печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання старшого слідчого в ОВС 4-го відділу (інформаційно-аналітичного прогнозування) управління документування злочинів, учинених в умовах збройного конфлікту ГСУ НП України ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

старший слідчий в ОВС 4-го відділу (інформаційно-аналітичного прогнозування) управління документування злочинів, учинених в умовах збройного конфлікту ГСУ НП України ОСОБА_5 , звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням, погодженим прокурором третього відділу управління процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення Департаменту протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Обґрунтовуючи клопотання слідчий посилається на те, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000055 від 23.01.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.28, ч. 1 ст. 438 КК України, за підозрою: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України.

Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Офісом Генерального прокурора.

В ході проведення досудового розслідування встановлено, що з лютого 2014 року до цього часу триває міжнародний збройний конфлікт, викликаний збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією частини території України. У ході вказаного міжнародного збройного конфлікту 24 лютого 2022 року президент РФ оголосив початок так званої «спеціальної військової операції», що полягала у здійсненні повномасштабного вторгнення ЗС РФ, інших збройних формувань РФ та підконтрольних їм угруповань іррегулярних збройних формувань на територію України.

Факт повномасштабного збройного вторгнення на територію України не приховувався владою РФ, а також встановлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема резолюцією Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п. п. 1, 3 Висновку 300(2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії Російської Федерації проти України», п. п. 17, 18 наказу Міжнародного Суду ООН від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього (Україна проти РФ та ін.)».

Відповідно до ст. 2, спільної для Женевських конвенцій про захист жертв війни 1949 року, ці конвенції, як і інші акти законів і звичаїв війни (міжнародного гуманітарного права), застосовуються до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни, у тому числі до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Відповідно до ст. 2 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (далі - Конвенція про захист цивільного населення під час війни), ця Конвенція, як і інші акти законів і звичаїв війни (міжнародного гуманітарного права), застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни, у тому числі до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Хоча одна з держав, які перебувають у конфлікті, може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Відповідно до положень частини 1 статті 4 Конвенції особами, які перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь- яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Згідно положень статті 27 Конвенції, особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин на особисту повагу та повагу до своєї честі. До них завжди слід ставитися гуманно та захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, та від образ.

Відповідно до ст. 29 Конвенції сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.

Згідно з положеннями ст. 31 Конвенції - жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей.

Відповідно до ст. 32 Конвенції забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.

Згідно вимог ст. 147 Конвенції серйозні порушення, про які йдеться в попередній статті, становлять такі порушення, що охоплюють такі дії, якщо їх здійснено проти осіб або власності, які перебувають під захистом цієї Конвенції: умисне вбивство, тортури або нелюдяне поводження, зокрема біологічні експерименти, які умисно спричинять великі страждання чи серйозні травми тілу чи здоров`ю, нелегальна депортація чи переведення або нелегальне ув`язнення особи, що перебуває під захистом, примушення особи, що перебуває під захистом, служити в збройних силах ворожої держави, або умисне відбирання в особи, що перебуває під захистом, прав на справедливий і офіційний судовий процес, рекомендований цією Конвенцією, захоплення полонених і широкомасштабне руйнування і привласнення власності, не виправдане воєнною необхідністю, і здійснюване незаконним чином і безцільно.

Відповідно до положень статті 1 Додаткового протоколу від 08.06.1977 до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (далі - Протокол І), ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР 18 серпня 1989 року, та який набув чинності для України 25 липня 1990 року, цей Протокол, що доповнює Женевські конвенції від 12 серпня 1949 року, про захист жертв війни, застосовується при ситуаціях, зазначених у статті 2, спільній для цих Конвенцій.

Враховуючи, що Російська Федерація є правонаступницею СРСР щодо участі у міжнародних договорах, положення Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Указом Президіуму ВР СРСР від 17.04.1954 року, відповідно до статті 1 вказаної Конвенції, є обов`язковими для виконання та дотримання з боку РФ.

Відповідно до положень статті 50 Протоколу I цивільною особою є будь-яка особа, що не належить до жодної категорії осіб, зазначених у статті 4 Женевської конвенції про поводження з військовополоненими. У разі сумніву щодо того, чи є яка-небудь особа цивільною, вона вважається цивільною особою.

Згідно зі ст. 51 Протоколу І, цивільне населення й окремі цивільні особи користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. З метою здійснення цього захисту, на доповнення до інших застосовуваних норм міжнародного права, за всіх обставин слід додержувати таких норм. Цивільне населення як таке, а також окремі цивільні особи не повинні бути об`єктом нападів. Заборонено акти насильства чи загрози насильства, що мають головною метою тероризувати цивільне населення. Цивільні особи користуються захистом, передбаченим цим розділом, за винятком окремих випадків і на такий період, поки вони беруть безпосередню участь у воєнних діях.

Відповідно до положень ч. 2. ст. 75 Протокол І, заборонені й будуть залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії, незалежно від того, чиняться вони представниками цивільних чи воєнних органів: a) насильство над життям, здоров`ям і фізичним та психічним станом осіб, зокрема: a.2) катування всіх видів - фізичні чи психічні; a.3) тілесні покарання; b) знущання над людською гідністю, принижуюче й образливе поводження; e) погрози вчинити будь-яку з вищезазначених дій.

Під час збройного протистояння військових підрозділів України та цивільних осіб проти збройних формувань РФ, низка військовослужбовців з числа захисників та оборонців України, а також з числа цивільного населення потрапили в полон до ворога. Окрім цього представниками держави-агресора систематично здійснювалось безпідставне затримання цивільних осіб.

Після потрапляння у полон військовослужбовців Збройних Сил України та цивільних осіб доставляли до слідчого ізолятора № 2 (федеральна казенна установа «Слідчий ізолятор № 2 Управління Федеральної служби виконання покарань по Бєлгородській області»), який розташований за адресою: м. Старий Оскол Бєлгородська область, вул. Леніна, 7, територія російської федерації, де було створено місце для тимчасового утримання військовослужбовців, службовців українських силових структур та цивільних осіб.

На території вказаної установи нагляд за українськими військовополоненими та затриманими цивільними особами здійснювали співробітники вищевказаного слідчого ізолятора № 2.

При цьому, під час утримання на території наведеного слідчого ізолятора № 2 до українських військовослужбовців, які набули статусу військовополонених та затриманих цивільних осіб, застосовувались фізичні та психологічні насильства, а також вчинялися дії, які ображають особисту честь і гідність особи, зокрема образливе та принизливе поводження, яке розпочиналось з моменту їх доставляння в установу, під час так званої «прийомки», та продовжувалось протягом всього часу їх утримання.

До вчинення вказаної протиправної діяльності відносно військовополонених та цивільних осіб має відношення ряд співробітників слідчого ізолятора № 2, в тому числі ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який станом на 2023 рік обіймав посаду співробітника відділу режиму слідчого ізолятора № 2 (федеральна казенна установа «Слідчий ізолятор № 2 Управління Федеральної служби виконання покарань по Бєлгородській області»), який розташований за адресою: м. Старий Оскол Бєлгородська область, вул. Леніна, 7, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - співробітник відділу режиму слідчого ізолятора № 2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який з 14.02.2022 по 27.02.2025 обіймав посаду начальника слідчого ізолятора № 2 (федеральна казенна установа «Слідчий ізолятор № 2 Управління Федеральної служби виконання покарань по Бєлгородській області»).

Так, за вказівками ОСОБА_8 здійснювався нагляд та постійний контроль за військовополоненими та затриманими цивільними особами, а також здійснювалось їх конвоювання та охорона, під час яких відносно останніх з відома ОСОБА_8 систематично вчинялось жорстоке поводження, яке виражалось у застосуванні фізичного та психологічного насильств.

