ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000982 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , та прокурора Західної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_12 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2024 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську, українця, громадянина України, який має середню освіту, офіційно не працевлаштований, неодружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Дніпропетровську, українця, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, офіційно не працевлаштований, неодружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий: 01.07.2021 Ленінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,

обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

На підставі ст. 71 КК, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2021 року та остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років 6 місяців.

Крім того судом вирішено питання про залік досудового тримання, стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів.

Цим вироком дії обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , кожного окремо, кваліфіковано за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

За обставин, встановлених судом та викладених в мотивувальній частині вироку, У ОСОБА_8 в невстановлений час та місці, на грунті особистих неприязних стосунків, а саме через ревнощі свого знайомого ОСОБА_7 стосовно його подруги ОСОБА_13 , виник злочинний умисел спрямований на вбивство раніше знайомого ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які, на його думку, підтримували близькі відносини. З метою реалізації вищезазначеного злочинного умислу ОСОБА_8 у невстановлений час та місці вступив в попередню злочинну змову із ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Так 24.10.2021 в період часу з 00 години 00 хвилин до 05 години 00 хвилин, (більш точний час встановити не надалось за можливе), ОСОБА_8 разом з ОСОБА_7 прибули за місцем проживання ОСОБА_14 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , при цьому достовірно знаючи, що за вказаною адресою знаходиться ОСОБА_14 .

Після чого ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , із застосуванням фізичної сили, шляхом поштовху хвіртки обладнаної засовом, розташованої по центру паркану території домоволодіння, проникли на територію подвір`я зазначеного будинку. Перебуваючи на території подвір`я вищезазначеного домоволодіння, ОСОБА_8 діючи спільно з ОСОБА_7 , шляхом ривку із застосуванням фізичної сили, здійснили злам замка вхідних дверей, після чого зайшли до будинку АДРЕСА_3 , тим самим незаконно проникли у житло.

Перебуваючи у зазначеному будинку та виявивши всередині ОСОБА_14 , який в цей час лежав на дивані у кімнаті, маючи спільний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті людині, ОСОБА_8 , взяв до рук предмет з обмеженою травмуючою поверхнею, а саме металеву лопату з дерев`яною ручкою, яка знаходилась у будинку ОСОБА_14 , а ОСОБА_7 , в свою чергу, взяв до рук дерев`яний табурет, який визначив знаряддям вчинення злочину, після чого, діючи умисно, спільно, усвідомлюючи та свідомо бажаючи настання невідворотного наслідку у вигляді смерті людини, на фоні ревнощів ОСОБА_7 , утримуючи вищевказані предмети, ОСОБА_8 , спричинив перший удар ОСОБА_14 , металевою частиною лопати в область голови, від чого лопата зламалась, де в цей час ОСОБА_7 , почав наносити удари дерев`яним табуретом ОСОБА_14 , в область тулуба та кінцівок, від чого табурет зламався, надалі ОСОБА_8 утримуючи в руках дерев`яну частину зламаної лопати, а ОСОБА_7 , утримуючи в руках пошкоджений фрагмент дерев`яного табурету, продовжили одночасно наносити удари, в область голови, обличчя, тулубу та кінцівок ОСОБА_14 , при цьому спрямовуючи удари по життєво важливим органам та прикладаючи значну силу для досягнення мети, від чого останній втратив свідомість.

Тілесні ушкодження у вигляді 8 забійних ран голови (на межі основи носу та верхньої губи, в проекції зовнішнього краю правою надбрівної дуги, в проекції зовнішнього краю лівої надбрівної дуги, в лобній ділянці з розповсюдженням на верхню третину спинки носа, в лобно-тім?яній ділянці, на лівій вушній раковині), поперечний перелом 6-го ребра ліворуч по середній пахвовій лінії без ушкодження пристінкової плеври, поперечний перелом лівої ліктьової кістки у середній третині, синці на правій верхній кінцівці від середньої третини, синці на правій верхній кінцівці від середньої третини передпліччя з розповсюдженням на кисть та на всьому протязі лівої верхньої кінцівки набряку головного мозку, травматичного субдурального крововиливу, внутрішньочерепної травми. Вищевказані синці на верхніх кінцівках як окремо, так і в сукупності відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, вищевказані переломи 6-го ребра ліворуч та лівої ліктьової кістки як окремо, так і в сукупності відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, вищевказані забійні рани голови у свої сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкодження за ознакою небезпеки для життя у момент спричинення і знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. 24.10.2021 ОСОБА_14 , від вищевказаних тілесних ушкоджень помер.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким:

- визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років;

- визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

На підставі ст. 71 КК, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2021 року та остаточно визначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років 6 місяців.

Внести виправлення у вступну частину вироку, зазначивши вірно номер кримінального провадження, а саме №0000982.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на незаконність вироку суду першої інстанції, через невідповідність призначеного покарання обвинуваченим, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та їх особам, внаслідок м`якості. Так, прокурор зазначає, що суд призначаючи покарання обвинуваченим, не надав належної оцінки особам обвинувачених, які кожен окремо, вчинили умисний особливо тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 років до 15 років або довічне позбавлення волі, вину не визнали, офіційно не працевлаштовані, не одружені, малолітніх та неповнолітніх дітей, а також непрацездатних осіб на утриманні не мають, а зокрема ОСОБА_8 є раніше судимим за ч. 1 ст. 190 КК України, та вчинив новий умисний злочин в період іспитового строку. Відтак прокурор вважає, що призначене обвинуваченим покарання є занадто м`яким, оскільки ним не реалізується мета покарання.

Крім того прокурор зазначає, що у вступній частині вироку невірно зазначено номер кримінального провадження, внаслідок описки, яка підлягає виправленню, шляхом внесенню відповідних виправлень у вступну частину вироку суду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить перекваліфікувати дії ОСОБА_8 зі п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України.

Якщо суд прийде висновку про неможливість перекваліфікації дій ОСОБА_8 просить зменшити призначене йому покарання до 10 років позбавлення волі.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Так, захисник зазначає, що суд кваліфікуючи дії обвинуваченого за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, не надав належної уваги показам обвинуваченого ОСОБА_8 , який не заперечував нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, однак зазначав про те, що він не мав наміру його вбивати, та показам свідків ОСОБА_11 й ОСОБА_15 , які вказували про те, що обвинувачені з потерпілим раніше знайомі та часто разом випивали спиртні напої та у них виникали бійки, й в день зазначеної події між обвинуваченими та потерпілим також була чергова бійка. Крім того, захисник наголошує на тому, що після побиття потерпілого обвинувачені певний проміжок часу перебували у будинку разом з ним, та за наявності можливості довести свій намір до кінця цього не зробили, оскільки після того як вони покинули будинок потерпілий ще залишався живим. З огляду на викладене захисник вважає, що дії обвинуваченого були кваліфіковані неправильно.

Водночас адвокат вказує і про надмірну суворість призначеного ОСОБА_8 покарання, через не належне врахування судом визнання вини, щирого каяття обвинуваченого, активного сприяння слідству.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 , у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України і вичерпанням можливостей їх отримати.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається на те, що суд не надав належної оцінки показам обвинуваченого ОСОБА_7 , який під час судового розгляду наполягав на тому, що тілесні ушкодження потерпілому він не наносив, а коли це робив обвинувачений ОСОБА_8 він був в іншій кімнаті де шукав ОСОБА_16 , й коли пересвідчився, що її там немає повернувся до Потапова і вони пішли з будинку, а протилежні покази обвинуваченого ОСОБА_8 не відповідають дійсності й є неправдивими. Разом з цим, захисник звертає увагу на те, що покази потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ОСОБА_19 та ОСОБА_15 , які інші письмові докази не підтверджують спричинення ОСОБА_20 потерпілому тілесних ушкоджень, від яких останній помер, а відтак і не підтверджують наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого злочину. Відтак враховуючи викладене захисник вважає, що суд дійшов безпідставних висновків про причетність обвинуваченого до скоєного злочину.

Не погоджуючись з окаржуваним вироком обвинувачений ОСОБА_7 також подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність судового рішення. Так, обвинувачений вказує про те, що органом досудового розслідування не правильно було встановлено мотив вчинення ним злочину, а саме на грунті ревнощів співмешканки ОСОБА_16 , яку взагалі не було допитано під час досудового розслідування, й в судовому засіданні було відмовлено в допиті цього свідка. При цьому, обвинувачений вказує на те, що за умови вчинення ним злочину на грунті ревнощів є незрозумілим тоді чому ОСОБА_8 наносив удари потерпілому. Відтак, обвинувачений наполягаючи на своїй непричетності до вчинення злочину, наголошує на тому, що обвинувачений ОСОБА_8 його обмовив, а суд не надавши цьому належно оцінки дійшов до безпідставних висновків про його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні обвинувачені та їх захисники. Підтримали свої апеляційні скарга, просили їх задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.

Прокурор та потерпіла підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просили її задовольнити, а вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного обвинуваченим покарання й ухвалити новий вирок в цій частині. Проти задоволення апеляційних скарг захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 прокурор заперечували.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах поданих апеляційних скарг.

За ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, указані вимоги закону в ході розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дотримано в повному обсязі.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожного окремо, у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

Зокрема, до таких висновків місцевий суд дійшов на підставі показів самих обвинувачених, потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_15 , а також на письмові докази, а саме протокол огляду трупа від 24.10.2021 з фототаблицею до нього, протокол огляду місця події від 24.10.2021 з фототаблицею до нього, протоколи обшуку від 24.10.2021 з відеозаписом до них, протоколи огляду від 26.10.2021 та від 15.11.2021 з додатками до них, протокол огляду місця події від 27.10.2021 з фототаблицею до нього, протоколами проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожного окремо,від 26.10.2021, з відеозаписами до них, протокол проведення слідчого експерименту від 08.12.2021, з фототаблицею до нього, висновки судово-медичних експертиз №2235/664-Е від 15.12.2021, №2235/660-Е від 19.11.2021, №2235/665-Е від 15.12.2021, висновки судово-імунологічних експертиз №750/3 від 30.11.2021, №750/4 від 08.12.2021, №750/5 від 17.11.2021, №750/ від 30.11.2021, №750/8 від 24.11.2021, №766/1 від 29.11.2021, висновок судової молекулярно-генетичної експертизи №1040 від 16.12.2021. висновки судово-психіатричних експертиз №462 від 26.11.2021, №461 від 26.11.2021, та речові докази, зокрема кофту темно-зеленого кольору та штани, які належать ОСОБА_7 , зміст яких детально викладений у вироку суду.

Заслухавши вказаних осіб, місцевий суд дійшов висновку, що їх показання є достовірними, послідовними та такими, що узгоджуються з іншими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, а тому можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.

В ході перевірки матеріалів провадження колегією суддів встановлено, що допит потерпілих та свідків було проведено з дотриманням положень статей 352, 353 КПК України.

З`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов висновку про належність, допустимість та достовірність зазначених доказів, які як кожен окремо так і в своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їм злочину.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів та вважає доводи апеляційних скарг сторони захисту неспроможними з огляду на таке.

Доводи апеляційних апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 щодо непричетності обвинуваченого до спричинення потерпілому тілесних ушкоджень та апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 щодо відсутності умислу у обвинуваченого ОСОБА_8 на вчинення умисного вбивства потерпілого ОСОБА_14 є аналогічними доводам сторони захисту в суді першої інстанції, яким суд надав належну оцінку та обгрунтовано відхилив їх, як обраний спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.

Спростовуючи твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про його непричетність до вказаних подій, обґрунтовано зазначив, що вони спростовуються матеріалами кримінального провадження, а саме: показами обвинуваченого ОСОБА_8 , протоколами проведення слідчих експериментів за участю самого ОСОБА_7 та ОСОБА_21 , висновками судово-медичних експертиз, які підтверджували можливість отримання потерпілим тілесних ушкоджень за обставин та механізму, на який вказували обвинувачені під час проведення слідчого експерименту, а також висновками судово-медичних експертиз, зокрема й висновками судово-імунологічних експертиз, відповідно до яких на одязі обвинуваченого ОСОБА_7 була виявлена кров потерпілого.

Колегія суддів наголошує на тому, що сторона захисту, як в суді першої інстанції так і в апеляційних скаргах наполягала на тому, що начебто в момент нанесення обвинуваченим ОСОБА_8 тілесних ушкоджень потерпілому, обвинувачений ОСОБА_7 пішов в іншу кімнату будинку та коли він повернувся вони з ОСОБА_8 залишили будинок.

Водночас, ні обвинувачений ОСОБА_7 ні його захисник не змогли пояснити за яких обставин на одязі обвинуваченого ОСОБА_7 була виявлена кров потерпілого.

В той же час, сторона захисту, в апеляційних скаргах не вказувала про не допустимість будь яких доказів у цьому кримінальному провадженні.

Разом з цим, прокурор в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заявила клопотання про призначення перевірки фактів недозволених методів ведення слідства, посилаючись на те, що обвинувачені під час судового розгляду вказували про те, що працівники поліції змушували їх надавати покази під час проведення слідчого експерименту, однак суд першої інстанції належним чином заявлених обвинуваченими фактів не перевірив.

Колегія суддів заслухавши думки сторін кримінального провадження та пояснення обвинувачених, які заперечували проти призначення перевірки та зазначали, що, зокрема під час досудового розслідування вони надавали покази, які вважали за необхідне та які суттєвих протиріч між наданими ними показами в суді першої інстанції не містять, дійшла висновку про те, що клопотання прокурора задоволенню не підлягає, як безпідставне.

Разом з цим, колегія суддів наголошує на тому, що за послідовною практикою Верховного Суду (Постанови від 02 березня 2021 року справа № 737/641/17 (провадження № 51-6562км18); від 27 травня 2020 року у справі № 317/2389/17 (провадження № 51-4935км19); від 26 травня 2020 року у справі № 234/9575/19 (провадження № 51-5690км19); від 19 листопада 2020 року у справі № 640/9837/18 (провадження № 51-1539км20); від 29 жовтня 2019 року у справі № 515/2020/16-к (провадження № 51-2904км18), для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, така заява має бути «небезпідставною». Тобто особа, яка заявляє про погане поводження з нею, має навести конкретні обставини такого поводження і надати певне підтвердження цим обставинам або, якщо це не можливо з об`єктивних причин, повідомити інформацію, яка дає можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви про погане поводження не може покладати на заявника настільки надмірний тягар доведення, однак за відсутності інформації, яка дає можливість її перевірити, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і не створює обов`язку проведення розслідування такої заяви.

Суд першої інстанції обґрунтовано наголосив на тому, що як обвинувачений ОСОБА_7 так і ОСОБА_8 в ході судового розгляду лише абстрактно заявляли про застосування до них насильства та інших недозволених дій з боку працівників поліції, не повідомляючи суд про конкретних осіб або способи застосування насильства, що також підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Так, само не вказували обвинувачені на конкретних осіб та конкретні способи застосування насильства і суді апеляційної інстанції. Більш того, сторона захисту не зазначала про вказані обставини в апеляційних скаргах, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не підтримували клопотання прокурора та не тільне не наполягали на перевірці цих фактів, а й заперечували проти цього.

Крім того, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції за весь час досудового розслідування та судового розгляду обвинувачені, а саме з жовтня 2021 року по лютий 2024 року, будучи представлені захисниками, не заявляли про застосування до них недозволених методів досудового розслідування, не зверталися з будь якою скаргою на неправомірні дії працівників поліції до прокурора, слідчого судді та/або суду, а про застосування стосовно них недозволених методів слідства повідомили лише під кінець розгляду справи судом, розуміючи невідворотність покарання, що їм загрожує.

Більше того, заяви про застосування до обвинувачених недозволених методів слідства не тільки не містять жодних конкретних даних про час, місце, спосіб зазначеного тиску, а мають формальний характер, адже зроблені під час розгляду в суді першої інстанції, тобто через певний часовий проміжок, який практично унеможливлює перевірити достовірність їхнього змісту.

Колегія суддів наголошує на тому, що обвинувачені, під час судового розгляду вказували про те, що саме слідчі експерименти були проведені ними під примусом, де їм працівники поліції вказували що потрібно говорити та показувати, однак я видно з матеріалів провадження, зокрема з журналів судових засідань та технічних записів до них від 06.03.2023 та від 17.01.2024 при безпосередньому дослідженні судом протоколів проведення слідчих експериментів з обвинуваченими та відеозаписів до них, ні обвинувачені, ні їх захисники не заявляли про застосування до них будь-якого примусу.

Разом з цим, як обґрунтовано наголосив суд першої інстанції відеозаписи слідчих експериментів вказують виключно на добровільність дій обвинувачених в ході їх проведення та зазначення ними обставин події, й судом першої інстанції не було встановлено наявності у обвинувачених будь-яких тілесних ушкоджень, що було б підставою для проведення відповідної перевірки.

Так само матеріали кримінального провадження не містять жодних даних про наявність будь-яких тілесних ушкоджень у обвинувачених, спричинених у ході досудового розслідування.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що складені за результатом проведення протоколи слідчих експериментів були підписані обвинуваченими та їх захисниками без жодних заперечень та зауважень.

До того ж, з огляду на те, що під час проведення вказаної слідчої дії був присутній захисник, та обвинуваченим були роз`яснені їх права та обов`язки, вони усвідомлювали право мовчати і не свідчити проти себе.

З огляду на викладене, судом було належним чином перевірено твердження обвинувачених щодо застосування до них недозволених методів слідства та наведено належні мотиви їх неприйняття й відсутність підстав для призначення перевірки зазначених обставин, на чому не наполягали і сторони кримінального провадження, з чим погоджується і апеляційний суд.

Отже, беручи до уваги позиції сторони захисту, колегія суддів не убачає підстав для визнання доказів недопустимими через застосування недозволених методів слідства та призначення перевірки зазначених фактів на чому наполягала прокурор під час апеляційного перегляду. Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що прокурор, який приймав участь під час судового розгляду в суді першої інстанції також не вбачав підстав для проведення перевірки зазначених фактів та в своїй апеляційній скарзі про таке не вказував, як і не оспорював доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень.

Більше того, колегія суддів зважає на те, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не ґрунтується на їх визнавальних показаннях та виключно на протоколах проведення слідчих експериментів з кожним окремо, адже в основу вироку покладена сукупність інших доказів, зокрема, даних протоколів огляду, обшуків та висновків експертів, показань потерпілої та свідків, тощо.

Стосовно доводів сторони захисту про відсутність умислу у обвинуваченого ОСОБА_8 на вчинення умисного вбивства потерпілого ОСОБА_14 колегія суддів наголошує на такому.

Згідно із ч. 1 ст. 115 КК України умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст.121 КК України).

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), повинні ретельно досліджуватися докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.

Необхідний причинний зв`язок відображає закономірності розвитку об`єктивного світу, де причина сама в собі містить реальну можливість настання відповідного наслідку. За таких обставин суб`єкт здатен передбачати розвиток природного перебігу подій як закономірних явищ. Вчиняючи ті або інші дії, що із закономірністю тягнуть за собою настання певних наслідків, людина здатна їх передбачити як невідворотний чи можливий результат своїх дій, і саме тому необхідний причинний зв`язок має кримінально-правове значення, а суспільно небезпечні наслідки, заподіяні діянням особи, ставляться їй у провину.

Під час встановлення форми та виду вини суд у кожному конкретному випадку бере до уваги аналіз всіх зібраних у справі доказів, сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховує характер і спосіб його вчинення, інтенсивність і спрямованість протиправного впливу, кількість і локалізацію на тілі потерпілої особи тілесних ушкоджень, причини припинення протиправних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки й інше.

Визначальним для кваліфікації кримінального правопорушення з матеріальним складом є суб`єктивне ставлення винуватого до наслідків своїх дій.

В аспекті встановлення підстави кримінальної відповідальності, юридичної оцінки суб`єктивного ставлення до вчиненого, суд мав враховувати, що за ступенем конкретизації у свідомості суб`єкта передбачення можливості настання суспільно небезпечних наслідків виокремлюють визначений (пов`язаний із передбаченням конкретного наслідку) і невизначений (альтернативний) умисли, коли свідомістю винного охоплюється можливість настання двох або більше альтернативних наслідків. Небажання смерті потерпілого не виключає умисної вини. За наявності невизначеного умислу, різновидом якого є альтернативний умисел, кваліфікація здійснюється залежно від тих наслідків, які були фактично заподіяні.

Суд першої інстанції, зваживши на встановлені обставини та практику Верховного Суду, обґрунтовано послався на те, що обвинувачені, прибувши до потерпілого, який знаходився вдома у своєму ліжку, умисно, спільно почали завдавати йому тілесні ушкодження в різні ділянки тіла, концентруючись на голові потерпілого ОСОБА_14 , який не чинив їм жодного опору та намагався лише захиститись від їх неправомірних дій, та спричиняли їх до тих пір, поки потерпілий не переставав проявляти ознаки життя та хрипів, а тому будь-яких сумнівів у тому, що умисел обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був спрямований саме на умисне вбивство потерпілого у колегії суддів не має.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зауважив на тому, що вирішального значення для даного кримінального провадження не має та обставина, хто з обвинувачених, за допомогою якого предмету та у який спосіб наносив тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_14 , оскільки їх дії були об`єднані єдиним умислом.

Про наявність умислу саме на вбивство потерпілого ОСОБА_14 свідчить також й посткримінальна поведінка обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також й внутрішнє ставлення до скоєного, які не намагались надати будь-якої допомоги потерпілому, не викликали швидку допомогу та не повідомили про скоєне сторонніх осіб, а навпаки позбулись знаряддя вчиненого злочину та переховувались від органу досудового розслідування у своїх родичів.

До того ж колегія суддів звертає увагу на те, що наявність у обвинувачених попередніх конфліктів з потерпілим не тільки не спростовує висновки суду про наявність умислу у них на вчинення вбивства останнього, а й вказує на правильність встановлення мотиву вчинення обвинуваченими інкримінованого їм злочину.

З цих же підстав апеляційний суд не приймає доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про невстановлення як органом досудового розслідування так і судом мотиву вчинення ним кримінального правопорушення, через безпідставне відхилення судом клопотання про допит як свідка ОСОБА_16 , та вважає їх необґрунтованими. При цьому, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_16 безпосереднім свідком зазначених подій не була.До того ж колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень процесуального закону позитивне вирішення клопотань є правом, а не обов`язком суду, унаслідок чого відмова у задоволенні клопотання сторони захисту про допит не є порушенням права останнього на захист. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 квітня 2018 року (справа № 209/1242/13-к, провадження № 51-2527 км 18).

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильних та обгрутованих висновків про те, що дії обвинувачених, мали чіткий, послідовний та цілеспрямований характер, які були направлені саме на вчинення вбивства потерпілого з мотивів ревнощів та особистої помсти, а також на фоні вживання алкогольних напоїв, та їх провина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого саме ст. 115 КК підтверджується за стандартом доведення «поза розумним сумнівом».

Таким чином, урахувавши всі встановлені обставини кримінального провадження, суд правильно встановив, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , завдаючи потерпілому ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, мали умисел саме на заподіяння йому смерті.

Підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_8 з п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, як про це просить захисник ОСОБА_10 в апеляційній скарзі, так і дій ОСОБА_7 немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б вплинути на висновки суду про винуватість обвинувачених та на кваліфікацію їх дій, колегією суддів не встановлено.

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дослідженні всі обставини кримінального провадження, кожен перелічений доказ оцінено з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, що є підставою для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Перевіривши доводи апеляційних скарг прокурора та захисника ОСОБА_10 щодо невідповідності призначеного обвинуваченим покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та їз особам, внаслідок його м`якості, а так само і внаслідок суворості, призначеного покарання ОСОБА_8 , апеляційний суд дійшов висновку, що вони є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Вказане положення закону повністю кореспондується з вимогами ч. ч. 2, 3 ст. 65 КК України, відповідно до якого, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання, окрім зазначеного, враховуються також й обставини, що пом`якшують та обтяжують його, у відповідності до ст. ст. 66-67 КК України.

Як встановлено апеляційним судом, вказані вимоги закону судом першої інстанції було дотримано у повному обсязі.

Призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожному окремо, суд першої інстанції належним чином врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, спосіб та мотиви його вчинення, посткримінальну поведінку обвинуваченого, що свідчать про його високу суспільну небезпечність, також відношення обвинувачених до скоєного, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи, особу обвинувачених, які на обліках на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебувають, за місцем мешкання характеризуються посередньо, офіційно не працевлаштовані, ОСОБА_7 раніше не судимий, заперечував свою провину у повному обсязі, не висловив щирий жаль з приводу скоєного, ОСОБА_8 , раніше судимий, частково визнав свою провину, вибачився перед потерпілою та висловив жаль за скоєне, а також думку потерпілої щодо міри покарання, яка вважала необхідним призначити максимально суворе покарання обвинуваченим.

Обставин, що обтяжують покарання та пом`якшують обвинуваченому ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції не встановлено.

В якості обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом визнано рецидив злочину, а в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом визнано часткове визнання провини.

Цим обставинам, суд надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожному окремо, покарання у виді позбавлення волі, в межах санкцій ч. 2 ст. 115 КК України, з його реальним відбуванням, яке буде необхідним та достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення інших кримінальних правопорушень.

При цьому, суд врахувавши, що обвинувачений ОСОБА_8 був раніше засуджений вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2021 року до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК на строк 1 рік, й рішення щодо його звільнення від призначеного судом покарання, в порядку ч. 1 ст. 78 КК, не приймалось, обґрунтовано визначив обвинуваченому остаточне покарання, за сукупністю вироків, із застосування положень ст. 71 КК України.

Статтею 414 КПК України як одну з підстав зміни вироку визначено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що вирок ухвалений у відповідності до вимог кримінального процесуального закону та правильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування чи зміни в частині призначеного покарання, а доводи апеляційних скарг прокурора та захисника ОСОБА_10 є необґрунтованими, не свідчать про суттєву диспропорцію, а відтак їх апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що у вступній частині вироку невірно зазначено номер кримінального провадження, то вони хоча і мають місце, однак виходячи з положень кримінального процесуального закону, не є такими, що тягнуть за собою зміну чи скасування судового рішення й на законність висновків суду, викладених у судовому рішенні не впливають.

До того ж, як зазначає сам прокурор у своїй апеляційній скарзі зазначене є нічим іншим, як опискою суду внаслідок описки, яка може бути усунена, шляхом внесенню відповідних виправлень у вступну частину вироку суду.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість і належну вмотивованість оскаржуваного вироку, який зміні чи скасуванню, з викладених в апеляційних скаргах мотивів, не підлягає.

Разом з цим, враховуючи, що оскаржуваним вироком було ухвалено рішення про взяття обвинувачених під варту, що у розумінні Закону України Про попереднє ув`язнення є попереднім ув`язненням, колегія суддів вважає за необхідне, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченим в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення з 15 листопада 2024 року по 25 червня 2025 року включно.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , та прокурора Західної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_12 - залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2024 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , залишити без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК, у строк відбуття покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зарахувати строк попереднього ув`язнення із розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення з 15 листопада 2024 року по 25 червня 2025 року включно.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженими, які тримаються під вартою, з часу вручення їм копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4