Справа № 752/7067/25
Провадження № 1-кс/752/3004/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м.Київ

Голосіївський районний суд м. Києва у складі слідчого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого СУ ГУ НП в АР Крим та м. Севастополі ОСОБА_3 , погоджене начальником відділу прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_4 , про арешт майна, подане в рамках кримінального провадження №0000050 від 13.03.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч.3 ст. 369-2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва надійшло зазначене клопотання у якому старший слідчий СУ ГУ НП в АР Крим та м. Севастополі ОСОБА_3 просить з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання накласти арешт у кримінальному провадженні № 0000050 від 13.03.2025, із забороною відчуження та розпорядження, на майно підозрюваного ОСОБА_5 , а саме на:

-1/2 частини однокімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

-1/3 частини чотирикімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ;

-1/2 частини земельної ділянки за кадастровим номером: :01:003:2808, площею 0,04 га.

Клопотання обґрунтоване тим, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000050 від 13.03.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч.3 ст. 369-2 КК України. Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснюється прокуратурою Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в грудні 2024 року ОСОБА_6 з метою перереєстрації автомобіля Mini Cooper, д.н.з НОМЕР_1 , звернувся до територіального сервісного центру № 5142 (на правах відділу, м. Одеса) регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (філія ГСЦ МВС) (далі - ТСЦ № 5142), який розташований за адресою: Лиманський район, с. Крижанівка, вул. Академіка Сахарова, 1 Г. Проте через відсутність талонів електронної черги здійснити реєстраційні дії ОСОБА_6 не вдалося.

На початку січня 2025 року ОСОБА_6 повторно приїхав до ТСЦ № 5142, де познайомився з ОСОБА_5 , який повідомив, що зможе посприяти в здійснені швидкої та безперешкодної перереєстрації транспортного засобу, вплинувши на посадових осіб ТСЦ № 5142 та за вказані послуги йому необхідно надати грошові кошти в сумі від 6000 грн.

Будучи переконаним, що за інших умов здійснити державну перереєстрацію транспортного засобу в ТСЦ № 5142 неможливо, ОСОБА_6 на пропозицію ОСОБА_5 погодився.

28.03.2025 ОСОБА_5 діючи з метою незаконного збагачення, повідомив ОСОБА_6 про необхідність прибути до ТСЦ № 5142 для надання йому документів необхідних для перереєстрації транспортного засобу та надані неправомірної вигоди за здійснення впливу на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, в особі адміністратора ТСЦ № 5142 за здійснення державної перереєстрації автомобіля марки Mini Cooper д.н.з НОМЕР_1 .

28.03.2025 близько 11:00 ОСОБА_6 прибув за вищевказаною адресою та передав ОСОБА_5 пакет документів необхідних для проведення реєстраційних дій з транспортним засобом, які необхідні для реєстрації в системі керування чергою в ТСЦ МВС, а також неправомірну вигоду у виді грошових коштів у сумі 7500 гривень за здійснення впливу на особу, уповноважену на виконання функцій держави, в особі адміністратора ТСЦ №5142 за успішну перереєстрацію автомобіля марки Mini Cooper д.н.з НОМЕР_1 .

28.03.2025 о 11:17 адміністратор ТСЦ №5142 ОСОБА_7 у присутності ОСОБА_5 всупереч вимогам «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 та п. 1, 4,6 розділу ІІ «Порядку реєстрації фізичних та юридичних осіб у системі керування чергою для отримання послуг, які надаються територіальними сервісними центрами МВС та Експертною службою МВС», затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 777, здійснив перереєстрацію транспортного засобу, а саме автомобіля марки Mini Cooper д.н.з НОМЕР_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_2 , після чого, ОСОБА_5 передав ОСОБА_6 свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу серії НОМЕР_3 та державні номерні знаки НОМЕР_4 .

ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Санкція інкримінованого ОСОБА_5 злочину, окрім позбавлення волі на певний строк, передбачає також конфіскацію майна.

Слідством встановлено, що у власності ОСОБА_5 перебуває таке нерухоме майно: 1/2 частини однокімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/3 частини чотирикімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Також слідством встановлено, що у власності ОСОБА_5 перебуває 1/2 частини земельної ділянки за кадастровим номером: :01:003:2808, площею 0,04 га.

Слідчий зазначає, що в ході досудового розслідування виникла потреба у арешті майна підозрюваного ОСОБА_5 з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання у кримінальному провадженні та запобігання можливості здійснити приховування, використання, передачі, відчуження вказаного майна.

На підставі зазначеного слідчий просить про задоволення клопотання.

Учасники кримінального провадження в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду клопотання про арешт майна повідомлялись належним чином.

Від слідчого надійшла заява про проведення судового засідання без його участі. У заяві слідчий зазначив, що клопотання підтримує, просить задовольнити. Також слідчий просив здійснити розгляд клопотання без виклику власника майна, оскільки це є необхідним для забезпечення арешту майна.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, дійшов висновку про проведення розгляду цього клопотання без виклику власника майна, оскільки це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження не здійснювалось.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження, які застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження, є арешт майна (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, для забезпечення цивільного позову. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно із вимогами п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

У разі арешту майна з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, арешт накладається на майно підозрюваного, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна (ч. 5 ст. 170 КПК України).

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного (ч. 2 ст. 173 КПК України).

Частиною 1 ст. 173 КПК України визначено, що слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала не доведене необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Встановлено, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000050 від 13.03.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч.3 ст. 369-2 КК України. Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснюється прокуратурою Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Згідно із ч. 1 ст. 278 КПК України письмове повідомлення про підозру вручається у день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

28.03.2025 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, що підтверджується матеріалами клопотання.

З огляду на викладене, слідчий суддя дійшов висновку, що ОСОБА_5 набув у цьому кримінальному провадженні процесуальний статус підозрюваного.

У судовому засіданні досліджені матеріали кримінального провадження, додані слідчим до клопотання на обґрунтування обставин, що дають підстави підозрювати ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Не вирішуючи питання про доведеність вини та остаточну кваліфікацію дій ОСОБА_5 , дослідження цих документів у сукупності формують у слідчого судді внутрішнє переконання, що мали місце обставини, про які зазначається у клопотанні, та що до їх вчинення може бути причетний ОСОБА_5 , тому слідчий суддя дійшов висновку про доведеність стороною обвинувачення обґрунтованості підозри тією мірою, щоб виправдати застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Санкція ч. 3 ст. 369-2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з конфіскацією майна.

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються (ч. 1 ст. 59 КК України).

Кримінальний закон не встановлює прямого співвідношення чи обмеження обсягу конфіскації майна як виду покарання із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Покарання у вигляді конфіскації майна, як і будь-яке інше покарання, встановлюється вироком суду. Оскільки на цьому етапі кримінальне провадження ще не розглянуто судом по суті та вирок не постановлений, слідчий суддя не має змоги передбачити ні сам факт його постановлення, ні можливий обсяг конфіскації майна як виду покарання, вказані події на цьому етапі повинні розглядатися лише як вірогідні.

Тобто, у випадку визнання винуватим ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, суд може призначити йому покарання у виді конфіскації майна, тому, на переконання слідчого судді, слідчий довів необхідність арешту майна підозрюваного з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта встановлено, що у власності ОСОБА_5 перебуває наступне нерухоме майно:

-1/2 частини однокімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ;

-1/3 частини чотирикімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Також у власності ОСОБА_5 перебуває 1/2 частини земельної ділянки за кадастровим номером: :01:003:2808, площею 0,04 га.

Отже, слідчий суддя, з урахуванням встановлених обставин, дійшов висновку, що на вказане майно підозрюваного може бути накладено арешт з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання.

Щодо розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя враховує, що вказані критерії є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Beyeler проти Італії (Рішення Великої Палати від 5 січня 2000 року, заява № 33202/96, параграф 107). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (серед інших, James та інші проти Сполученого Королівства (Рішення від 21 лютого 1986 року, заява № 8793/79, параграф 50).

Оцінюючи підстави для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, слідчий суддя враховує, що чинним кримінальним процесуальним законом передбачено правову підставу та умови обмеження права власності. Накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Згідно із ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, зокрема, заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно (ч. 5 ст. 173 КПК України).

З огляду на те, що правовою підставою для накладення арешту на майно у цьому кримінальному провадженні є забезпечення конфіскації майна як виду покарання, враховуючи доведеність слідчим існування достатніх підстав вважати, що не накладення арешту на майно, зазначене у клопотанні, може призвести до його можливого відчуження на користь третіх осіб або настання інших негативних наслідків, слідчий суддя дійшов висновку, що заборона відчуження та розпорядження майном виправдовує у цьому випадку ступінь втручання у право власності особи.

Керуючись статтями 2, 7, 131-132, 170-173, 175, 309, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

постановив:

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на майно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження та розпорядження майном, а саме на :

-1/2 частини однокімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

-1/3 частини чотирикімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ;

-1/2 частини земельної ділянки за кадастровим номером: :01:003:2808, площею 0,04 га.

Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1