів США; номіналом 100 євро, кількістю 58 штук, загальною сумою 5800 євро; номіналом 50 євро, кількістю 2 штуки, загальною сумою 100 євро.

18 березня 2025 року постановою старшого детектива Територіального управління БЕБ у Київській області ОСОБА_18 вилучене під час обшуку грошові кошти визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000010 від 27.05.2024.

19 березня 2025 року прокурор відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_5 засобами поштового зв`язку направив до Солом`янського районного суду м. Києва клопотання про накладення арешту на грошові кошти вилучені в ході проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 адресою: АДРЕСА_1 з метою збереження речових доказів та спеціальної конфіскації майна.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року у задоволенні клопотання прокурора відмовлено, з підстав недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власників майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується із таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, в тому числі збереження речових доказів та спеціальної конфіскації майна.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 цієї ж статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

Пунктом 1 частини 1 статті 96-2 КК України визначено, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно одержані внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слід переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, які можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів провадження, прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, - з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні та спеціальною конфіскацією майна.

Слідчим суддею в оскаржуваному рішенні зазначено, що посилаючись у клопотанні на необхідність накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження цього майна як речового доказу у кримінальному провадженні, а також можливої спеціальної конфіскації майна як виду покарання, прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на цьому етапі досудового розслідування докази на підтвердження існування правових підстав для арешту вказаного майна саме з тією метою, яку він привів у клопотанні.

Однак, жодних даних про те, що вилученні грошові кошти за місцем проживання ОСОБА_7 є предметом кримінального правопорушення, чи можуть містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, то будь-якого обґрунтування, якими саме можуть бути ці відомості, прокурором не наведено. Таких даних не надано прокурором і в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтувань та доказів наявності підстав вважати, що майно на, яке просить накласти арешт прокурор підлягатиме також спецконфіскації у даному клопотанні відсутнє.

Крім того, під час розгляду клопотання представником власника майна надано пояснення, що вказані грошові кошти є особистими коштами ОСОБА_19 та зберігались за місцем його проживання. А тому, вказані грошові кошти не є предметом кримінального правопорушення.

Також, адвокатом ОСОБА_6 надано письмові заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких він зазначив, що вилучені грошові кошти ОСОБА_7 набуто законним шляхом. Зокрема, ОСОБА_7 отримує дохід від оренди приміщення та господарської діяльності (Договір оренди № 47/20 від 28.01.2020). Разом із тим, ухвалою слідчого судді не надано дозволу на вилучення грошових коштів.

Відтак, будь-яких правових підстав для застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження у клопотанні прокурора не зазначено та доказів на обґрунтування наведеного не подано.

Посилаючись у клопотанні на необхідність накладення арешту на вказане майно, що є речовими доказами у цьому кримінальному провадженні, прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

За таких обставин, посилання у клопотанні прокурора про арешт майна, як на форму забезпечення доказів, не ґрунтуються на вимогах закону.

Слідчий суддя надав оцінку усім доказам, які наявні в матеріалах справи та які стосуються предмету кримінального провадження, з чим погоджується колегія суддів.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні обставин та доданих до нього матеріалах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Відтак, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання прокурора з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді в матеріалах судового провадження і зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу з доповненнями прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_5 , - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний № 760/7416/25 Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_23

Провадження № 11сс/824/3517/2025 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК України