Справа № 735/1277/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/287/25
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

05 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові, одночасно в режимі відеоконференцій з ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань №31» та із захисником з використанням його власних технічних засобів, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Коропського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 127, ч. 1 ст. 125 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Запоріжжя, громадянину України, з вищою освітою, не одруженому, який має одного неповнолітнього сина, офіційно не працюючому, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання проживаючому по АДРЕСА_2 , раніше не судимому, продовжений строк тримання під вартою до 17 березня 2025 року включно.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав на те, що розгляд кримінального провадження не завершений, а підстав для скасування запобіжного заходу або заміни його на більш м`який не встановлено, ризики, які були враховані під час обрання запобіжного заходу на даний час не зникли, не зменшилися і при більш м`якому запобіжному заході не буде забезпечена належна процесуальна поведінка обвинуваченого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою застосувати до нього більш м`який запобіжний захід.

Вказує на те, що за своїм змістом клопотання прокурора не відповідає вимогам до документів через те, що містить посилання на обвинувальний акт від 25.09.2024, тобто на неіснуючий документ. Прокурор назвав це опечаткою, проте, це вже вдруге. Така ж опечатка була наявна і в клопотанні від 15.11.2024.

Вважає, що клопотання прокурора не підлягає задоволенню через невідповідність обґрунтування яке містить посилання лише на ст.ст. 127 та 146 КК України, що на його думку є маніпуляцією зі статтями Кримінального Кодексу для того, щоб продовжувати його тримання під вартою.

Вказує на те, що двічі на судові засідання прибував його товариш ОСОБА_9 з метою взяти його на поруки, проте, не був допущений до обговорення питання про тримання під вартою, хоча відповідно до норм КПК України, обвинувачений має право запрошувати свідків при розгляді питання тримання його під вартою.

У судовому засіданні 17 грудня 2024 року ОСОБА_9 все ж таки надали можливість виступити в судовому засіданні, та під час якого він завірив суд, що особисто доставлятиме обвинуваченого за першою вимогою суду. Проте, в ухвалі суд вказав на нез`ясований рівень впливу поручителя на особу обвинуваченого. Однак, той факт, що ОСОБА_9 допомагає та приглядає за родиною обвинуваченого в особі двох літніх жінок, є аргументом та доводом беззаперечного впливу та довіри, особливо враховуючи, що на дії обвинуваченого за 46 років навіть не було жодного виклику поліції.

Переконаний, що маніпулювання суду зі статтями обвинувачення, ведеться виключно з метою обґрунтування його тримання під вартою, що порушує повністю принцип змагальності, з метою недопущення отримання додаткових юридичних консультацій обвинуваченим перед вирішальною стадією судового процесу дебатами.

Наголошує на тому, що обвинувачений повністю визнає свою вину в конфлікті, що підтвердив і в суді, і під час слідчого експерименту, але зовсім не у тому, що вказано прокуратурою в справі, де найтяжчою травмою є тріщина в кисті, однак, не за ст. 127 КК України.

Клопотання прокурора не мало бути задоволене судом через повну невідповідність подій, які в ньому описані, що неодноразово було підтвердженим в залі суду, але прокурор ігнорує ці доводи. Вилучені речові докази напряму заперечують інкриміновані йому знаряддя вчинення злочину за результатами експертиз, і навпаки, свідчать, що ці речові докази створені спеціально для зухвалості дій обвинуваченого. Вважає, що всі докази мають бути визнані недійсними та недостовірними, оскільки всі були отримані з порушеннями в той час, які всі експертизи свідчать на користь обвинуваченого, а експертизи 519 та 520 і подальша експертиза, є невдалими спробами фальсифікації доказів.

Насправді, такі дії прокуратури щодо приховування протиправних дій слідства, призвели до здійснення правопорушення в залі суду 16 січня 2025 року, коли свідок ОСОБА_10 змінив свої попередні показання, надані в суді 17 грудня 2024 року.

Те, що відбувається у справі змусило його звернутися до ДБР, а 16 січня 2025 року знову скоєно новий злочин, чи то з боку поліції, чи прокуратури, який полягає не тільки в наданні неправдивих свідчень, а ще й у тиску на понятих свідків з метою примусу надавати суду неправдиві свідчення. Зухвалість, з якою працівник поліції ОСОБА_11 надавала свідчення вимагає не тільки чергового звернення до ДБР, але й до Уповноваженого ВРУ з прав людини.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_6 вже близько півтора року безальтернативно тримається під вартою, в той час як на кожному із судових засідань з`ясовуються обставини на його користь, прокуратура зняла обвинувачення за ст. 146 КК України, враховуючи, що всі свідки допитані, сторони надали свої показання, з огляду на маніпулювання сторони обвинувачення доказами, ухвала про тримання його під вартою має бути скасована, як упереджена та незаконна, яка порушує низку статей КПК України.

При цьому, катування неможливе без обмеження волі, враховуючи, що і на потерпілу ОСОБА_12 не виключається тиск через відкриття справи про позбавлення її батьківських прав через невідомо які події, що сталися вже в її новій родині.

Заслухавши доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, просили змінити запобіжний захід на більш м`який, прокурора, який заперечував проти доводів сторони захисту, звернув увагу на тяжкість обвинувачення та характер діяння у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 та стадію судового розгляду, що унеможливлює обрання більш м`якого запобіжного заходу, як про це просить сторона захисту, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу. Проте, це не означає, що прокурор і суд дублюють повністю положення процесуального закону, які застосовуються під час досудового розслідування, враховують особливості судового розгляду кримінального провадження, як помилково вважає обвинувачений.

Помилковим є переконання сторони захисту в тому, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має містити виклад обвинувачення та перелік доказів якими воно підтверджується, а суд в свою чергу має перевірити ці доводи на належність та допустимість.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування (в даному випадку судового розгляду) до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Усі ці обставини зазначені у клопотанні прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, а тому суд вірно прийняв його до розгляду та ухвалив рішення по суті заявлених вимог.

Вказівка апелянта на технічні помилки в поданому суду клопотанні не впливають на суть заявлених вимог, могли бути усунуті під час судового розгляду, а тим більше, помилка в написанні однієї дати жодним чином не потягла за собою порушення прав обвинуваченого.

Більш того, на стадії судового розгляду, при вирішенні питання щодо продовження строку раніше обраного запобіжного заходу, кримінальний процесуальний закон не вимагає від сторони обвинувачення доведення усіх елементів кримінального правопорушення «поза розумним сумнівом». Ці питання є предметом самого судового розгляду та всім наданим доказам має бути надана оцінка в судовому рішенні за результатами такого розгляду.

З цих підстав, колегією суддів не перевіряються доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо недоведеності пред`явленого йому обвинувачення, а також питання щодо належності й допустимості наданих стороною обвинувачення доказів, не перевіряє показання свідків та не надає їм оцінку у розумінні належності та допустимості як і не перевіряє законність дій уповноважених осіб органу досудового розслідування та прокурора під час судового розгляду та нагляду за проведенням досудового розслідування. Суд, на стадії вирішення клопотання про продовження строку тримання під вартою, не уповноважений на надання оцінки здобутим під час судового розгляду доказам.

На даний час на розгляді Коропського районного суду Чернігівської області перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000420 від 03 серпня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 127, ч. 1 ст. 125, ч. 3 ст. 146 КК України.

04 серпня 2023 року слідчим суддею Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області підозрюваному ОСОБА_6 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Ризик це ймовірність того, що обвинувачений може ухилитися від кримінальної відповідальності та незаконно впливати на свідків.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку обвинуваченого, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Незважаючи на те, що прокурор змінив обвинувачення та не підтримує звинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 146 КК України, обвинувачення у вчиненні кримінального проступку та тяжкого кримінального правопорушення залишилося незмінним. За цим обвинуваченням ОСОБА_6 інкримінується заподіяння легких тілесних ушкоджень та катування малолітніх дітей співмешканки, у вчиненні фізичного насильства по відношенню до осіб, з якими він спільно проживав однією родиною, двоє потерпілих є малолітніми, при цьому саме вони зазнали найбільше знущань, принижень та тілесних ушкоджень з боку обвинуваченого, судячи з обвинувачення.

До того ж, кримінальні правопорушення були вчинені за місцем проживання обвинуваченого по АДРЕСА_2 , за цією ж адресою зареєстровані та проживають потерпілі, що підвищує ступінь ризику здійснення тиску на них з боку обвинуваченого та свідчить про можливість настання більш тяжких наслідків.

Той факт, що ОСОБА_6 зареєстрований в м. Києві, що на значній відстані від місця проведення досудового розслідування, у разі обрання більш м`якого виду запобіжного заходу підозрюваному, утруднює та ставить під сумнів можливість його прибуття до суду.

Не приймається до уваги й посилання обвинуваченого на те, що він може бути переданий на поруки ОСОБА_9 , який проживає в м. Запоріжжя, адже ступінь впливу та авторитету поручителя на обвинуваченого не встановлений. При цьому, місто Запоріжжя знаходиться ще на більш відділеній відстані від місця судового розгляду кримінального провадження, що ускладнить прибуття обвинуваченого до суду, а близьке розташування до зони активних бойових дій узагалі ставить під сумнів факт його прибуття до суду та підвищує ризик його ухилення від суду, оскільки він безперешкодно матиме можливість залишити межі території України, які знаходяться під контролем нашої держави та перейти на тимчасово окуповану територію, або на територію іншої країни.

Викладені обвинуваченим доводи щодо своєї незгоди з пред`явленим обвинуваченням, його посилання на недостовірність та недопустимість доказів, зміна свідками своїх показань та факти його звернень до ДБР не спростовують висновків суду на стадії судового розгляду кримінального провадження щодо наявності обґрунтованих ризиків неналежної процесуальної поведінки ОСОБА_6 , який будучи особою працездатного віку, не працює, проживав в родині потерпілих без реєстрації, при цьому, інкриміновані кримінальні правопорушення вчинив в стані алкогольного сп`яніння, отже той факт, що раніше він не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності не спростовують доведених стороною обвинувачення ризиків та не гарантують належну процесуальну поведінку обвинуваченого, як він помилково вважає.

Відповідно до пункту 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовується відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Оскільки в даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, в тому числі й по відношенню до малолітніх осіб, із застосуванням насильства, в результаті яких діти зазнали значних знущань та катувань в присутності своєї матері, особливості судового розгляду такого кримінального провадження, то саме цим виправдовується відповідний відступ, коли інтереси суспільства, життя та здоров`я потерпілих в даному конкретному провадженні, збереження їх психологічного здоров`я переважають над правами і свободами окремого громадянина, задля зменшення можливості обвинуваченого вчинити інше кримінальне правопорушення та довести, що за кримінально карні діяння особа може понести справедливе покарання.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Судовий розгляд не завершений, при тому, що лише після дослідження всіх обставин та доказів у кримінальному провадженні може бути вирішене питання щодо обґрунтованості та допустимості доказів кожної зі сторін у кримінальному провадженні, надано їм оцінку та прийнято рішення про обставини, які вони доводять чи навпаки спростовують.

Усі наведені стороною захисту обставини були враховані судом, але вони не спростовують тих встановлених обставин та даних про особу обвинуваченого, які ставлять під сумнів виконання ОСОБА_6 всіх покладених на нього процесуальних обов`язків при обранні більш м`якого запобіжного заходу.

Тримання обвинуваченого під вартою не позбавляє його права на юридичну допомогу, якою він забезпечений та користується послугами захисника від моменту затримання, а також не позбавляє його можливості підготуватися до участі в судових дебатах, як він про це безпідставно вказує.

Тому, з урахуванням тяжкості обвинувачення, обставин вчинення кримінального правопорушення, об`єктивних обставин, з яких судовий розгляд не завершений, та даних про особу обвинуваченого, продовження строку тримання під вартою відповідає ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 178 КПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Коропського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2025 року, якою обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 127, ч. 1 ст. 125 КК України, ОСОБА_6 був продовжений строк тримання під вартою, без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15