Справа № 751/5634/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/4823/332/25
Категорія - інші скарги. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

12 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисників адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові, одночасно в режимі відео конференції із захисником адвокатом ОСОБА_7 з використанням його власних технічних засобів, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою відмовлено у відкритті провадження за скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 про визнання тримання під вартою незаконним та звільнення особи, яка відбула повний строк покарання, з тих підстав, що порушені у скарзі обвинуваченого питання не підлягають вирішенню слідчим суддею в порядку судового контролю, передбаченого ст. 206 КПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого про відмову у відкритті провадження скасувати, постановити нову, якою відкрити провадження за його скаргою в порядку ст. 206 КПК України, визнати подальше тримання ОСОБА_6 під вартою незаконним та зобов`язати адміністрацію ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» негайно звільнити його з-під варти.

Вказує на те, що визнавши обґрунтованість скарги по суті, слідчий суддя відмовив у захисті прав заявника, прикриваючись процедурою неможливості вирішення цього питання в порядку ст. 206 КПК України.

Так, частиною першою статті 206 КПК України визначено, що слідчий суддя зобов`язаний негайно вжити заходів для звільнення особи, яка утримується без законних підставі. В той же час, слідчий суддя визнав, що строк покарання минув, але відмовив у відкритті провадження, тобто свідомо не вжив жодних заходів всупереч обов`язку, що є бездіяльністю та порушенням закону.

На думку заявника, імперативною є норма ч. 6 ст. 72 КК України, якою визначено, що до строку покарання у виді позбавлення волі зараховується строк перебування під домашнім арештом з розрахунку один день за один день, і суд не мав права її ігнорувати. Таким чином, час перебування його під цілодобовим домашнім арештом в період з 01.01.2018 по 27.09.2018 (268 днів) мав бути зарахованим у строк відбуття покарання. Його неврахування автоматично зменшує загальний строк, і з урахуванням усіх інших строків покарання дає підстави для його негайного звільнення.

Відповідно до висновку Верховного Суду у справі №521/2259/17-к від 15.12.2022, наявність вироку не виключає перевірку підстав тримання особи під вартою відповідно до ст. 206 КПК України.

Наголошує на тому , що слідчий суддя не перевірив суть скарги, визнав факт неврахування строку, але не ухвалив жодного рішення щодо його звільнення, тим самим ухилився від прямого застосування ст. 206 КПК України. Всі ці обставини вказують на незаконність ухвали слідчого судді та порушення норм КПК, КК, Конституції України та ЄКПЛ.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого, який підтримав доводи апеляційної скарги, вказуючи, що за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2025 року, яким він засуджений до 10 років позбавлення волі, з урахуванням терміну перебування його під цілодобовим домашнім арештом, 31.05.2025 року він повністю відбув покарання, а тому його подальше тримання під вартою є свавільним та незаконним, захисників, які підтримали доводи апеляційної скарги свого підзахисного, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вказуючи, що вирок суду змінити в частині зарахування у строк відбування покарання терміну перебування під домашнім арештом може тільки апеляційна інстанція, а не слідчий суддя, або місцевий суд в порядку виконання вироку суду, після того як вирок набере законної сили, дослідивши матеріали судової справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Згідно з положеннями частин 2 та 3 ст. 206 КПК України, якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.

Слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.

З матеріалів провадження та відомостей з Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2025 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та засуджений до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, крім житла.

Цим вироком визначено, що строк відбування покарання ОСОБА_6 вказано обчислюється з 13 серпня 2021 року. У строк відбування покарання ОСОБА_6 зарахований строк його попереднього ув`язнення з 19 листопада 2016 року по 06 квітня 2017 року, з 21 квітня 2017 року по 02 січня 2018 року, з 13 серпня 2021 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 залишений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

На час звернення ОСОБА_6 із скаргою до слідчого судді та на час апеляційного розгляду вказаний вирок суду законної сили не набрав, як про це безпідставно стверджує апелянт, оскільки оскаржується учасниками кримінального провадження в апеляційному порядку.

Ухвалою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05 травня 2025 року за поданням Чернігівського апеляційного суду кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 з апеляційними скаргами захисника та прокурора на вирок Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 березня 2025 року передано з Чернігівського апеляційного суду на розгляд до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року апеляційний розгляд за апеляційними скаргами захисника та прокурора призначений на 09 вересня 2025 року.

Таким чином обвинувачений ОСОБА_6 утримується в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» за вироком суду від 20 березня 2025 року, яким йому не зарахований у строк покарання термін перебування під цілодобовим домашнім арештом.

Невірним є твердження ОСОБА_6 про те, що слідчий суддя фактично встановив той факт, що він відбув визначений вироком суду термін покарання, але ухилився від покладеного на нього обов`язку вирішити питання про звільнення з-під варти особи, яка відбула строк покарання та безпідставно тримається під вартою.

Так, з мотивувальної частини ухвали убачається, що слідчий суддя навпаки встановив, що з огляду на періоди попереднього ув`язнення, зараховані у строк покарання ОСОБА_6 вироком Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 березня 2025 року, строк покарання у виді 10 років позбавлення волі є невідбутим.

Більш того, помилковим є переконання ОСОБА_6 про те, що строк цілодобового домашнього арешту має бути зарахований у строк покарання із розрахунку один день арешту за один день позбавлення волі, з огляду на положення ч. 6 ст. 72 КК України.

Строк зарахування періоду перебування особи під цілодобовим домашнім арештом у строк покарання чітко визначений ч. 7 ст. 72 КК України, якою визначено, що домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Відмова у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_6 не є ухиленням слідчого судді від виконання свого обов`язку, як безпідставно про це стверджує апелянт, адже вирішення питання зарахування цілодобового домашнього арешту до строку покарання на підставі ч. 7 ст. 72 КК України, не віднесено до компетенції слідчого судді при розгляді клопотання в порядку ст. 206 КПК України, зважаючи на те, що у даному конкретному випадку судом першої інстанції в кримінальному провадженні ухвалено вирок, який не набрав законної сили, і кримінальне провадження перебуває на розгляді в апеляційному суді.

Отже, судове рішення слідчого судді не може передувати ухваленню остаточного судового рішення у кримінальному провадженні, в якому обвинуваченому й має бути зарахований строк його перебування під цілодобовим домашнім арештом.

Таке питання може бути вирішено апеляційним судом при перегляді вироку суду першої інстанції, як про це вірно вказав слідчий суддя у своєму рішенні, зокрема за правилами ч.2 ст. 404 КПК України. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення. Після набрання вироком законної сили, у відповідності до статей 537-539 КПК України.

Помилковим є переконання ОСОБА_6 , що він наділений безмежними правами на звернення з будь-якими скаргами, не зважаючи на те, що законодавцем визначений чіткий алгоритм дій на визначених стадіях досудового розслідування та судового розгляду, або ж вимагати ухвалення бажаного рішення, не зважаючи, що поставлені на вирішення питання підлягають вирішенню в іншому провадженні. Всі питання щодо місця звернень та форми цих звернень чітко регламентовані нині діючим кримінально-процесуальним Законом, що повністю узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини.

Дотримання процедури, встановленої законом, є важливою гарантією права кожного на свободу та особисту недоторканність в розумінні ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у справі «Мельник проти України» Європейський суд наголосив, що право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

Зважаючи на те, що обвинуваченим ОСОБА_6 поставлене на вирішення питання про зміну вироку суду і про зарахування у строк відбування покарання строку перебування його під цілодобовим домашнім арештом та звільнення його з-під варти, як такого, що відбув визначений вироком строк покарання, в той час як вказаний вирок не набув законної сили та перебуває на розгляді в апеляційній інстанції, слідчий суддя прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_6 , оскільки ці питання не підлягають вирішенню слідчим суддею в порядку судового контролю, передбаченого ст. 206 КПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 422, 424 КПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2025 року, про відмову у відкритті провадження за скаргою, без змін.

Ухвала є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12