УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 567/1198/22

провадження № 51- 3192 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Острозького районного суду Рівненської області від 17 червня 2024 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 травня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 серпня 2022 року за № 0000129, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Волосківців Острозького району Рівненської області та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Острозького районного суду Рівненської області від 17 червня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 гривень.

Вирішено питання щодо цивільного позову, речових доказів у кримінальному провадженні.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 06 травня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що15 серпня 2022 року приблизно о 19 год. 30 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи по вул. Шкільній у с. Мощаниці Рівненського району Рівненської області, під час конфлікту, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_4 один удар кулаком правої руки, тримаючи в ньому металевий молоток з дерев`яною ручкою догори, у праву частину голови, чим заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно мозкової травми, струсу головного мозку, забою м`яких тканин правого вуха, правої завушної ділянки, гіперемії м`яких тканин, припухлості м`яких тканин у правій завушній ділянці і шиї, синців в області правої вушної раковини, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 121 від 28 вересня 2022 року відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник потерпілого, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить оскаржені вирок та ухвалу скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Вважає, що судами не дотримано вимог ст. 94 КПК України при оцінці доказів, взято до уваги виключно версію сторони захисту. Зазначає, що вчинене ОСОБА_6 діяння неправильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 125 КК України. Так, суди проігнорували умисел засудженого на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, про що свідчить характер його дій та обране знаряддя, що утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 121 КК України, не застосували закон, який підлягав застосуванню.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Отже, касаційний суд позбавлений можливості самостійно досліджувати докази, надавати їм іншу оцінку, ніж та що була надана судами попередніх інстанцій, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених рішеннях, та перевіряти ці рішення в частині неповноти судового розгляду чи невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що в тому числі вказує представник потерпілого у своїй скарзі.

Натомість наведені обставини були предметом оцінки суду апеляційної інстанції, який переглянув вирок в апеляційному порядку та не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну оцінку вчиненому.

Суд апеляційної інстанції небезпідставно дійшов переконання, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, тобто у завданні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК України.

В основу вироку суд обґрунтовано поклав показання засудженого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та інших, дані висновку судово-медичної експертизи, протоколу огляду речей, досліджених у судовому засіданні відеозаписів, а також інші матеріали провадження.

Доводи касаційної скарги представника потерпілого, які є аналогічними до тих, що вже були предметом оцінки апеляційного суду, що місцевий суд пристав на сторону захисту, визнавши доведеним обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК України не заслуговують на увагу.

Зі змісту оскаржених судових рішень убачається, що судами попередніх інстанцій не лише доведено вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, а й спростовано доводи засудженого та його захисника щодо того, що ОСОБА_6 діяв у стані необхідної оборони, захищаючи свого сина і онука від потерпілого.

Що стосується доводів представника потерпілого щодо наявності у ОСОБА_6 умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень та необхідності кваліфікації вчиненого за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 121 КК України, то вони є необґрунтованими.

Згідно зі ст. 131-1 Конституції України підтримання публічного обвинувачення в суді є виключним повноваженням прокуратури.

Положеннями ч. 1 ст. 337 КПК України визначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Правом на зміну обвинувачення, пред`явлення додаткового обвинувачення, відмову від підтримання державного обвинувачення, початок провадження щодо юридичної особи під час судового розгляду згідно з цією статтею наділений прокурор.

Тоді як суд з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження (ч. 3 ст. 337 КПК України).

Заслуговує на увагу й те, що відповідно до ч. 1 ст. 338 КПК України зміна обвинувачення прокурором з кримінального проступку на злочин будь-якої тяжкості під час судового розгляду не допускається.

Враховуючи те обвинувачення, яке було пред`явлено ОСОБА_6 прокурором, а також ст. 12 КК України, згідно з якою кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, є кримінальним проступком, а ст. 121 КК України визначає відповідальність особи за вчинення тяжкого злочину, суд у будь-якому випадку був не вправі давати оцінку наявності у діянні засудженого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 121 КК України, та доведеності його винуватості.

Твердження представника потерпілого про протилежне є безпідставними. До того ж зі змісту касаційної скарги, як і з долучених копій судових рішень, не вбачається і стійкої позиції з цього приводу самого потерпілого у суді першої інстанції.

Що стосується висловлених у апеляційній скарзі доводів щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, то вони були детально проаналізовані в ухвалі, їм надана відповідна правова оцінка.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 за поданими, у тому числі потерпілим та його представником, апеляційними скаргами, вмотивовано спростував їх позицію щодо умислу засудженого на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, погодився з кваліфікацією діяння засудженого, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вирок без зміни.

Підстав вважати оскаржені судові такими, що не відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, за змістом поданої касаційної скарги у Суду немає. Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність також не встановлено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з її змісту убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити представнику потерпілого ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Острозького районного суду Рівненської області від 17 червня 2024 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 травня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3