КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/1279|2025 Категорія: ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 121 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали у кримінальному провадженні № 0001874, внесеному до ЄРДР 16 червня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 121 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 6 лютого 2024 року,яким

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Києва, українка, громадянка України, з середньою освітою, офіційно непрацевлаштована, незаміжня, зареєстрована та проживаюча в АДРЕСА_1 , раніше не судима,

визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України, та їй призначено покарання: за ч. 2 ст. 121 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 125 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_6 визнана винуватою в тому, що 16 червня 2023 року приблизно о 03.30 год. ОСОБА_6 , перебуваючи на дитячому майданчику, що розташований між будинками № 19 та № 21-а по вул. Ореста Левицького в м. Києві, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, вступила у конфлікт зі своїм чоловіком ОСОБА_9 , в ході розвитку якого у неї виник умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 . Реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачена ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто, діючи з прямим умислом, утримуючи в правій руці предмет, що має колюче-ріжучі властивості, нанесла вказаним предметом один удар в область живота ОСОБА_9 , чим спричинила останньому тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини із пошкодженням жовчного міхура, дванадцятипалої кишки та нижньої порожнистої вени, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

Вищевказане проникаюче колото-різане поранення призвело до смерті ОСОБА_9 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 у приміщенні КНП «КМКЛШМД», що по вул. Братиславській, 3 в м. Києві.

Крім того, обвинувачена ОСОБА_6 16 червня 2023 року приблизно о 03.40 год., перебуваючи на дитячому майданчику, що розташований між будинками № 19 та № 21-а по вул. Ореста Левицького в м. Києві, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, вступила у сварку з ОСОБА_10 , в ході розвитку якого у ОСОБА_6 виник умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачена ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, утримуючи в правій руці предмет, що має колюче-ріжучі властивості, нанесла вказаним предметом один удар в область грудної клітини ОСОБА_10 , чим спричинила останній тілесне ушкодження у вигляді непроникаючого колото-різаного поранення грудної кліки - рани на передній поверхні грудної клітини в проекції нижньої третини грудини, що відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Суд дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а саме у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого; та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України, а саме у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Також вироком вирішено питання процесуальних витрат та доля речових доказів у провадженні.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок в частині кваліфікації дій обвинуваченої та призначення покарання. Перекваліфікувати дії обвинуваченої ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України та призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 119 КК України в межах санкції даної статті, вважати ОСОБА_6 засудженою за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання визначеного вироком Деснянського районного суду міста Києва від 6 лютого 2024 року, а саме до 1 (одного) року обмеження волі та призначити останній покарання із застосуванням положень ст. ст. 70 та 75 КК України з визначенням мінімального іспитового терміну.

На початку апеляційного розгляду захисник в інтересах обвинуваченої подала клопотання про зміну обвинуваченій запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

В обґрунтування клопотання захисник посилається на те, що при обранні обвинуваченій ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції фактично визнано доведеним наявність ризику переховування обвинуваченої. Проте, визнавши ОСОБА_6 винуватою та вирішивши питання щодо запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом залишено поза увагою встановлення дії вказаного запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, без визначенням певною датою в межах шістдесяти днів, як це передбачено ст. 197 КПК України. Захисник вважає, що застосування запобіжного заходу після проголошення вироку та до набрання ним законної сили дещо відрізняється від мети під час досудового розслідування та судового провадження. Посилаючись на рішення ЄСПЛ, захисник наголошує, що у даному випадку тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою після проголошення вироку є надмірним, оскільки відсутні чіткі регулювання строку застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання сили вироку. Прив`язка у вироку стосовно строку тримання обвинуваченого під вартою до набрання вироком законної сили не дає чіткого розуміння строку застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу, у зв`язку з чим, на думку захисника, у такому випадку про конкретно визначений строк тримання під вартою після проголошення вироку може йтися лише в разі закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Однак, судовий розгляд в апеляційному порядку, а отже і набрання вироком законної сили, може затягнутися на досить тривалий час. Невизначене в часі, тривале, безальтернативне тримання обвинуваченого під вартою в такому разі, на переконання захисника, може призвести до порушення гарантій, передбачених статтею 5 Конвенції. Обвинувачена перебуває під вартою з 1 червня 2023 року. За таких обставин під час перегляду вироку в апеляційному порядку та при вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягають застосуванню обмеження строку, передбачені ст. 197 КПК України. Натомість продовження тримання під вартою до набрання вироком законної сили позбавляє можливості перегляду запобіжного заходу під час судового провадження в суді апеляційної інстанції.При цьому захисник просить врахувати стан здоров`я обвинуваченої ОСОБА_6 , а саме, згідно з інформацією Київської міської медичної частини ФДУ «Центр охорони здоров`я ДКВСУ» в м. Києві та Київської області від 9 жовтня 2024 року № 812 КММЧ/КИ-24, під час перебування в ДУ «Київський слідчий ізолятор», з 22 по 28 червня 2023 року ОСОБА_6 пройшла консультацію лікаря-хірурга, лікаря-психіатра, лікаря-невропатолога та терапевта. За наслідками консультації з лікарями встановлено діагноз: соматофоррмний розлад, вертеброгеппалюмбалгія з м`язово-тонічним синдромом. Змішаний тривожний і депресивний розлад. Стан здоров`я обвинуваченої відповідає перебігу наявних захворювань, потребує консультації лікаря гінеколога, повторна консультація лікаря терапевта, проходження дообстеження, за рекомендацією лікаря хірурга потребує консервативного лікування.

За наведених обставин захисник вважає, що застосування до ОСОБА_6 менш суворого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту буде більш достатнім. ОСОБА_6 має житло і постійно проживає у місті Києві; не має судимостей; дотримується раніше застосованих запобіжних заходів у цьому кримінальному провадження (застава, а в подальшому особисте зобов`язання); має соціальні зв`язки та у цілому характеризується позитивно, у продовж тривалого періоду перебування під слідством виконувала свої процесуальні обов`язки належним чином.

Вислухавши позицію обвинуваченої на підтримку поданого клопотання, прокурора, який заперечував проти задоволення клопотання, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить такого висновку.

Вимогами ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Вироком суду, який наразі оскаржується, обвинувачена визнана винуватою у вчиненні ряду кримінальних правопорушень та їй призначене покарання у виді позбавлення волі на 7 років, яке слід відбувати реально.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченій залишено тримання під вартою.

За змістом клопотання захисник обґрунтовує необхідність зміни обвинуваченій запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт можливою тривалістю апеляційного розгляду, даними, які характеризують особу обвинуваченої, відсутністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими доводами захисника.

У пунктах 46, 47 рішення у справі «Руслан Яковенко проти України», заява № 5425/11, рішення від 4 червня 2015 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) чітко розмежував підстави обмеження гарантій, встановлених статтею 5 Конвенції.

Суд зазначив, що попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції.

Також Суд вказав, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим Суд дійшов висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany), від 27 червня 1968 року, С. 23, п. 9, Series А № 7).

Починаючи з дати постановлення вироку (навіть якщо лише судом першої інстанції), підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції (п. 31).

Згідно з практикою ЄСПЛ у такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання (справа «Руслан Яковенко проти України», п. 32).

Окрім того, відповідно до ст. 377 КПК України, якщо обвинуваченого, який тримається під вартою, засуджено до позбавлення волі, суд лише у виняткових випадках з урахуванням особи та обставин, встановлених під час кримінального провадження, має право змінити йому запобіжний захід до набрання вироком законної сили на такий, що не пов`язаний з тримання під вартою та звільнити такого обвинуваченого з-під варти.

Колегія суддів, ознайомившись з матеріалами кримінального провадження і доводами клопотання захисника, на даному етапі апеляційного розгляду будь-яких виняткових обставин, які б виникли після постановлення вироку і не були досліджені судом першої інстанції, не встановила.

Аналіз наведених вимог чинного законодавства та встановлених на даний час обставин свідчить про те, що тримання під вартою обвинуваченої за наявності вироку суду, який хоча і не набрав законної сили, однак, яким обвинуваченій призначено покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, є таким, що у повному обсязі відповідає принципам законності, пропорційності та не є свавільним. Будь-яких даних про те, що обвинувачена за станом здоров`я не може утримуватись під вартою, матеріали справи не містять та захисником не надано.

Таким чином, тримання обвинуваченої під вартою за вироком суду, яким їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, на даний час є обґрунтованим.

За встановлених обставин колегія суддів не вбачає підстав для зміни обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, а, відтак, клопотання захисника до задоволення не підлягає.

Керуючись ст. 376, 405 КПК України,

П О С Т А Н О В И Л А :

Клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4