Номер провадження 11-кп/816/457/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення недоторканності житла
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 13.09.2024, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, українця, громадянина України, військовозобов`язаного, з професійно-технічною освітою, розлученого, не працюючого, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в якій він просив вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 13.09.2024, змінити та замість покарання у виді обмеження волі призначити ОСОБА_8 покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України та призначено йому покарання у виді 1 року обмеження волі.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили визначено не обирати.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначав, що фактичні обставини справи, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 та правильності правової кваліфікації його дій він не оскаржує, однак просив призначити ОСОБА_8 менш суворе покарання, оскільки останній пенсіонер, має інвалідність ІІІ групи по зору та допомагає матері ОСОБА_8 1948 року народження, яка потеребує сторонньої допомоги.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції 14.05.2024 приблизно о 12 год 22 хв ОСОБА_8 перебував по вул. Колесниківська у м. Суми та, проходивши повз будинок АДРЕСА_2 , підійшовши до паркану й побачив, що двері до вказаного будинку замкнуті. У зв`язку з цим у ОСОБА_8 виник умисел, спрямований на незаконне проникнення до вказаного будинку. Реалізуючи свій злочинний намір, діючи з прямим умислом, спрямованим на порушення недоторканості житла та незаконного проникнення до будинку АДРЕСА_2 , законним користувачем якою являється ОСОБА_9 на підставі договору позички (безоплатного користування) від 01.08.2022, 14.05.2024 приблизно о 12 год 32 хв ОСОБА_8 , діючи навмисно, протиправно та таємно, всупереч волі законного користувача, відкрив засувний замок хвіртки та зайшовши до подвір`я, зачинивши за собою хвіртку. Не зупиняючись на скоєному, продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_8 , пройшовши по подвір`ю, відкрив вхідні двері, які були не замкнені, зайшов до тамбуру вищевказаного будинку, де в той час на законних підставах перебувала ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим порушив гарантоване ст. 30 Конституції України право на недоторканість житла.

Вироком суду обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, тобто у порушенні недоторканості житла ОСОБА_9 , що виразилося у незаконному проникненні до житла особи.

Про дату, час і місце апеляційного розгляду справи учасники повідомлені належним чином. При цьому, від потерпілої ОСОБА_9 надійшла заява в якій вона просила апеляційний розгляд справи проводити без її участі та в якій вона заперечила проти задоволення вимог скарги захисника і просила вирок суду першої інстанції відносно обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які апеляційну скаргу підтримали, просили вирок суду першої інстанції, в частині призначеного обвинуваченому покарання, змінити в сторону пом`якшення, думку прокурора ОСОБА_6 , яка вважала за можливе апеляційні вимоги захисника задовольнити, врахувавши думку потерпілої ОСОБА_9 викладену в письмовій заяві, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч ч. 1 ст. 162 КК України та доведеність його вини ніким з учасників провадження не оспорюються, а тому перегляду не підлягають.

Водночас, як слідує з вимог апеляційної скарги, захисник просив переглянути вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі, вважаючи його надто суворим.

Тому, вивчивши матеріали кримінального провадження в межах заявлених апелянтом вимог колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з положень ст. 65 КК суди повинні суворо додержуватися вимог цієї норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Якщо санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з обмеженням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з обмеженням волі. У разі обрання покарання у виді обмеження волі це рішення також має бути вмотивовано у вироку.

Додержання цих вимог закону вимагає, що в кожному конкретному випадку суд, призначаючи покарання, повинен мотивувати у вироку, чому саме цей вид покарання він вважає за необхідне призначити обвинуваченому і чому саме обрана ним конкретна міра цього виду покарання є достатньою для досягнення цілей, сформульованих у ч. 2 ст. 50 КК України.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження призначаючи ОСОБА_8 відповідно до вимог ст. 65 КК України покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у виді 1 року обмеження волі, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема судом було встановлено, що ОСОБА_8 скоїв кримінальний проступок, як обставину, що пом?якшує покарання, суд визнав щире каяття, обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Також судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вину свою у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю та ніде не працює. Врахував суд і думку потерпілої, яка наполягала на суворій мірі покарання.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_8 слід призначити міру покарання у виді обмеження волі, яке на думку суду, буде необхідним і достатнім для його виправлення, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. При цьому, суд не вбачав підстав для призначення ОСОБА_8 покарання у виді штрафу чи виправних робіт.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, суд призначив найбільш суворий вид покарання, передбачений санкцією статті у виді обмеження волі не навівши при цьому у вироку мотивів про те, чому мети покарання неможливо досягти при застосуванні одного із заходів примусу, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 162 КК України, які не пов`язані з обмеженням волі.

Так, беручи до уваги обставини вчинення діяння, його наслідки, всі дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на спеціальних обліках не перебуває, вину визнав та у скоєному щиро розкаявся, а також те, що ОСОБА_8 є пенсіонером по інвалідності, зокрема має ІІІ групу інвалідності по зору (а.с. 46), доглядає за матір`ю ОСОБА_11 1948 року народження (а.с. 47, 48,49), в апеляційному суді зобов`язувався не повторювати протиправні дії та щиро жалкував про вчинене апеляційний суд вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 покарання у виді штрафу, який той має реальну можливість сплатити, оскільки отримує пенсію.

Таке покарання, на думку колегії суддів, забезпечить дотримання засад призначення покарання, в тому числі його індивідуалізації, буде справедливим, адекватним матеріальному стану обвинуваченого, необхідним і достатнім для його виправлення.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд доходить висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та зміну вироку суду першої інстанції, на підставі ст. 407 КПК України, через пом`якшення призначеного ОСОБА_8 покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 414, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 13.09.2024, відносно ОСОБА_8 , в частині призначеного покарання, змінити.

Вважати ОСОБА_8 , за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, засудженим до покарання у виді штрафу, розміром 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1 700 грн.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4