печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.11.2024 року № 757/50397/24-к у кримінальному провадженні № 0000441 від 06.05.2020,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.11.2024 року № 757/50397/24-к у кримінальному провадженні № 0000441 від 06.05.2020, а саме на земельну ділянку з кадастровим номером: :22:002:3130, власник ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Обгрунтовуючи клопотання адвокат зазначає, що арешт накладено необґрунтовано, з порушенням положень ст. 170 КПК України, без перевірки обставин та підстав накладення такого арешту. Також, посилається на те, що накладений арешт грубо порушує право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також що при накладенні арешту не було враховано відсутність правової підстави для арешту майна. Вказує, що арештоване майно не відповідає ознакам визначених ст. 98 КПК України. Окрім того, адвокат вказує, що ОСОБА_4 відношення до розслідуваного кримінального провадження не має.

Так, адвокат вказує, що у клопотанні про накладення арешту на майно та доданих до нього матеріалах стороною обвинувачення не наведено жодних доказів вчинення власником майна будь-яких злочинних дій, в тому числі щодо майна, наведеного в клопотанні про накладення арешту. Застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження є неспіврозмірним з завданням кримінального провадження та власник майна зазнає значних збитків, пов`язаних з вилученням майна.

Згідно ч. 4 ст. 107 КПК України, під час розгляду клопотання фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснювалось.

Учасники кримінального провадження до судового засідання не з`явилися, про день, час, місце розгляду клопотання повідомлені належним чином. Слідчий групи слідчих направив на адресу суду письмові заперечення на таке клопотання. Адвокат ОСОБА_3 направив на адресу суду заяву, згідно з якою щодо фіксування технічними засобами не наполягав. Доводи клопотання підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити.

Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, слідчий суддя визнав можливим прийняти рішення по суті доводів та вимог клопотання за відсутності в судовому засіданні представника володільця майна та прокурора, на підставі наявних матеріалів.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання підлягає частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Слідчим суддею встановлено, що оловним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуального керівництва прокурорів відділу Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000441 від 06.05.2020за підозрою ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 28 ч. 4 ст. 190 КК України, за підозрою ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 358, ч. 1 ст. 28 ч. 4 ст. 190 КК України та за фактами кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 358, ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 263 КК України.

У даному кримінальному провадженні досліджуються обставини за яких на території Івано-Франківської області здійснює діяльність злочинна група, до складу якої входять посадові особи Поляницької ОТГ, Яремчанської міської ради, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, колишні працівники правоохоронних органів та інші особи, метою діяльності якої є незаконне виведення та привласнення земель лісового фонду та інших особливо цінних категорій земель поблизу с. Поляниця (ТК «Буковель»), реєстрацією права власності за підставними фізичними особами з числа місцевих мешканців та подальшому продажу незаконно привласнених земельних ділянок.

Предметом розслідування є незаконне виведення із державної власності особливо цінних земельних ділянок в безпосередній близькості до туристичного комплексу «Буковель».

В подальшому ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.11.2024 року у справі №757/50397/24-к накладено арешт на ряд земельних ділянок, зокрема на земельну ділянку з кадастровим номером: :22:002:3130, власник ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

В наданих матеріалах кримінального провадження містяться достатні дані, які вказують на те, що було вчинено кримінальні правопорушення, передбачені ч.ч. 3, 4 ст. 358, ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 263 КК України, і що вказані земельні ділянки вибули із державної власності в результаті вчинення злочину, є матеріальними об`єктами та містять відомості, що встановлюються під час кримінального провадження, тому наявна необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Згідно ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи із аналізу викладеного, вказана норма пов`язує право слідчого судді на скасування арешту майна, із можливістю надання учасникам процесу, доказів та відомостей, які вказуватимуть, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба та доведеності перед слідчим суддею їх законності та переконливості.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя, згідно вимог ст. 94, ст. 132, ст. 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Поряд з тим, згідно з п. 1 ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Дослідивши ухвалу про накладення арешту на майно, встановлено, що накладаючи арешт на майно, слідчий суддя виходив з того, що є достатні підстави вважати, що майно, на яке просить накласти арешт прокурор, відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України, а тому є підстави для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів.

Відповідно до положень ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як визначено ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадженні слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Проте, слідчий суддя дослідивши матеріали, вважає, що доводи клопотання про скасування арешту є необґрунтованими, оскільки на час винесення ухвали про накладення арешту на майно, існували підстави для такого арешту, крім того слідчим суддею не встановлено, що в подальшому застосуванні арешту відпала потреба.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї або іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Разом з тим, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Так, слідчим суддею під час розгляду даного клопотання встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером: :22:002:3130, площею 1,218 га, що знаходиться в участку Стаїще первинно при приватизації входила у загальну площу земельної ділянки батька - ОСОБА_10 , площею 1,3380 га, яка була виділена йому у приватну власність згідно Рішення Поляницької сільської ради Івано-Франківської області №79 від 05.07.2007р.

На підставі цього рішення ОСОБА_10 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,3380 га, яка розташована в с. Поляниця, уч. Стаїще, для ведення особистого селянського господарства, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 24 від 16.08.2007р. а пізніше присвоєно кадастровий номер №:22:001:2363.

14.02.2017 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно із присвоєнням кадастрового номеру №:22:001:2363.

Так, за заявою ОСОБА_10 було виготовлено ФОП ОСОБА_11 . Технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки (додається), в результаті чого було утворено три земельні ділянки, а саме: площею 1,2180 га; площею 0,07 га; площею 0,05 га.

На підставі вказаної документації із землеустрою було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 1,2180 на і присвоєно кадастровий номер №:22:002:3130, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру №НВ-019 від 26.11.2019 р.

14.02.2022 р. ОСОБА_4 набуто право власності земельної ділянки площею 1,2180 на і присвоєно кадастровий номер №:22:002:3130 в порядку спадкування на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.02.2022р. після смерті батька - ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, вказана ОСОБА_4 є законним набувачем вказаної земельної ділянки .

Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Таким чином, оскільки вказана зокрема земельна ділянка визнана речовим доказом у кримінальному провадженні та метою арешту такого майна є забезпечення зберігання речових доказів, проте з урахуванням принципів розумності та співмірності застосування заходів забезпечення кримінального провадження, наслідки накладеного арешту для третіх осіб, слідчий суддя вважає можливим скасувати накладений арешт в частині користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою, при цьому залишивши заборону її відчуження.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-175, 309, 392, 532, 535 КПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.11.2024 року № 757/50397/24-к у кримінальному провадженні № 0000441 від 06.05.2020, - задовольнити частково.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.11.2024 року № 757/50397/24-к у кримінальному провадженні № 0000441 від 06.05.2020, а саме на:

- земельну ділянку з кадастровим номером: :22:002:3130, власник ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , в частині користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою, залишивши заборону її відчуження.

Ухвала оскарженню не підлягає

Слідчий суддя ОСОБА_1