Справа № 583/583/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2025 р. м. Охтирка Сумської області

Охтирський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

з фіксацією розгляду справи підсистемою «ВКЗ», розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Охтирка кримінальне провадження № 0000373 від 16.05.2024 щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Золочів Харківської області, громадянина України, що зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не одружений, не працює

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

встановив:

У провадженні Охтирського міськрайонного суду Сумської області перебуває зазначена кримінальна справа.

03.03.2025 від прокурора надійшло клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, із визначенням застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, щ складає 60560,00 грн. Вимоги за клопотанням мотивовані тим, що на даний час судом ще не досліджувалися докази у справі, свідки сторони обвинувачення не допитувалися, а первинні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які стали підставою для застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на даний час наявні та не зменшилися. Так ОСОБА_4 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, оскільки усвідомлює невідворотність покарання за вчинення інкримінованого йому тяжкого злочину, а також тривалий період був відсутній у військовій частині попри реальну можливість вчасно повідомити командування та компетентні органи про місце свого перебування, самостійно вжити заходи для вчасного повернення до військової частини. Крім того обвинувачений може незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, зокрема військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 та інших цивільних осіб, з метою надання ними бажаних для нього показань та іншим чином перешкоджати кримінальному правопорушенню, зокрема, шляхом створення штучних доказів та підбурювання осіб, які не були свідками вчинення ним кримінального правопорушення, до дачі неправдивих показів на підтвердження версії подій обвинуваченого; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується, що є продовжуваним, триває понад сім місяців, а тому перебуваючи на волі ОСОБА_4 , з огляду на тяжкість покарання, яке йому загрожує, може переховуватися від слідства для суду, що ускладнить досягнення цілей кримінального провадження, виконання обвинуваченим процесуальних рішень та обов`язків, а також призначення покарання за вчинене кримінальне правопорушення.

03.03.2025 від захисниці обвинуваченого надійшло клопотання, в якому остання просила зменшити обвинуваченому ОСОБА_5 заставу, визначену ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13.01.2025 до розміру 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. В обґрунтування таких вимог зазначає, що Зарічним районним судом м. Суми 13.01.2025 обвинуваченому ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави у розмірі 60560,00 грн. Однак, зважаючи, що 07.12.2023 при виконанні бойових завдань ОСОБА_4 отримав наскрізне вогнепальне поранення попереко-грижової ділянки справа з масивним шкірно-м`язовим дефектом, переломом крила правої клубової кістки, за очеревинної гематоми, у зв`язку з чим проходив тривале лікування, переніс ряд операцій, його перебування в ДУ «Сумський слідчий ізолятор», негативно впливає на стан його здоров`я, він потребує належної медичної допомоги, у тому числі в умовах стаціонару. Захисниця звертає увагу на те, що ОСОБА_4 є вихідцем з багатодітної родити, члени його родити несуть службу у лавах Збройних Сил України, а тому внести заставу у визначеному судом розмірі обвинувачений не має можливості.

У судовому засіданні прокурор клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою підтримав, просив його задовольнити, проти задоволення вимог за клопотанням про зменшення розміру застави не заперечував.

Обвинувачений ОСОБА_4 , який не заперечував проти проведення судового засідання у відсутності його захисниці, у судовому засіданні підтримав клопотання щодо зменшення розміру застави, підтвердив потребу у отриманні кваліфікованої медичної допомоги, оскільки в умовах СІЗО таку допомогу йому не надають, а самопочуття у нього погіршується. При цьому повідомив, що про свою потребу не повідомляв лікаря медичної частини Сумського СІЗО, з відповідним проханням до посадових осіб СІЗО також не звертався.

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши клопотання, суд виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що за ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 13.01.2025 щодо ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк до 10.03.2025 включно з визначенням розміру застави у 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 60560,00 грн. Такий вид запобіжного заходу застосований обвинуваченому ОСОБА_4 з урахуванням тяжкості інкримінованого йому злочину та даних про його особу.

Згідно зі ст. 29 Конституції України ніхто не може триматися під вартою інакше, як на підставах та в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим злочинів, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою злочинів, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість злочинів, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Перевіряючи доводи прокурора за клопотанням на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд вважає, що ризики, які були враховані судом при застосуванні обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на даний час не зменшилися.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

Прокурор звертаючись до суду з клопотанням про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому, посилається на наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності; незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, а також продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Суд звертає увагу і на те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Так ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимостей може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення ймовірного покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів може вдатися до відповідних дій.

З обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, відповідальність за який передбачена у виді позбавлення волі строком до десяти років, проживає на території іншого населеного пункту, що є віддаленим від місця судового розгляду справи та може перешкоджати кримінальному провадженню, свідки у цьому кримінальному проваджені ще не допитані, а тому існує ризик, що обвинувачений може незаконно впливати на них, з метою зміни наданих ними показань.Крім того ОСОБА_4 має молодий вік, доказів щодо наявності сталих соціальних та сімейних зв`язків не надано, при цьому ОСОБА_4 не має офіційних джерел до існування.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Таким чином наявний ризик переховування від суду, щоб уникнути покарання.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, дозволить під час судового розгляду контролювати його місце перебування та запобігти встановленим ризикам, які на теперішній час продовжують існувати.

Отже, прокурором доведено, що підстави запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не відпали, на даний час судовий розгляд справи з об`єктивних причин не завершений, тому з метою запобігти спробам переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень, суд вбачає за доцільне продовжити обвинуваченому строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на шістдесят днів.

На думку суду, тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою з наведених вище підстав виправдане існуванням суспільного інтересу на забезпечення належного судового розгляду кримінального провадження про тяжке кримінальне правопорушення, що за таких обставин переважає принцип поваги до особистої свободи, що відповідає вимогами ст. 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

При цьому, відповідно до положень ч.8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого статтею 407 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і на даний час його дію не припинено.

Отже, відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого статтею 407 Кримінального кодексу України, застосовується безальтернативний запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Щодо доводів захисниці обвинуваченого про зменшення розміру застави слідча суддя зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4, ч.5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього та визначається у межах щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на наведене, слідча суддя вважає, що розмір застави визначений ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, було встановлено в мінімальному розмірі, передбаченому ч. 5 ст. 182 КПК України, отже законних підстав для його зменшення не вбачається.

Стосовно надання обвинуваченому медичної допомоги в умовах ізоляції від суспільства, слідча суддя вважає за доцільне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ст. 49 Конституції України кожному гарантується право на медичну допомогу.

За приписами ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 21 Закону України «Про попереднє ув`язнення» адміністрація місць попереднього ув`язнення зобов`язана створити особам, взятим під варту, необхідні житлово-побутові умови відповідно до встановлених норм, забезпечити їх харчуванням та медичним обслуговуванням.

Відповідно до Розділу X Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого Наказом Мінюсту №1769/5 від 14.06.2019 порядок лікувально-профілактичної і санітарно-протиепідемічної роботи в СІЗО визначається Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та законодавчими актами.

Надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», ст.ст. 8,107,116 КВК, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10.02.2012 № 239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 № 1348/5/572.

Так, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством. У СІЗО ув`язнені та засуджені звертаються по медичну допомогу до медичного працівника під час щоденного обходу ним камер та відділення для засуджених, залишених для роботи з господарського обслуговування СІЗО, або у разі потреби - до персоналу СІЗО. Посадова особа СІЗО, до якої звернувся хворий ув`язнений або засуджений, зобов`язана вжити заходів до організації надання йому медичної допомоги. Засуджені забезпечуються лікарськими засобами, медичними виробами, технічними та іншими засобами реабілітації відповідно до вимог законодавства України.

Ув`язнені та засуджені мають право звертатися за лікарськими консультаціями та лікуванням до закладів охорони здоров`я, що мають ліцензію Міністерства охорони здоров`я України, які надають платні медичні послуги та не віднесені до відання центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації. Оплату таких послуг і придбання необхідних лікарських засобів здійснюють ув`язнені та засуджені або їхні родичі за рахунок власних коштів. Консультування та амбулаторне лікування в таких випадках здійснюються в медичних частинах під наглядом медичних працівників. У разі потреби у лікуванні в умовах стаціонару ув`язнений або засуджений має право отримувати медичну допомогу і лікування, в тому числі платні медичні послуги за рахунок особистих коштів чи коштів рідних та близьких, у зазначених закладах охорони здоров`я. Підставою для надання такої медичної допомоги є медичний висновок.

Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Про необхідність проведення обстеження, яке потребує вивезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

2.8. Якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи.

Керівництво СІЗО організовує та забезпечує цілодобову охорону особи, узятої під варту, під час лікування у закладах охорони здоров`я відповідно до вимог нормативно-правових актів Міністерства юстиції, Міністерства охорони здоров`я.

У випадку погіршення стану здоров`я особи, узятої під варту, та неможливості надання невідкладної медичної допомоги у повному обсязі в умовах медичної частини здійснюється виклик бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги (далі - бригада ЕМД). Начальник СІЗО забезпечує негайний виклик бригади ЕМД у разі прийняття такого рішення медичним працівником.

Таким чином, зважаючи на викладене, суд вважає клопотання обґрунтованим, однак враховуючи, що застава є безстроковим запобіжним заходом, доцільно продовжити обвинуваченому строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на шістдесят днів.

Керуючись ст. 7-20, 22-29, 31, 35, 176-178, 183, 193, 194, 196, 197, 199, 369-372,376, 392, 395 КПК України, суд, -

ухвалив:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк шістдесят днів, обчислюючи строк тримання під вартою з 3 березня 2025 року до 24.00 год. 1 травня 2025 року.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

У задоволенні клопотання сторони захисту про зменшення розміру застави відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим з моменту вручення йому копії ухвали.

Повний текст ухвали буде складено 6 березня 2025 року.

Суддя Охтирського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_1