ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/347/25 Справа № 706/1264/24 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000324 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Христинівського районного суду Черкаської області від 26 грудня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Осички, Савранського району, Одеської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, заступника начальника штаба з мобілізаційної роботи військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «капітан», на утриманні неповнолітніх дітей не має, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на 5 років позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік.

На підставі статті 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання (позбавлення волі) з випробовуванням зі встановленням іспитового строку 3 роки, з покладанням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

Скасовано накладений арешт на майно: велосипед Україна, ухвалою слідчого судді від 27.08.2024р., автомобіль Шевроле Авео, д.н.з НОМЕР_2 , автомобіль Ісузу Троопер, д.н.з НОМЕР_3 , ухвалою слідчого судді від 28.08.2024р., відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 КПК України.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів кошти в сумі 21203,84 грн. за проведення експертиз.

Вирішена доля речових доказів в порядку ст. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Христинівського районного суду Черкаської області від 26 грудня 2024 року ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, перебуваючи на посаді заступника начальника штаба з мобілізаційної роботи військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «капітан», в порушення вимог підпункту «б» пункту 2.3, пунктів 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, 24 серпня 2024 року близько 21 години 05 хвилин, керуючи автомобілем марки ISUZU TROOPER реєстраційний номер НОМЕР_3 , та рухаючись по автодорозі М-30 «Стрий Тернопіль - Кропивницький - Знам`янка - Ізварене» в межах адміністративної території с. Мала Севастьянівка, Христинівської ОТГ Уманського району Черкаської області у напрямку міста Умань в порушення вимог п.п. 2.3 б) 12.3., 12.4. Правил дорожнього руху України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, зі змінами та доповненнями, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та, відповідно, не реагував на її зміну, перевищив допустиму швидкість керованого ним автомобіля, а саме їхав зі швидкістю 70 км/год в межах населеного пункту та у момент виявлення перешкоди для свого руху у вигляді пішохода ОСОБА_9 , який знаходився на його смузі руху, вчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив наїзд на вказаного пішохода. У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 від отриманих травм помер на місці. Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля ISUZU TROOPER реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_7 , а саме: вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до висновку експерта № СЕ-19/124-24/13294-ІТ від 24.09.2024, знаходиться у причинному зв`язку із розвитком механізму дорожньо-транспортної пригоди та настанням смерті потерпілого ОСОБА_9 .

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просив його змінити в частині призначеного покарання. Пом`якшити ОСОБА_7 покарання з 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік до 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. В решті вирок залишити без змін.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції зазначив про необхідність його призначення у виді позбавлення волі в межах мінімальної санкції статті, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України із позбавленням права керувати транспортними засобами.

Частина 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами або без такого, тобто мінімальне покарання відповідно до санкції становить 3 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. При цьому в резолютивній частині вироку суд призначив покарання у виді 5 років позбавлення волі, що протирічить обставині, зазначеній в описовій частині. Крім того вважає, що додаткове покарання було призначено безпідставно, воно є альтернативним відповідно до ч. 2 ст. 286 КК України.

Зазначає, що факт смерті потерпілого не може бути обставиною, яка сама по собі є визначальною для обов`язкового призначення додаткового покарання, а має враховуватися в сукупності з даними щодо особи обвинуваченого.

Суд безпідставно не взяв до уваги в повному обсязі заяву потерпілої в якій вона підтвердила, що ОСОБА_7 відшкодував завдану шкоду, яка заподіяна злочином. Також остання не наполягала на призначенні реальної міри покарання, не заперечувала щодо застосування положень ст. 75 КК України та просила не позбавляти обвинуваченого також права керувати транспортними засобами, оскільки це потрібно для несення військової служби.

Також судом не враховано, що ОСОБА_7 має статус ветерана війни учасника бойових дій, незважаючи на отримання 07.06.2023 важкого поранення, повернувся в частину для захисту України, та його посткримінальну поведінку.

ОСОБА_7 є військовослужбовцем, а його військова служба пов`язана з необхідністю в тому числі, керування транспортним засобом, зважаючи на специфіку несення служби.

Матеріали кримінального провадження не містять даних, які б вказували на те, що не призначення додаткового покарання буде перешкоджати досягненню мети покарання, визначеної ст. 50 КК України.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Вказаним вимогам закону вирок районного суду відповідає.

Висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що ґрунтуються на доказах, досліджених судом в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України та ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України є вірною.

Оскільки учасники судового провадження не оспорюють доведеність винуватості, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , тому судом апеляційної інстанції вирок районного суду в цій частині не перевіряється.

Доводи захисника ОСОБА_8 про суворість призначеного ОСОБА_7 покарання та необхідність його пом`якшення з 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік, до 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік є необґрунтованими.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Згідно приписів ст. 75 КК України якщо суд, при призначенні покарання, в тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробування.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 районний суд достатньо виконав вимоги ст. 50, 65, 66, 67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КПК України, є тяжким необережним злочином, дані про його особу, який є учасником бойових дій, його вік, за місцем несення служби та проживання характеризується позитивно, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вчинив неумисний злочин не в стані алкогольного сп`яніння, пом`якшуючі покарання обставини: активне сприйняття розкриттю кримінального правопорушення, щире каяття, відшкодування потерпілому завданої шкоди, є учасником в АТО із 12.07.2018 по 02.05.2020, має подяки та нагороди, був поранений, із 24.02.2022 безпосередньо приймає участь у спротиві російській агресії, відсутність обтяжуючих покарання обставин, обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

Також враховуючи наявність пом`якшуючих покарання обставин: активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, щире каяття, відшкодування завданої шкоди, думку потерпілої, яка вказала, що можливе звільнення обвинуваченого від покарання на підставі ст. 75 КК України, особу обвинуваченого, який є соціально адаптованою особою, учасником бойових дій, несе службу в лавах ЗСУ, ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та ризики небезпеки для суспільства з боку обвинуваченого, суд першої інстанції звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, з покладанням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 та призначення більш м`якого покарання.

Переконливих доводів про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок суворості в поданій апеляційній скарзі не наведено та під час апеляційного розгляду не встановлено, в зв`язку з чим вважати його занадто суворим, колегія суддів підстав не вбачає.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Колегія суддів враховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, вважає, що в даному випадку ОСОБА_7 допущені грубі порушення правил безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, зокрема він їхав в межах населеного пункту з перевищенням допустимої швидкості - 70 км/год, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та не реагував на її зміну, в момент виявлення перешкоди для свого руху у вигляді пішохода вчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, що призвели до непоправних наслідків у виді смерті потерпілого ОСОБА_9 на місці від отриманих травм, тому призначене судом першої інстанції покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік є обґрунтованим.

З огляду на сукупність наведених вище обставин, а також допущених обвинуваченим порушень правил дорожнього руху, у результаті чого його дії спричинили незворотну втрату найвищої соціальної цінності - життя людини, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України з встановленим іспитовим строком на 3 роки не слід визнавати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та, як наслідок, суворим покаранням. Крім того, таке покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та його індивідуалізації.

Доводи захисника ОСОБА_8 про невзяття до уваги в повному обсязі заяви потерпілої в якій вона в тому числі просила не позбавляти обвинуваченого права керувати транспортними засобами, є безпідставними, оскільки позиція потерпілої у кримінальному провадженні врахована при призначенні покарання, однак вона не є визначальною, в таких категоріях справ, та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень.

Той факт, що керування транспортними засобами є необхідним для несення військової служби ОСОБА_7 стороною захисту не доведено. З наданої захисником довідки командира ВЧ НОМЕР_1 не вбачається, що позбавлення права керування транспортними засобами істотно вплине на несення обвинуваченим військової служби та унеможливить виконання ним поставлених службових завдань та обов`язків.

Також в апеляційній скарзі захисник вказує на те, що в мотивувальній частині вироку суд першої інстанції зазначив про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції статті, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України, а в резолютивній частині визначив покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Такі доводи сторони захисту є слушними, однак не впливають на призначене покарання у виді 5 років позбавлення волі, вказану невідповідність колегія суддів вважає помилкою формулювання мотивувальної частини вироку.

Посилання захисника на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не враховано, що ОСОБА_7 має статус ветерана війни учасника бойових дій, отримав тяжке поранення, після чого повернувся до частини для захисту України, його пост кримінальну поведінку є безпідставними, оскільки вказані обставини в повній мірі враховані судом при призначенні покарання.

У зв`язку з тим, що в апеляційній скарзі захисника відсутнє обґрунтування для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, колегія суддів вважає, що призначене покарання, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України, і відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання, та не вбачає підстав вважати покарання у виді позбавлення волі на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік зі звільненням від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки явно несправедливим через суворість.

На думку колегії суддів, за встановлених обставин справи та враховуючи особу ОСОБА_7 , призначене покарання не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження районним судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вчинення обвинуваченим злочину, пов`язаного із порушенням правил безпеки дорожнього руху, а також його наслідків, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника, зміни судового рішення в частині призначеного ОСОБА_7 покарання.

Керуючись ст. 404, 405, ч. 1 п. 1 ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати

у х в а л и л а :

Вирок Христинівського районного суду Черкаської області від 26 грудня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді