КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/6637/2025 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - заступника начальника відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 15.08.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУ НП в Київській області ОСОБА_7 , погоджене заступником начальника відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 про накладення арешту на майно в рамках здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000404 від 01.12.2023 року.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, прокурор ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 15.08.2025 року та постановити нову ухвалу, якою накласти арешт, з метою забезпечення конфіскації як виду покарання на майно підозрюваної ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , шляхом заборони розпорядження та відчуження, а саме на: об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, загальною площею 101, 2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 109.

Мотивуючи апеляційні вимоги прокурор зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, а відтак підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи.

В судове засідання прокурор, власник майна чи його представник не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату та час призначеного судового розгляду. Разом з тим, від прокурора надійшло клопотання, в якому останній просив провести розгляд апеляційної скарги без його участі.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана бути зацікавленою провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності прокурора, власника майна та представника, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, що відділом розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління ГУ НП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000404 від 01.12.2023 року за підозрою ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, ОСОБА_10 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Досудовим розслідуванням зазначено, що згідно із Законом України «Про теплопостачання» та Методикою, затвердженою постановою КМУ № 977 від 15.09.2021, державна підтримка у сфері теплопостачання здійснюється в межах бюджетного фінансування. Органи місцевого самоврядування наділені повноваженнями з регулювання діяльності суб`єктів теплопостачання, затвердження схем теплопостачання, тарифів (крім об`єктів державного регулювання), а також погодження інвестиційних програм.

Тарифи повинні покривати усі економічно обґрунтовані витрати на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії й не можуть бути нижчими за фактичну собівартість. У разі використання альтернативних джерел енергії, тариф встановлюється на рівні 90% від тарифу на тепло, вироблене з природного газу, або відповідного середньозваженого тарифу.

Згідно з Методикою, заборгованість з різниці в тарифах визначається як різниця між фактичними витратами підприємств та нарахуваннями за затвердженими тарифами, за винятком отриманих трансфертів і компенсацій. Методика передбачає механізм розрахунку і підтвердження цієї заборгованості для подальшого її врегулювання.

Згідно витягу з наказу № 18 від 16.02.1998 року засновником МПВКП «Теплокомунсервіс» ОСОБА_11 , від 17.02.1998 ОСОБА_12 призначено директором МПВКП «Теплокомунсервіс».

В силу займаної посади ОСОБА_12 наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, тобто згідно ч. 3 ст. 18 КК України є службовою особою.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради від 18.12.2018 № 661, було проведено коригування та встановлення одноставкових тарифів на послуги з централізованого опалення, що надаються ПКПП «Теплокомунсервіс», з урахуванням поділу на категорії споживачів та відповідних видів котелень (модульні, дахові). У подальшому, рішеннями виконкому № 557 від 17.08.2021 та № 801 від 19.10.2021, ці тарифи були скориговані та введені в дію з початку опалювального сезону 2021-2022 років, при цьому для населення залишено тариф, встановлений у 2018 році. З метою компенсації різниці між економічно обґрунтованими витратами підприємства та фактичними тарифами, рішенням Бучанської міської ради від 28.10.2021 № 2168-20-VIII затверджено Програму відшкодування різниці в тарифах на 2021-2022 роки. Відповідно до її умов, компенсація здійснюється виключно на підставі розрахунків фактичних витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, підтверджених відповідними документами (розрахунками собівартості, звітами, копіями рішень виконкому тощо). Головним розпорядником бюджетних коштів визначено Бучанську міську раду, а розрахунки різниці в тарифах підлягають погодженню згідно з визначеним Порядком, що є додатком до Програми. Таким чином, будь-яке нарахування чи виплата бюджетних коштів в межах Програми повинна базуватись виключно на фактичних витратах підприємства.

У незазначений досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше 19.10.2021 року, у ОСОБА_12 , який обіймав посаду директора ПКПП «Теплокомунсервіс», та у головного економіста ОСОБА_8 виник спільний умисел, спрямований на заволодіння бюджетними коштами Бучанської міської ради. Усвідомивши, що у Додатку № 4 до Порядку, затвердженого в межах Програми відшкодування різниці між тарифами та фактичними витратами на 2021-2022 роки, допущено помилку - а саме: замість фактичних витрат у табличці зазначено «економічно-обґрунтований тариф» - вони зрозуміли, що застосування саме цього завищеного показника дозволить підприємству отримувати необґрунтовано високі компенсаційні виплати з бюджету. Повністю усвідомлюючи незаконність такої схеми, її протиправність і суперечність пункту 6 Порядку, вони вирішили використати цю помилку для подання розрахунків з умисно неправдивими даними з метою заволодіння коштами місцевого бюджету, передбаченими для компенсації фактичних витрат на теплопостачання населенню.

У подальшому, з метою реалізації злочинного умислу, ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , достовірно усвідомлюючи, що згідно з Програмою відшкодування різниці між тарифами та фактичними витратами, затвердженою рішенням Бучанської міської ради від 28.10.2021 № 2168-20-VIII, відшкодування здійснюється виключно на підставі фактичних витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, умисно використали помилкове формулювання у Додатку № 4 до зазначеної Програми, де неправомірно зазначено «економічно-обґрунтований тариф». Використовуючи вказане, ОСОБА_8 вносила завідомо неправдиві відомості до офіційних розрахунків, підмінивши фактичні витрати економічно-обґрунтованими тарифами, що призвело до штучного завищення розміру бюджетного відшкодування, а ОСОБА_12 , діючи умисно, погодив та затвердив ці розрахунки своїм підписом і печаткою підприємства, після чого вони були подані до Бучанської міської ради для подальшого фінансування за рахунок бюджетних коштів.

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, зловживаючи своїм службовим становищем, у період з 19.10.2021 по 09.06.2022 заволоділи грошовими коштами місцевого бюджету Бучанської міської ради Київської області на загальну суму 1 693 368,18 грн, чим спричинили шкоду державним інтересам.

Крім того, рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради від 17.12.2019 №?804 встановлено тарифи на централізоване водопостачання - 14,02 грн/м? (з ПДВ), водовідведення 23,67 грн/м? (з ПДВ), що надаються ПКПП «Теплокомунсервіс». Надалі, рішенням від 16.11.2021 №?899 було затверджено нові тарифи: 21,98 грн/м? водопостачання, 166,79 грн/м? - водовідведення. Проте для населення залишили чинними тарифи 2019 року.

З метою компенсації підприємству різниці між діючими тарифами та економічно обґрунтованими витратами, Бучанською міською радою затверджено відповідні програми (від 03.11.2021 №?2359-21-VIII та від 17.11.2022 №?3202-35-VIII), які передбачали фінансування ПКПП «Теплокомунсервіс» з бюджету громади у 2021-2023 роках.

В рамках реалізації Програм укладено договори між Бучанською міською радою та ПКПП «Теплокомунсервіс» щодо відшкодування тарифної різниці. Порядок розрахунку передбачає, що різниця визначається між фактичними витратами підприємства та тарифами, встановленими для населення, з обов`язковим документальним підтвердженням (розрахунки, звіти, копії рішень виконкому).

У невстановлений досудовим розслідуванням часта місці, але не пізніше 16.11.2021, директор ПКПП «Теплокомунсервіс» ОСОБА_12 спільно з головним економістом підприємства ОСОБА_8 , усвідомивши наявність помилки в табличних розрахунках (Додаток № 4 до Програми відшкодування тарифної різниці в с. Гаврилівка на 2021-2022 роки), вирішили використати це як можливість для особистого збагачення за рахунок бюджетних коштів Бучанської міської ради.

Зокрема, у вказаному Додатку № 4 у колонці № 4, де відповідно до п. 6 Порядку повинні були зазначатися показники фактичних витрат, було помилково вказано економічно обґрунтовані тарифи (грн/м?), тобто планові витрати, що значно перевищували фактичні. Розуміючи, що у разі застосування саме цих показників до розрахунку тарифної різниці підприємство зможе систематично отримувати завищене бюджетне фінансування, ОСОБА_12 та ОСОБА_8 виник злочинний протиправний умисел спрямований на заволодіння бюджетними коштами Бучанської міської ради Київської області.

Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи відповідно до розробленого злочинного плану ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді головного економіста, використовуючи своє службове становище, здійснювала складання розрахунків для відшкодування тарифної різниці, не на підставі фактичних витрат, як того вимагав Порядок, а на основі економічно обґрунтованих тарифів, які штучно завищували обсяг відшкодування.

Ці розрахунки вона вносила до офіційної табличної форми, передбаченої додатком до Програми, після чого засвідчувала їх своїм підписом і передавала директору підприємства.

ОСОБА_12 , діючи умисно, затверджував підготовлені розрахунки своїм підписом і печаткою підприємства, знаючи про їх невідповідність вимогам законодавства.

Надалі ці документи передавались до Бучанської міської ради з метою подальшого відшкодування коштів за програмою компенсації тарифної різниці.

Таким чином, директор ПКПП «Теплокомунсервіс» ОСОБА_9 та головний економіст ПКПП «Теплокомкнсервіс» ОСОБА_8 діючи відповідно до розробленого злочинного плану щодо заволодіння бюджетними коштами виконавчого комітету Бучанської міської ради, на відшкодування різниці між розміром тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення в с. Гаврилівка та розміром економічно обґрунтованих витрат ПКПП «Теплокомунсервіс» у період з 30.12.2021 по 06.06.2023 заволоділи бюджетними коштами на загальну суму 11 324 640, 00 грн.

29.07.2025 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

31.07.2025 року старший слідчий СУ ГУ НП в Київській області ОСОБА_7 за погодженням із заступником начальника відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту, в рамках здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000404 від 01.12.2023 року, з метою забезпечення конфіскації як виду покарання на майно підозрюваної ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , шляхом заборони розпорядження та відчуження, а саме на: об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, загальною площею 101, 2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 109.

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 15.08.2025 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання старшого слідчого про арешт майна.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказаний житловий будинок, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні старшим слідчим доводи про накладення арешту на вищевказаний житловий будинок, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав, передбачених ст. 170 КПК України для накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, накладення арешту на майно з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, передбачає наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою, щодо якої такий захід застосовується, кримінального правопорушення, а у випадку застосування такого запобіжного заходу відносно юридичної особи, то застосування арешту майна з даних підстав вважатиметься законним, якщо відносно вказаної юридичної особи здійснюється кримінальне провадження.

Так, зі змісту ст. 170 КПК України вбачається, що однією з обов`язкових умов для задоволення клопотання про накладення арешту на майно з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання є наявність обґрунтованої підозри за статтею, санкція якої передбачає конфіскацію майна як виду покарання.

Згідно клопотання про арешт майна та матеріалів, наданих стороною обвинувачення на його обґрунтування вбачається, що ця обов`язкова умова органом досудового розслідування дотримана.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

З матеріалів провадження, наданих слідчому судді, які обґрунтовують клопотання, вбачається, що зазначені у клопотанні обставини підозри ОСОБА_8 могли мати місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних та певними доказами. Тобто існують обґрунтовані підстави підозрювати ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, то на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише можна визначити, що причетність ОСОБА_8 до скоєння кримінального правопорушення, підозра у якому їй повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього такого обмежувального заходу, як арешт майна.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, при розгляді клопотання про арешт майна слідчий суддя не дотримався вимог статей 132, 170, 172, 173 КПК України, при цьому не перевіривши наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, наявність ризиків та доведеність обставин, передбачених ст. ст. 132, 170 КПК України, таким чином, слідчий суддя першої інстанції не взяв до уваги усі обставини, які у відповідності до ст. 173 КПК України повинні враховуватися при вирішенні питання про арешт майна.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 5 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено необхідність накладення такого обмежувального заходу, як арешт майна з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, шляхом тимчасового позбавлення його власника права розпорядження цим майном та його відчуження.

Разом з тим, вивчивши матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування заборони користуватися житловим будинком, загальною площею 101, 2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 109, оскільки така заборона або обмеження може бути застосована, у відповідності до вимог ч. 11 ст. 170 КПК України, лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна випадках, якщо існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна.

Таких даних клопотання старшого слідчого не містить, як і не обґрунтовано можливість настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, у разі незастосування такого заходу.

На підставі викладеного, посилання слідчого судді на те, що органом досудового розслідування не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки прокурором надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України, на підставі чого є правомірним накладення такого виду обтяження як арешт.

Таким чином, доводи прокурора є слушними щодо того, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою та такою, яка підлягає скасуванню, а тому висновки слідчого судді щодо відсутності достатніх правових підстав для арешту майна не відповідають як матеріалам судового провадження так і вимогам КПК України.

Будь-яких суттєвих негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження колегією суддів не встановлено.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування майна в даному кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, необхідно накласти арешт на майно.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 412, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - заступника начальника відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУ НП в Київській області ОСОБА_7 , погоджене заступником начальника відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 про накладення арешту на майно в рамках здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000404 від 01.12.2023 року, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого СУ ГУ НП в Київській області ОСОБА_7 , погоджене заступником начальника відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 про накладення арешту на майно в рамках здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000404 від 01.12.2023 року, - задовольнити.

Накласти арешт із забороною відчуження та розпорядження, без заборони користування, на майно підозрюваної ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , а саме на: об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, загальною площею 101, 2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 109.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

_____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4