ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ

Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисників обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 вересня 2022 року за №0000344, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 21 листопада 2022 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою освітою, неодруженого, безробітного, неодноразово судимого, останній раз -

11 вересня 2020 року Фрунзенським районним судом м. Харків за ч.1 ст.185, ст.71 КК України на 2 роки 6 місяців обмеження волі,

визнано винуватим і засуджено за ч.1 ст.309 КК України на 1 рік обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речового доказу.

За вироком місцевого суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 03 вересня 2022 року приблизно об 11 годині 20 хвилин біля буд. №25 по вул. Амосова в м. Харків знайшов на землі згорток паперу всередині з 2 пігулками з наркотичним засобом метадоном, масою 0, 044 г, і залишив його собі, тим самим незаконно придбав і зберігав без мети збуту цей наркотичний засіб, який у нього було вилучено поліцейськими в ході огляду місця події 03 вересня 2022 року в період часу з 11 години 58 хвилин до 12 години 10 хвилин біля буд. №25 по вул. Амосова в м. Харків.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (незастосування судом закону, який підлягає застосуванню ст.71 КК України, застосування закону, який не підлягає застосуванню ст.75 КК України), невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 21 листопада 2022 року, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 1 року обмеження волі, на підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за новим вироком апеляційного суду частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Фрунзенського районного суду м. Харків від 11 вересня 2020 року та призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у вигляді 1 року 6 місяців обмеження волі. Свої вимоги мотивує тим, що судом першої інстанції під час призначення покарання: не враховано те, що обвинувачений, будучи 26 квітня 2022 року Полтавським районним судом Полтавської області звільненим умовно-достроково від відбування покарання, належних висновків для себе не зробив, натомість 03 вересня 2022 року протягом невідбутої частини покарання знову вчинив кримінальне правопорушення, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення; належним чином не вмотивовано висновок щодо застосування до ОСОБА_8 положень ст.75 КК України.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, аргументи прокурора на підтримку апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого та його захисника проти апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи учасників судового провадження та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Установлені місцевим судом фактичні обставини вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України - незаконного придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту, учасниками судового провадження в апеляційному порядку не оспорюються, а тому в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 судом першої інстанції розглянуто в порядку ст.382 КПК України.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Посилання сторони захисту в судовому засіданні апеляційного суду на проходження ОСОБА_8 реабілітації від наркоманії в реабілітаційному центрі як на підставу для звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ч.4 ст.309 КК України є неспроможними.

Відповідно до ч.4 ст.309 КК України особа, яка добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії, звільняється від кримінальної відповідальності за дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Разом з тим, обвинувачений у судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердив те, що його реабілітація від вживання наркотичних засобів здійснювалась порівняно нещодавно, приблизно пів року тому, в 2024 році.

Оскаржуваний вирок місцевим судом ухвалено 21 листопада 2022 року.

Водночас за змістом правового висновку, який міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 листопада 2021 року у справі №357/11205/19 (провадження №51-2776 кмо 21), добровільним у контексті ч.4 ст.309 КК України слід вважати таке звернення особи до лікувального закладу, яке здійснюється за її особистою згодою, або згодою законного представника, що мало місце до моменту виходу суду першої інстанції до нарадчої кімнати для ухвалення рішення у кримінальному провадженні.

Отже, наведені вище обставини виключають можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ч.4 ст.309 КК України, натомість проходження ним реабілітації від вживання наркотичних засобів судом апеляційної інстанції враховується під час призначення покарання.

Окрім того, ОСОБА_8 підтверджено в судовому засіданні апеляційного суду те, що йому не встановлювався діагноз в умовах стаціонару та відсутність направлення лікаря-нарколога для встановлення діагнозу «наркоманія».

У той же час, попереднє встановлення особі діагнозу «наркоманія», який установлюється за результатами проходження медичного обстеження відповідно до Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» та Інструкції про порядок виявлення та постановки на облік осіб, які незаконно вживають наркотичні засоби або психотропні речовини, затвердженої спільним наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства внутрішніх справ України, Генеральної прокуратури України, Міністерства юстиції України від 10 жовтня 1997 року № 306/680/21/66/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 листопада 1997 року за №534/2338, є обов`язковою передумовою для застосування приписів ч.4 ст.309 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, яке призвело до безпідставного звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням і призначення йому надто м`якого покарання, то колегія суддів уважає їх обґрунтованими.

Виходячи з п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1 ст.409, п.4 ч.1 ст.420 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У силу п.п.1, 2 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до вимог ч.1 ст.71 КК України якщо обвинувачений після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Частиною 4 ст.81 КК України унормовано, що в разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими ст.ст.71 і 72 КК України.

Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати, зокрема, частину покарання, від відбування якого особу звільнено умовно-достроково (п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 11 вересня 2020 року Фрунзенським районним судом м. Харків ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за ч.1 ст.185, ст.71 КК України на 2 роки 6 місяців обмеження волі.

18 квітня 2022 року Полтавським районним судом Полтавської області на підставі ст.81 КК України звільнено ОСОБА_8 умовно-достроково від відбування покарання за вказавним вище вироком на невідбутий строк у вигляді 10 місяців 21 дня обмеження волі. 26 квітня 2022 року ОСОБА_8 звільнився з установи виконання покарань (а.к.п.23).

У кримінальному провадженні, що є предметом апеляційного розгляду, обвинувачений, будучи умовно-достроково звільненим від відбування покарання, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.309 КК України, 03 вересня 2022 року, тобто протягом невідбутої частини покарання за попереднім вироком від 11 вересня 2020 року (до повного відбуття покарання).

Проте всупереч викладеному вище місцевий суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання, не застосував приписи ст.71 КК України, які підлягали застосуванню, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Тому, оскільки обвинуваченому призначено покарання за попереднім вироком у вигляді обмеження волі, яке повністю не відбуте та його належить відбувати реально, то наведене виключало можливість застосування до ОСОБА_8 положень ст.75 КК України при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків.

Між тим, суд першої інстанції, застосувавши приписи ст.75 КК України, які не підлягали застосуванню, допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Наведене вище призвело до безпідставного звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням та обрання йому заходу примусу, який не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченого внаслідок м`якості.

З огляду на викладене вище, оскаржуваний вирок у частині призначення ОСОБА_8 покарання належить скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні покарання колегія суддів ураховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком, його підвищений ступінь суспільної небезпеки, виходячи з обставин вчинення, пов`язаний із підривом заснованого на законі порядок обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів в Україні, особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, у тому числі за аналогічне кримінальне правопорушення, та відбував покарання в місцях обмеження волі, але належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і менше ніж через 5 місяців після звільнення з установи виконання покарань знову вчинив умисне кримінальне правопорушення (а.к.п.23), неодружений, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.к.п.21-22), у 2024 році пройшов реабілітацію від вживання наркотичних засобів приблизно пів року тому, в 2024 році, наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розприттю кримінального правопорушення, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Ураховуючи зазначені вище дані та обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що обвинуваченому слід призначити покарання за ч.1 ст.309 КК України у вигляді обмеження волі, однак у мінімальному розмірі, та остаточний зхід примусу на підставі ст.71 КК України з реальним його відбуттям шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за попереднім вироком у вигляді 1 місяця обмеження волі.

З огляду на відсутність декількох обставин, які би пом`якшували покарання та водночас істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, підстави для застосування щодо обвинуваченого приписів ст.69 КК України відсутні.

Саме таке покарання буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 21 листопада 2022 року в частині призначення ОСОБА_8 покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.309 КК України у вигляді 1 року обмеження волі.

На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за новим вироком апеляційного суду, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Фрунзенського районного суду м. Харків від 11 вересня 2020 року та призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у вигляді 1 року 1 місяця обмеження волі.

Строк покарання ОСОБА_8 обчислювати з дня його прибуття та постановки на облік у виправному центрі.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4