Так, 25.02.2022 цивільне пошуково-рятувальне судно «Сапфір», до екіпажу якого входили цивільні особи, відбуло з морського вокзалу Одеси до острова Зміїний з гуманітарною місією евакуації тіл загиблих оборонців України та двох живих цивільних. Серед екіпажу участь у вказаній місії приймав настоятель релігійного об`єднання «Релігійна громада Свято-Троїцької парафії Української Православної церкви (Православної церкви України)» протоієрей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

26.02.2022 (більш точний час та дата досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_9 , який, будучи не комбатантом, тобто цивільною особою, яка не приймала участі у збройному конфлікті та перебуває під захистом міжнародного гуманітарного права, затримано разом з іншими цивільними членами пошуково-рятувального судна « ІНФОРМАЦІЯ_5 » невстановленими особами з числа військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань рф, в акваторії острова Зміїний.

У подальшому 17.03.2022 (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено), ОСОБА_9 , невстановленими особами з числа військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань рф доставили до слідчого ізолятора № 2 (федеральна казенна установа «Слідчий ізолятор № 2 Управління Федеральної служби виконання покарань по Бєлгородській області»), який розташований за адресою: м. Старий Оскол Бєлгородська область, вул. Леніна, 7, де утримували по 05.05.2022.

Так, після доставлення ОСОБА_9 до слідчого ізолятора, останнього помістили до приміщення камерного типу під назвою «резинка», що розташований на території вказаного слідчого ізолятора, в одному з підвалів.

Водночас, перед поміщенням до вказаного приміщення ОСОБА_9 роздягнули, та декілька днів утримували без їжі та води.

В подальшому, приблизно 01.04.2022 (більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_8 будучи начальником слідчого ізолятора № 2, перебуваючи на території ввіреної йому установи, доручив невстановленим підпорядкованим йому співробітникам слідчого ізолятора доставити ОСОБА_9 до приміщення так званої «конвойної», що розташована на першому поверсі слідчого ізолятора № 2.

На виконання наказу ОСОБА_8 невстановлені співробітники слідчого ізолятора доставили ОСОБА_9 у вище вказане приміщення, в якому вже знаходився безпосередньо сам ОСОБА_8 , та двоє підпорядкованих йому співробітників, а саме ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В цей час ОСОБА_8 , в присутності підпорядкованих співробітників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , звернувся до ОСОБА_9 та пред`явив йому вимогу прийняти участь у записі пропагандистського відеосюжету, на якому ОСОБА_9 повинен був відмовитись повертатися на підконтрольну Україні територію через страх перед добровольчим українським корпусом «Правий сектор», на що ОСОБА_9 відмовився.

Почувши відмову від потерпілого ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , діючи умисно, групою осіб із ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , розуміючи, що між Російською Федерацією та Україною з 19 лютого 2014 року триває міжнародний збройний конфлікт, діючи в умовах такого конфлікту та у зв`язку з ним, усвідомлюючи, що ОСОБА_9 є цивільною особою, на момент подій у складі Збройних Сил України чи інших військових формувань України не перебував, участі у стримані збройної агресії та бойових діях не брав, тобто був цивільною особою, та перебував під захистом міжнародного гуманітарного права, реалізуючи злочинний умисел, спрямований на застосування до потерпілого фізичного та психологічного насильств, у порушення вищезазначених норм міжнародного гуманітарного права, наказав ОСОБА_9 повернутися обличчям до стіни та зайняти положення так званої «зірки», тобто руки підняти вверх та розвести в різні сторони, ноги на максимальну ширину.

Після цього, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на виконання вказівки ОСОБА_8 тримали за праву та ліву, відповідно, руки потерпілого ОСОБА_9 , тим самим, зафіксувавши потерпілого в так званому положенні «зірка». Після чого, ОСОБА_6 завдав три удари зжатою в кулак кистю правої руки в ділянку нирок потерпілого ОСОБА_9 , а ОСОБА_7 , у свою чергу, завдав два удари зжатою у кулак кистю руки в ділянку голови, та п`ять ударів - в ділянку нирок останнього.

У подальшому, на виконання вказівки ОСОБА_8 підпорядковані йому співробітники ОСОБА_7 та ОСОБА_6 облили водою ОСОБА_9 . В цей час ОСОБА_8 передав ОСОБА_7 електрошокер, за допомогою якого останній завдав ним удар в ділянку сідниць ОСОБА_9 та застосував електричний струм, в результаті чого потерпілий втратив рівновагу та впав на підлогу.

В результаті таких дій ОСОБА_9 спричинено сильне фізичне та моральне страждання, приниження його честі та гідності.

У судовому засіданні з розгляду клопотання прокурор підтримав клопотання, посилаючись на викладені у ньому обставини.

Захисник в судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечував щодо задоволення клопотання.

Вивчивши клопотання та докази, якими воно обґрунтовується, заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

07 травня 2025 року слідчим складено та прокурором погоджено повідомлення про підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає на території Російської Федерації, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , та неможливості вручення повідомлення про підозру в день його складання, таке вручення здійснено шляхом:

- опублікування 08 травня 2025 року повідомлення про підозру на офіційному веб - сайті Офісу Генерального прокурора в мережі інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_6.

- опублікування 09 травня 2025 року повідомлення про підозру в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме в газеті «Урядовий кур`єр» № 90(8019).

Крім того, в порядку ч. 8 ст. 135 КПК України 08 травня 2025 року на офіційному веб - сайті Офісу Генерального прокурора та 09 травня 2025 року в газеті «Урядовий кур`єр» опубліковано повістку про виклик підозрюваного ОСОБА_7 до слідчого для проведення з ним слідчих дій на 14, 15, 16 травня 2025 року.

Проте, ОСОБА_7 не з`явився на виклик слідчого та про причини неявки не повідомив.

Під час проведення досудового розслідування встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець, зареєстрований та проживаючий у АДРЕСА_1 , до підконтрольної території України не прибував.

Враховуючи вищезазначене, 16 травня 2025 року на підставі ст. 281 КПК України ОСОБА_7 оголошено у розшук.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Згідно ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Згідно до ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, лише у разі, якщо прокурором, крім наявних підстав, передбачених ст. 177 КПК України, буде доведено, що підозрюваний оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя за участю підозрюваного розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Слідчим у клопотанні та доданих документів доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України.

Вирішуючи клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя, відповідно до ст.ст. 177, 178 КПК України, враховує тяжкість покарання, передбаченого ч.1 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України, відсутність підозрюваного за місцем свого проживання та реєстрації, у зв`язку з чим він був оголошений у розшук, та вважає наявними підстави для обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для запобігання його подальшим спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

Посилання захисника на необґрунтованість клопотання, повністю та беззаперечно спростовано долученими до клопотання про продовження запобіжного заходу документами та прокурором під час судового засідання.

Таким чином, захисником не було спростовано доводи прокурора та не було доведено наявність обставин, в разі існування яких, слідчий суддя зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як про це ініційовано питання підозрюваним та його захисником.

За таких обставин клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню.

Питання щодо доведеності вини підозрюваного у вчиненні інкримінованого злочину та правильності кваліфікації його дії слідчим суддею при розгляді клопотання не вирішувались, оскільки підлягають дослідженню при проведенні досудового розслідування та під час розгляду справи по суті.

Керуючись ст. 29 Конституції України, ст.ст. 177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 202, 205, 532, 534 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

Клопотання старшого слідчого в ОВС 4-го відділу (інформаційно-аналітичного прогнозування) управління документування злочинів, учинених в умовах збройного конфлікту ГСУ НП України ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - задовольнити.

Обрати відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Визначити строк дії ухвали слідчого судді в межах строку досудового розслідування.

Після затримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не пізніше як через 48 годин з часу доставки до місця кримінального провадження забезпечити його доставку до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва для вирішення питання про застосування обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала в частині обрання міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1