Справа № 346/4394/25
Провадження № 1-кп/346/678/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області, у складі головуючого - судді ОСОБА_1 , без проведення судового розгляду в судовому засіданні, за відсутності учасників судового провадження, без фіксування кримінального провадження за допомогою технічних засобів,

розглянувши у спрощеному провадженні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000155, в якому ОСОБА_2 (який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Воскресінці Коломийського району Івано-Франківської області; є громадянином України; українець; на утриманні має 5 малолітніх дітей; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; на обліку у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра - не перебуває; проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 у військовому званні солдат; судимостей не має) обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

а сторонами та іншими учасниками кримінального провадження №0000155 є з боку обвинувачення - прокурорка: ОСОБА_3 , з боку захисту обвинувачений ОСОБА_2 , його захисник ОСОБА_4 та потерпілий ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в :

Щодо обвинувачення, яке суд вважає доведеним.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 173 (по стройовій частині) від 17.06.2025 року солдата ОСОБА_2 призначено на посаду курсанта навчального взводу навченої роти І навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 , який відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.06.2025 року, виведений поза штат та перебуває у розпорядженні командира даної військової частини.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Відповідно до вимог ст.ст. 11,16,49,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 548-ХІV, ст. ст. 1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 551-ХІV, солдат ОСОБА_2 , під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватись вимог статутів Збройних Сил України; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитись з гідністю й чесно, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Проте, солдат ОСОБА_2 у порушення вимог вказаних нормативних актів, вчинив кримінальний проступок за наступних обставин.

08 липня 2025 року близько 16 години 50 хвилин ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом марки «Lanos» приїхав до домогосподарства по АДРЕСА_2 , де вчини словесний конфлікт з братом дружини ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , із яким протягом тривалого часу перебуває в неприязних відносинах.

В ході даного конфлікту солдат ОСОБА_2 діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки для здоров`я потерпілого ОСОБА_5 та бажаючи їх настання, умисно здійснив декілька пострілів із пневматичного пістолета невстановленої в ході дізнання марки сферичними кулями в сторону ОСОБА_5 , який в той час перебував за місцем проживання на території господарства по АДРЕСА_2 , влучивши останньому в ділянку шиї справа, в результаті чого спричинив тілесні ушкодження у вигляді садна правої бокової поверхні шиї, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Тобто, 08 липня 2025 року ОСОБА_2 вчинив умисне легке тілесне ушкодження, що є кримінальним проступком, передбаченим частиною 1 статті 125 КК України.

Суд вважає доведеним вказане формулювання обвинувачення, оскільки його зміст добровільно та свідомо визнав обвинувачений ОСОБА_2 , згідний із цими обставинами, які були встановлені під час дізнання та не оспорює їх, про що подав письмову заяву.

При цьому суд відзначає, що ОСОБА_5 , як потерпілий, також подав письмову заяву, якою теж висловив згоду із вказаними обставинами.

І тому суд вважає, що діяння, у вчиненні якого ОСОБА_2 звинувачує прокурор, дійсно мало місце, і це діяння дійсно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, тобто заподіяння умисних легких тілесних ушкоджень. І з цих же мотивів та оскільки ОСОБА_2 беззаперечно і добровільно та свідомо визнав свою вину, суд вважає винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення саме його.

Таким чином, суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що обвинувачений ОСОБА_2 , в осудному стані, умисно, вчинив кримінальне правопорушення, яке правильно кваліфіковано прокурором за частиною 1 статті 125 КК України. І у вчиненні цього правопорушення винний саме він.

Щодо покарання.

Обставин, які б виключали кримінальну протиправність діяння ОСОБА_2 або звільняли його від кримінальної відповідальності чи від покарання судом не встановлені, а тому ОСОБА_2 підлягає покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення за частиною 1 статті 125 КК України.

Суд погоджується із прокурором у тому, що обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_2 та передбачені частиною 1 статті 67 КК України, не встановлені. Але разом з цим, має місце обставина, яка на підставі пункту 1 частини 1 статті 66 КК України відноситься до обставин, які пом`якшують його покарання, зокрема: щире каяття обвинуваченого, що знайшло своє підтвердження у матеріалах кримінального провадження.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, і суд враховує, що: покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина 1); покарання має на меті не тільки кару і виправлення засуджених, а й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина 2); покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (частина 3).

Разом з цим суд застосовує і положення статті 65 КК України за якими: суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (частина 1); особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (частина 2); підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу (частина 3); більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини КК за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень.

При цьому застосовуючи вказані норми кримінального права, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, щодо правильного їх застосування, викладений ним у постанові від 26.06.2018 року у справі № 570/3743/15-к, в якій зазначається, що покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тож вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_2 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 125 КК України, суд виходить з наступного:

- суд враховує, що санкція частини 1 статті 125 КК України передбачає покарання у вигляді штрафу до 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року;

- суд враховує конкретні обставини (що вказані у формулюванні обвинувачення), за яких ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, яке за ступенем тяжкості, в силу положень частини 2 статті 12 КК України, є кримінальним проступком та кваліфікуються за частиною 1 статті 125 КК України;

- суд враховує, що ОСОБА_2 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення умисно, тобто з прямим умислом, і наслідком його діяння було порушення права людини на анатомічну недоторканість. Разом з цим, ОСОБА_2 визнав свою вину добровільно;

- суд враховує, що обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_2 та передбачені частини 1 статті 67 КК України, не встановлені;

- але разом з цим, суд враховує, що обставиною, яка на підставі пункту 1 частини 1 статті 66 КК України відноситься до обставин, які пом`якшують покарання, є щире каяття ОСОБА_2 ;

- ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Воскресінці Коломийського району Івано-Франківської області; є громадянином України; українець; на утриманні має 5 малолітніх дітей; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; на обліку у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра - не перебуває; проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 у військовому званні солдат; судимостей не має.

Таким чином, з урахуванням викладених судом обставин, які він застосовує у їх сукупності для призначення ОСОБА_2 покарання суд вважає, що найменш суворий вид покарання, що передбачений частиною 1 статті 125 КК України, тобто штраф не буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, тобто мета покарання не буде досягнута, зважаючи на максимальний розмір штрафу (850 гривень). Штраф, навіть у його максимальному розмірі, не зможе стати настільки відчутним для обвинуваченого аби він зміг переосмислити свою поведінку та виправитись. І тому штраф, не буде відповідати не тільки меті покарання, а й принципу індивідуалізації відповідальності обвинуваченого та справедливості, зважаючи на характер вчиненого діяння обвинуваченим, засіб, який він використав: пневматичний пістолет та ділянку тіла, в яку він влучив (ділянка шиї потерпілого).

І тому з огляду на викладене та з урахуванням статті 56 КК України та відсутністю обставин, за наявності яких обвинуваченому неможливо призначити громадські роботи у якості покарання, ОСОБА_2 слід призначити основне покарання у виді громадських робіт на строк 60 годин, оскільки вказаний вид покарання буде достатнім аби досягнути мети покарання та відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації покарання ОСОБА_2 . Суд враховує, що згідно 56 КК України громадські роботи не призначаються військовослужбовцям строкової служби, однак з матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_2 був мобілізований до Збройних Сил України, і набув статусу військовослужбовця саме внаслідок цього, і військовослужбовцем строкової військової служби він не являється.

Щодо процесуальних витрат.

Положеннями пункту 3 частини 1 статті 118 КПК України передбачено, що процесуальні витрати складаються з витрат, пов`язаних із залученням експертів.

А згідно з частиною 2 статті 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

І хоча суд ухвалює обвинувальний вирок, в силу положень частини 2 статті 124 КПК України, оскільки сторона обвинувачення зазначила, що витрати на залучення експертів відсутні, підстав для розподілу судових витрат не має.

Щодо речових доказів і документів.

В силу положень частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатись до набрання рішенням законної сили. При цьому, частина 9 статті 100 КПК України прямо передбачає, як суду треба вирішити питання про долю конкретних речових доказів і документів.

Однак, в матеріалах справи речові докази відсутні, а тому підстави для вирішення питань щодо їх долі, як і документів - відсутні.

Інші процесуальні питання.

Підстави, для вирішення судом інших питань, передбачених статтею 368 КПК України - відсутні.

Таким чином, на підставі всього вище викладеного та керуючись статтями

1-33,36,37,42,45-52,55,61-62,75-110,113-129,170-211,290-293,302,318-371,373-77,381,382,392-395,532 КПК України суд

у х в а л и в:

Визнати ОСОБА_2 винуватим у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України.

Призначити ОСОБА_2 , за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України основне покарання у вигляді громадських робіт на строк 60 (шістдесят) годин.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з урахуванням особливостей, передбачених частиною 1 статтею 394 КПК України, шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку надіслати всім учасникам судового провадження.

Учасники судового провадження, також, мають право отримати копію вироку в Коломийському міськрайонному суді Івано-Франківської області.

Суддя: ОСОБА_1