Справа № 338/618/25
Провадження № 11-сс/4808/207/25
Категорія ст.173 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

представника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах власника майна ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2025 року про арешт майна, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2025 року задоволено клопотання слідчого СВ відділення поліції №2 (смт Богородчани) Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_10 про арешт тимчасово вилученого майна.

У кримінальному провадженні № 0000059 від 10.05.2025р., попередня правова кваліфікація за ч. 2 ст.350 КК України, накладено арешт на майно яке 10.05.2025р. виявлене та вилучене під час огляду місця події в м. Калуш Івано-Франківської області, а саме:

на транспортний засіб марки «Lexus GX 470» із державним номерним знаком НОМЕР_1 , належного на праві приватної власності ОСОБА_9 , заборонивши відчуження, розпорядження та користування вказаним транспортним засобом;

на мобільний телефон марки iPhone 8, ІМЕІ НОМЕР_2 із сім картою НОМЕР_3 , належного ОСОБА_9 ,заборонивши відчуження, розпорядження та користування вказаним майном.

В апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2025 року в частині арешту автомобіля марки «Lexus GX 470» із державним номерним знаком НОМЕР_1 , та постановити нову ухвалу. Відмовити у задоволенні клопотання слідчого в частині арешту автомобіля.

Вважає ухвалу слідчого судді незаконною, необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, посилається на те, що ОСОБА_9 є власником арештованого транспортного засобу, не є підозрюваним у вчиненні злочину, автомобіль не є знаряддям вчинення злочину та не використовувався для нанесення тілесних ушкоджень військовослужбовцям. Таким чином, автомобіль не відповідає жодному з критеріїв речового доказу, визначених у ч. 1 ст. 98 КПК України. Факт того, що на вказаному автомобілі ймовірно було здійснено перевезення осіб, які могли бути причетні до події, яка мала місце, не свідчить про наявність в ньому слідів злочину, не робить його знаряддям або об`єктом злочину. Відсутні будь-які слідово значимі ознаки, які б обґрунтовували його вилучення і подальший арешт. Визнання такого майна речовим доказом є безпідставним, а арешт необґрунтованим.

Також арешт майна допускається за умови якщо існує реальна загроза його втрати знищення, пошкодження або відчуження, арешт є пропорційним способом забезпечення мети слідства. В матеріалах провадження відсутні докази того, що власник мав намір приховати, змінити або знищити майно. Отже, накладення арешту на майно не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника майна потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між його інтересами і завданнями цього кримінального провадження.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК України огляд місця події допускається лише у межах місця фактичного вчинення злочину, або якщо є підстави вважати, що обстановка залишилася незмінною. Майно було вилучене під час огляду місця події в м. Калуш, в той час як місце вчинення злочину смт. Богородчани. Отже такий огляд не може бути легітимним способом вилучення майна, адже відбувався поза межами події, яка є предметом розслідування, без ухвали суду, без оформлення добровільної передачі або тимчасового вилучення. Таким чином, автомобіль вилучено з істотним порушенням процесуального закону, що згідно зі ст. 87 КПК України, унеможливлює визнання його речовим доказом, а відтак, арешт автомобіля незаконний та підлягає скасуванню.

При цьому, в ухвалі зазначено, що автомобіль та телефон були доставлені добровільно. Проте, КПК України не передбачає правового механізму «добровільної передачі», якщо вона не оформлена згідно зі ст.ст. 236-237 КПК України (добровільна видача під час обшуку) або протоколом тимчасового вилучення за ст.ст. 167-168 КПК України.

Під час апеляційного розгляду:

- представник власника майна ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги;

- прокурор вважав, що ухвала слідчого судді є законною, а подана апеляційна скарга є необґрунтованою, просив ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Положеннями ст. 131 КПК України передбачено, що арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження. Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.167 та ч.2 ст.168 КПК тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку, огляду.

Положеннями ч. 1 ст. 170 КПК передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що клопотання про арешт майна подано в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000059 від 10.05.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України.

Зокрема, під час досудового розслідування було встановлено, що 10.05.2025, приблизно о 10:30 год., в селищі Богородчани по вул. Шевченка, Богородчанської ТГ Івано- Франківського району Івано-Франківської області, навпроти будинку №91/А, під час доставки наступними військовослужбовцями: офіцером відділу організаційно методичної роботи 27 Прикордонного загону м. Мукачево військової частини НОМЕР_4 лейтенантом ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителем АДРЕСА_1 , та інспектором прикордонної служби 1 категорії- фельдшером відділу прикордонної служби Косине В/Ч НОМЕР_4 молодшим сержантом ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителем АДРЕСА_1 , та молодшим інспектором номером обслуги 3 відділення комендантського відділу В/Ч НОМЕР_4 майстер сержантом ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителем АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_5 , військовозобов`язаного, який пройшов ВЛК та придатний до несення військової служби ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителя с. Голинь Калуського району Івано-Франківської області, із гуртожитку 1 відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 до ІНФОРМАЦІЯ_6 військової частини НОМЕР_4 , зокрема, посадки у службовий автомобіль марки «Nissan NV200», реєстраційний номер НОМЕР_6 , ОСОБА_14 почав тікати від військовослужбовців. Військовослужбовці ОСОБА_11 та ОСОБА_12 розпочали переслідування, з метою затримання останнього. Під час того, дві невідомі особи чоловічої статі, знаходячись поблизу, розпилювали перцеві балончики по тілі та обличчі військовослужбовців ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Внаслідок чого, останні отримали тілесні ушкодження у вигляді опіків шкіри обличчя та очей.

Встановлено, що після вчинення злочину двоє невстановлених осіб разом із ОСОБА_14 , сіли до автомобіля «Lexus GX 470» із державним номерним знаком НОМЕР_1 , та покинули місце події.

Під час огляду місця події 10 травня 2025 року за адресою: вул. Рубчака, м. Калуш, Калуської МТГ, Івано-Франківської області, де навпроти будинку №7 було виявлено та вилучено: транспортний засіб марки «Lexus GX 470» із державним номерним знаком НОМЕР_1 , який поміщений на територію ВП № 2 (с-ще Богородчани). Також, 10 травня 2025 року у ОСОБА_9 було вилучено мобільний телефон марки iPhone 8, ІМЕІ НОМЕР_2 із сім картою НОМЕР_3 .

10 травня 2025 року винесено постанови про визнання речовими доказами транспортного засобу та мобільного телефону. При цьому, було встановлено, що транспортний засіб марки «Lexus GX 470» із державно номерним знаком НОМЕР_1 є засобом вчинення кримінального правопорушення.

12 травня 2025 року слідчий за погодженням з прокурором звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт вказаного майна, оскільки воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а саме є матеріальними об`єктами, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на транспортний засіб та мобільний телефон.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вказане у клопотанні майно, забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, про те, що майно, на яке накладено арешт, відповідає критеріям речових доказів, визначених законом, оскільки існує сукупність підстав вважати, що майно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі сліди кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть мати доказове значення під час досудового розслідування, а тому з метою запобігання можливого приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, передачі, відчуження вилученого майна, наявна правова підстава, передбачена ч. 3 ст. 170 КПК України для арешту вказаного майна.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів звертає увагу на те, що законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції перевіряється судом апеляційної інстанції з врахуванням обставин, які існували на час ухвалення відповідного рішення.

Так, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовували таке втручання у права та інтереси власника майна.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Доводи апелянта про те, що протокол огляду місця події від 10.05.2025 року, не може бути належним та допустимим доказом у даному провадженні з посиланням на те, що огляд здійснювався не в місці фактичного вчинення злочину, апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки до місця події належить не тільки місце безпосереднього вчинення злочину, а також місця виявлення знарядь злочину, предметів, документів, а також слідів, що мають відношення до злочину.

Зі змісту доводів адвоката ОСОБА_8 , як представника ОСОБА_9 , який є власником майна, вбачається, що ОСОБА_9 добровільно передав органу досудового розслідування транспортний засіб марки «Lexus GX 470» із державним номерним знаком НОМЕР_1 , оскільки повністю визнавав необхідність проведення певних слідчих дій, для виконання яких необхідно було використовувати зазначений транспортний засіб.

Водночас, колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 89 КПК України визнання доказів недопустимими належить до компетенції суду під час судового розгляду. На даній стадії розслідування слідчий суддя зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів його забезпечення, одним із яких і є накладення арешту на майно, та не має права вирішувати ті питання, які вирішує суд під час розгляду по суті, а саме питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків слідчого судді не спростовують і не дають підстав вважати, що під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно, слідчим суддею були порушені вимоги закону, які б давали підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів звертає увагу, що проведення досудового розслідування дозволяє встановити нові обставини, які вимагають постійного перегляду заходів, які забезпечують кримінальне провадження.

Так, відповідно до вимог ст.174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді прийнята у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту та перевірив доцільність накладення арешту у даному кримінальному провадженні.

При апеляційному розгляді не встановлено істотних порушень норм КПК України, які є підставою для скасування ухвали слідчого судді, і не вбачаються такі підстави і зі змісту апеляційної скарги.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга з викладеними в ній доводами, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах власника майна ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2025 року про арешт майна залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5