ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/5614/21 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1459/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

представників потерпілих - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2025 року, якою продовжено стосовно ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, у кримінальному провадженні № 0000965 від 31.07.2020, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів, тобто до 20 липня 2025 року включно, без визначення застави.

Також цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_7 на особисте зобов`язання.

На зазначену ухвалу слідчого судді захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу в якій просила її скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник посилалася на те, що стороною обвинувачення не доведено обставини щодо неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризикам, передбаченим ч.1 ст. 177 КПК України. Вважала, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив підстави для продовження запобіжного заходу. Посилалась також на відомості про особу обвинуваченого, існування міцних соціальних зв`язків, а також на відсутність фактичних відомостей, які б свідчили про намагання останнього ухилятись від суду. Посилалась на практику ЄСПЛ. Вказувала на те, що ОСОБА_7 тривалий час перебуває під вартою, а тому ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України істотно зменшились. Зазначала, що потерпілі у цьому кримінальному провадженні, не мають до обвинуваченого ОСОБА_7 будь-яких матеріальних або моральних претензій та які заперечували щодо задоволення клопотання прокурора про продовження стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та вважав оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, а також пояснення представників потерпілих, які вважали за можливе задовольнити апеляційну скаргу захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що у провадженні Златопільського районного суду Харківської області перебуває кримінальне провадження № 0000965 від 31.07.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_11 за ч.ч.2, 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 за ч.4 ст. 189, ОСОБА_18 за ч.2 ст. 189 КК України.

20 травня 2025 року до суду першої інстанції надійшло клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , без визначення розміру застави.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на обґрунтованість обвинувачення у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна. Поряд з цим, прокурор вказував на те, що злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , були вчинені ним як за попередньою змовою групою осіб, так і у складі організованої групи, з погрозою насильства над потерпілими та їх близькими родичами, пошкодження майна потерпілих та їх близьких родичів, що перебуває у їхньому віддані. Вказував на продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України.

Вирішуючи питання про продовження дії запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 , слідчий суддя суду першої інстанції зазначив, що на даний час ризики, передбачені п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України є актуальними та достатньо високими. Вказував на тяжкість покарання, яке може бути призначено обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у вчиненні злочинів, які йому інкримінуються. Посилався на характер кримінальних правопорушень. Зазначав, що є ймовірність здійснення незаконного впливу на свідка ОСОБА_19 , який судом ще не допитаний. Суд першої інстанції дійшов висновку, що на цьому етапі кримінального провадження жодний інший вид запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку.

Дослідивши відомості цього кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів не погоджується з рішенням та висновками слідчого судді суду першої інстанції в частині продовження дії запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ч.2 ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного вбачається, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

При розгляді апеляційної скарги, колегія суддів перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Належить врахувати, що Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі», «МакКей проти Сполученого Королівства», «Зогландт проти Недерландів» «Харченко проти України», «Ігнатов проти України», «Макаренко проти України» . У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи. ЄСПЛ підкреслив, що саме на національні судові органи покладається обов`язок дотримання розумності строків тримання під вартою та встановлення існування вказаного суспільного інтересу з одночасним врахуванням принципу презумпції невинуватості.

Зокрема, у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Бережна проти України» суд констатував порушення п.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з надмірною тривалістю тримання заявниці під вартою. Судом встановлено, що коли постає питання про «законність» взяття під варту лише дотримання національного законодавства недостатньо будь-яке позбавлення свободи має відповідати меті захисту особи від свавілля.

Крім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема «Харченко проти України», «Єлоев проти України», «Фельдман проти України») неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу.

Також, положення чинного Кримінального процесуального кодексу України вказують, що важливим елементом при встановленні підстав для продовження строку дії запобіжного заходу є не лише наявність ризиків, які існували при обранні запобіжного заходу, а і ті обставини, що до завершення дії попереднього судового рішення про обрання запобіжного заходу вони не зменшилися або з`явилися нові. Доведення таких обставин покладається на слідчого, прокурора.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що зі спливом певного часу саме тільки існування пред`явленого обвинувачення перестає бути підставою для позбавлення свободи, і прокурор має навести інші обґрунтовані підстави продовження запобіжного заходу. Тобто, такі підстави мають бути чітко вказані у клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу з наведенням певних фактичних відомостей на підтвердження цих підстав.

Належить врахувати, щокримінальне провадження з обвинувальним актом надійшло до суду ще у 2021 році, однак судовий розгляд цього кримінального провадження на теперішній час триває, а запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_7 неодноразово продовжувався з посиланням на те, що продовжують існувати ризики передбачені ст.177 КПК України. Висновки суду про чергове продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлені лише тяжкістю обвинувачення, а також продовженням існування ризиків, які обґрунтовувалися тими ж самими обставинами, що зазначалися на момент обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченого.

Проте, колегія суддів приймає до уваги, що стосовно ОСОБА_7 застосовувались запобіжні заходу у вигляді тримання під вартою, а також у вигляді домашнього арешту. Сукупний строк перебування ОСОБА_20 під вартою на час апеляційного розгляду становить більше 4 років.

Зокрема, у травні 2023 року стосовно ОСОБА_7 змінено запобіжний захід з домашнього арешту на тримання під вартою.

Тобто під вартою ОСОБА_7 перебуває безперервно з травня 2023 року по теперішній час, що становить більше 2 років.

Враховуючи ці відомості, колегія суддів дійшла висновку, що ризики, передбачені п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України істотно зменшились з огляду на таке.

Зокрема, перебуваючи під домашнім арештом у цьому кримінальному провадженні, ОСОБА_7 добросовісно виконував покладені на нього процесуальні обов`язки.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор такі відомості не спростовував та зазначив, що ОСОБА_7 , перебуваючи під домашнім арештом не порушував покладених на нього процесуальних обов`язків. Зокрема не здійснював заходів щодо незаконного впливу на свідків чи потерпілих у цьому кримінальному провадженні. Також відсутні відомості щодо спілкування ОСОБА_7 у цей період часу з іншими обвинуваченими у цьому кримінальному провадженні.

Поряд з цим належить врахувати, що перебуваючи під домашнім арештом ОСОБА_7 сумлінно перебував за визначеною судом апеляційної інстанції адресою та не порушував покладених на нього процесуальних обов`язків.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 повідомив, що під час дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, йому зателефонував керівник правоохоронного органу та призначив місце, де ОСОБА_7 повинен був з ним зустрітися. ОСОБА_7 , впевнившись, що таке залишення місця його відбування домашнього арешту не є підставою для визнання порушення ним такого запобіжного заходу, зустрівся з цим працівником правоохоронного органу та під час цієї зустрічі був затриманий працівниками поліції. Також повідомив, що він розумів, що зобов`язаний з`являтись за першою вимогою правоохоронних органів до визначеного місця, що він і зробив.

Поряд з цим, через не тривалий час після затримання ОСОБА_7 , керівник правоохоронного органу, який надавав розпорядження останньому про зустріч з ним, був звільнений з правоохоронних органів.

Вказані обставини не досліджувались судом першої інстанції.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор не надав будь-яких фактичних відомостей, які б могли спростувати такі пояснення сторони захисту, а у суду апеляційної інстанції відсутні підстави ставитись до таких пояснень сторони захисту критично.

Відповідно до вимог ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже у суду апеляційної інстанції відсутні будь-які фактичні відомості, які спростовують такі пояснення сторони захисту, а тому колегія суддів дійшла висновку, що такі пояснення є об`єктивними та заслуговують на увагу.

Крім того суд першої інстанції вказував на існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, обґрунтовуючи це тим що потерпілий ОСОБА_19 , ще недопитаний судом першої інстанції, а тому ОСОБА_7 може здійснити незаконний вплив на цього свідка.

Проте, належить врахувати, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які фактичні відомості того, що перебуваючи, раніше у часі, під домашнім арештом, ОСОБА_7 вчинював або намагався вчинити незаконний вплив на потерпілих або свідків у будь-якому вигляді особисто або через сторонніх осіб.

Поряд з цим потерпілий ОСОБА_19 особисто надав письмову заву до суду першої інстанції, в якій зазначав, що на теперішній час він мешкає за межам України, з`явитись в судові засідання не має можливості. Просив суд розглянути кримінальне провадження без його участі. Вказував, що жодних матеріальних чи моральних претензій до обвинуваченого ОСОБА_7 не має та мати у майбутньому не буде. Вважав, що запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 продовжувати недоцільно.

Належить врахувати, що потерпілий свою заяву надав суду першої інстанції через Електронну систему «Електронний суд». Тобто перед тим, як направити заяву, потерпілий ОСОБА_19 авторизувався у цій програмі, що, вочевидь, свідчить проте, що цю заяву подав безпосередньо свідок ОСОБА_19 .

Прокурор в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не заперечував того, що потерпілий ОСОБА_19 , перебуває за межами України.

Належить врахувати, що оскільки потерпілий ОСОБА_19 перебуває за межами України, вочевидь вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 перебуваючи на цілодобовому домашньому арешті не зможе будь-яким чином впливати на цього потерпілого.

Аналогічну письмову заяву щодо відсутності будь-яких претензій до обвинуваченого ОСОБА_7 надав суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_21 шляхом направлення заяви через програму «Електронний суд».

Поряд з цим, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник потерпілого ОСОБА_21 адвокат ОСОБА_9 вказувала, що свою заяву останній особисто направив до суду першої інстанції та дійсно не має претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого ОСОБА_7 , а також не заперечував щодо застосування стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги відомості цих заяв, що на думку колегії суддів є необґрунтованим, оскільки ці заяви подані особисто цими свідками та в цих заявах наведене їх особисте ставлення до обвинуваченого ОСОБА_7 , а також їх думка про можливість застосування стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Поряд з цим, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник потерпілого ОСОБА_22 адвокат ОСОБА_10 пояснив, що потерпілий ОСОБА_22 вже допитаний судом першої інстанції у якості потерпілого, надав свої показання щодо обставин кримінального правопорушення.

Такі відомості свідчать про те, що ОСОБА_7 об`єктивно не має підстав впливати на цього потерпілого, оскільки свої показання суду стосовно протиправних дій ОСОБА_7 потерпілий вже надав суду першої інстанції.

Також адвокат ОСОБА_10 вказував, що потерпілий ОСОБА_22 на теперішній час не має будь-яких моральних чи матеріальних претензій до ОСОБА_7 та не заперечує щодо застосування до останнього запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Враховуючи відомості заяв потерпілих, а також пояснення представників цих потерпілих, колегія суддів дійшла висновку, що ризик незаконного впливу обвинуваченого на потерпілих на теперішній час істотно знизився, що судом першої інстанції не було враховано під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 .

Отже, з перебігом певного часу обставини, що стали підставою для продовження та обрання запобіжного заходу, згідно до зазначених конвенціальних норм, практики ЄСПЛ та вітчизняного законодавства мають бути істотно переглянуті, оскільки особа має право на розгляд кримінального провадження щодо неї впродовж розумного строку, що є складовою права особи на справедливий суд, тобто держава в особі судових органів повинна забезпечити виконання цих приписів, а обвинувачені не повинні в такій ситуації нести тягар такого найбільш обтяжуючого примусу в умовах невиправданої тяганини та невизначеності без вагомих об`єктивно доведених підстав.

Проте, в даному кримінальному провадженні, обвинувачений перебуває під вартою вже понад 2 роки, судовий розгляд справи по суті триває, що свідчить про порушення п.3 ст.5 Конвенції, яка наголошує про гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження.

Враховуючи тривалість строку перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, колегія суддів дійшла висновку про необхідність розгляду можливості застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України").

Отже, колегія суддів погоджується з доводами прокурора та висновками суду першої інстанції, що встановлені ними ризики дійсно існували і певною мірою продовжують існувати, однак вищезазначені обставини, на думку колегії суддів, вказують на зменшення тих ризиків, які були підставою для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Відомості про наявність нових ризиків у поведінці останнього доводи клопотання прокурора та додані до нього матеріали не містять.

З відомостей, що містяться в матеріалах цього судового провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, в тому числі, які відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, однак, враховуючи обсяг судового розгляду (фактично проведено судовий розгляд), відомості про особу обвинуваченого, який хоча раніше і був засуджений, однак має постійне місце проживання, до затримання був офіційно працевлаштований, має родину, тобто має міцні соціальні зв`язки, а також враховуючи пояснення представників потерпілих та письмові заяви потерпілих, колегія суддів дійшла висновку, що подальше тримання обвинуваченого під вартою не викликано об`єктивною необхідністю і не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи цієї особи.

Зважаючи на викладене, враховуючи кожну обставину в їх сукупності, оцінюючи надані прокурором докази, приймаючи до уваги мету, підстави та обставини для застосування запобіжних заходів, передбачених ст.177, 178 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що необхідність обмеження права особи на свободу, передбаченого кримінальним процесуальним законом України, ст. 5 Конвенції, в контексті зазначеного кримінального провадження, шляхом застосування найсуворішого виду процесуального примусу, як тримання під вартою, відсутня. Щодо обвинуваченого ОСОБА_7 можливо застосувати менш суворий запобіжний захід, а саме цілодобовий домашній арешт, який полягає у цілодобовій забороні залишати місце свого мешкання з покладенням на нього певних процесуальних обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, який буде достатнім для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні прокурора та встановлених судом першої інстанції, так як зазначені вище відомості є стримуючим фактором при обранні відповідного способу подальшої процесуальної поведінки обвинуваченого.

Відповідно до положень ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Колегія суддів враховує відомості про особу обвинуваченого, фактичні обставини провадження, пояснення представників потерпілих, а також відомості письмових заяв потерпілих, - дійшла висновку про можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, який буде достатнім для запобігання встановленим ризикам на даному етапі кримінального провадження з покладенням на нього процесуальних обов`язків, передбачених п.5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати до суду за кожною вимогою; не відлучатись з м. Харкова без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утримуватись від спілкування з іншими обвинуваченими, свідками, понятими, експертами, потерпілими у цьому кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; під час оголошення повітряної тривоги обвинувачений має право перейти до найближчого укриття та перебувати там до закінчення відповідної тривоги, з обов`язковим поверненням до визначеного місця відбування домашнього арешту.

Поряд з цим, колегія суддів враховує, що на території країни оголошено військовий стан у зв`язку із повномасштабним військовим вторгненням російської федерації на території України. Необхідно врахувати, що м. Лозова Харківської області перебуває у безпосередній близькості до лінії бойового зіткнення, а тому застосування засобу електронного контролю стосовно обвинуваченого є недоцільним, оскільки обвинувачений має право переходити но найближчого укриття під час оголошення повітряної тривоги, що зумовить некоректну роботу цього приладу.

Натомість, у випадку недотримання ОСОБА_7 умов визначеного запобіжного заходу, колегія суддів роз`яснює, що прокурор не позбавлений права звернутись з відповідним клопотанням до суду в порядку визначеному КПК України щодо зміни запобіжного заходу.

Враховуючи наведене, а також враховуючи положення ч.3 ст.407 КПК України, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню та необхідно постановити нову ухвалу для застосування зазначених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 182, 376, 392, 393, 404, 405, 407 ч. 3 п. 1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2025 року скасувати.

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , на строк 60 днів, тобто до 20.07.2025 року включно.

Відповідно до ч.5 ст. 194 КПК України, покласти на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки:

-прибувати до суду за кожною вимогою;

-не відлучатись з м. Лозова Харківської області без дозволу суду;

-повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

-утримуватись від спілкування з іншими обвинуваченими, свідками, понятими, експертами, потерпілими у цьому кримінальному провадженні;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

-під час оголошення повітряної тривоги обвинувачений має право перейти до найближчого укриття та перебувати там до закінчення відповідної тривоги, з обов`язковим поверненням до визначеного місця відбування домашнього арешту.

У разі невиконання вищевказаних процесуальних обов`язків щодо обвинуваченого ОСОБА_7 може бути застосований більш суворий запобіжний захід.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього процесуальних обов`язків.

Звільнити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з-під варти негайно.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді :