ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №639/5361/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1840/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2, 3 ст. 307 КК України
УХВАЛА

Іменем України

27 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на ухвалу Новобаварського районного суду м. Харкова від 29 липня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 ,

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора ОСОБА_7 про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволено.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_8 про зміну відносно обвинуваченого запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою відмовлено.

Продовжено відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2,3 ст. 307 КК України, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів, тобто до 26 вересня 2025 року включно.

Розмір застави, визначений відносно обвинуваченого ОСОБА_6 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17.04.2025 як 120 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 363 360 (триста шістдесят три тисячі риста шістдесят) гривень залишено без змін.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Новобаварського районного суду м. Харкова від 29.07.2025 та постановити нову, якою змінити запобіжний захід на не пов`язаний з позбавленням волі, на біль м`який; зменшити розмір застави до 80 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що заявлені прокурором ризики лише перераховані та жодним чином не підтверджені, як і не підтверджено те, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить відповідну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Крім того, ОСОБА_6 зазначав, що він вже шістнадцять місяців перебуває під вартою в умовах ДУ СІЗО М. Харкова, його клопотання про перекваліфікацію злочину досі не розглянуто.

Визначений судом розмір застави не може бути завідомо непомірним для обвинуваченого і повинен достатньою мірою гарантувати виконання ним покладеним на нього обов`язків.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Учасники судового розгляду про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі заявляв про бажання приймати участь у судовому засіданні, однак під час відеоконференцзв`язку заявив про судовий розгляд за його відсутності тому задовольнивши клопотання обвинуваченого апеляційний суд розглянув справу у письмовому провадженні.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Так, при прийнятті зазначеного рішення стосовно ОСОБА_6 суд першої інстанції, враховуючи існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, їх ступінь, а також оцінюючи сукупність обставин, а саме: 1) тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у разі визнання винним у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачуються; 2) дані про особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність продовження щодо ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, адже, на переконання суду, на даний час жоден із більш м`яких запобіжних заходів, аніж запропоновані прокурором у клопотаннях, не зможе гарантувати запобігання встановленим ризикам. У той же час, суд вважав, що у задоволенні клопотань сторони захисту про зміну відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу на більш м`який необхідно відмовити.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, як стали підставою для обрання та подовження строку запобіжного заходу, та виправдовують тримання особи під вартою.

З наявних в матеріалах судового провадження відомостей вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисних злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів, вчинені організованою групою та вчинені повторно,які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких та особливо злочинів, за найтяжчий з яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна.

Перевіркою даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 встановлено, що він раніше неодноразово судимий, в тому числі за вчинення умисного особливо тяжкого злочину, неодружений, проте суду надано докази перебування на його утриманні цивільної дружини та неповнолітніх дітей, а також батьків похилого віку, які страждають на ряд захворювань, відтак, у нього наявні певні соціальні зв`язки, до затримання офіційно не працював.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків стороною обвинувачення та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття слідчим суддею необґрунтованого рішення.

Крім того, безпідставними є доводи обвинуваченого щодо кваліфікації злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, оскільки суд, вирішуючи питання щодо запобіжного заходу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину. Суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо розміру застави, яку останній вважає непомірною, колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи зі змісту ч. 4 ст.182 КК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Пунктом 3 частини 5 статті 182 КПК України встановлено, що розмір застави визначається у межах, зокрема щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На думку суду апеляційної інстанції, з урахуванням обставин кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , характеру кримінальних правопорушень, суд при визначенні розміру застави прийшов до вірного висновку, визначивши останньому заставу в розмірі 120 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 363360 грн, в межах розмірів, визначених п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Підстав вважати вказаний розмір застави непомірним, а також підстав для його зменшення, колегія суддів не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, розмір застави повинен визначатися тим степенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Ухвалу Новобаварського районного суду м. Харкова від 29 липня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає, але може бути оскаржена у касаційному порядку в частині поновлення процесуального строку.

Головуючий

Судді: