УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 686/29068/23

провадження № 51-599 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 23 січня 2025 року,

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень та встановлені обставини

За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2024 року, залишеним без змін ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 23 січня 2025 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватою у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, що завдало значної шкоди потерпілій.

Як установив суд, 13 вересня 2023 року в обідню пору доби, ОСОБА_5 перебуваючи в орендованій квартирі по АДРЕСА_1 , за попередньою змовою із невстановленими досудовим розслідуванням особами, вирішила заволодіти шляхом обману грошовими коштами особи похилого віку - ОСОБА_6 , яка проживала одиноко по АДРЕСА_2 в цьому ж місті.

Тоді ж невстановлена досудовим розслідуванням особа жіночої статті, виконуючи попередньо узгоджений із ОСОБА_5 план злочинних дій, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, зателефонувала на стаціонарний телефон ОСОБА_6 та під час розмови, вдаючи опікуна потерпілої - ОСОБА_7 , повідомила завідомо неправдиві відомості про те, що остання нібито потрапила у дорожньо-транспортну пригоду та потребує невідкладної дороговартісної медичної допомоги.

Відразу після цього невстановлена досудовим розслідуванням особа чоловічої статті, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, продовжуючи реалізацію попередньо узгодженого із ОСОБА_5 плану злочинних дій, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, під час телефонної розмови по стаціонарному телефону з потерпілою ОСОБА_6 , вдаючи працівника лікарні, підтвердив завідомо неправдиві відомості про те, що нібито її опікун потребує невідкладної медичної допомоги, за яку необхідно передати грошові кошти в найкоротший термін. Перетелефонувавши на мобільний телефон потерпілої під час розмови він випитав наявну в неї суму грошових коштів, а саме 4 000 доларів США, та повідомив, що їх необхідно передати особі, яка найближчим часом прийде за місцем проживання ОСОБА_6 .

У свою чергу ОСОБА_5 , реалізовуючи спільний із невстановленими досудовим розслідуванням особами злочинний намір, спрямований на заволодіння чужим майном, 13 вересня 2023 року близько 20:30 год, будучи обізнаною про телефонні дзвінки до потерпілої ОСОБА_6 та їх зміст, одягнувши перуку чорного кольору, змінила свій зовнішній вигляд, після чого прибула до квартири АДРЕСА_3 , де, діючи повторно, з корисливих мотивів, умисно, за попередньою змовою із невстановленими досудовим розслідуванням особами, знаючи і розуміючи, що в Україні згідно з указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» діє воєнний стан, усвідомлюючи, що ОСОБА_6 є особою похилого віку, шляхом обману, під приводом передачі грошових коштів для лікування ОСОБА_7 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, отримала від потерпілої грошові кошти в сумі 4 000 доларів США купюрами по 100 доларів, що згідно з курсом НБУ станом на 13 вересня 2023 року становило 146 274,40 грн.

Отримавши таким чином від ОСОБА_6 грошові кошти, ОСОБА_5 , продовжуючи реалізацію спільного із невстановленими особами умислу, спрямованого на заволодіння вказаними коштами шляхом обману, власноручно написала потерпілій розписку, в якій вказала вигадані прізвище, ім`я та по батькові - « ОСОБА_8 », підписала її власним підписом і, створивши видимість справжнього документу, передала його потерпілій, після чого з отриманими коштами покинула місце події і таким чином заволоділа ними, чим завдала потерпілій значної шкоди.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить змінити вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 23 січня 2025 року щодо ОСОБА_5 , призначити їй покарання у видів позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців та на підставі ст. 75 КК звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 2 роки із покладенням обов`язків, передбачених п. 1, п. 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.

Обґрунтовуючи свою вимогу захисник вказує, що суди не в повній мірі врахували відсутність наслідків вчиненого злочину, а також те, що його підзахисна визнала винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, сприяла досудовому розслідуванню, надала зізнавальні показання, щиро розкаялась. Вважає, що за наявності вказаних обставин є підстави для застосування до ОСОБА_5 інституту умовного звільнення.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору виду та міри покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною. Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку, з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом'якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з їх урахуванням визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Виходячи зі змісту ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Місцевий суд керувався наведеними законодавчими положеннями при виборі засудженій заходу примусу та порядку його відбування.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченої та обставини, що пом`якшують та обтяжують їй покарання. Зокрема, суд урахував те, що ОСОБА_5 повністю визнала свою вину та щиро розкаялася у вчиненому злочині, ніде не працює, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Разом з тим, місцевий суд урахував той факт, що ОСОБА_5 раніше неодноразово судима за злочини проти власності, на шлях виправлення не стала, вчинила новий умисний корисливий злочин, який є нетяжким, при цьому через невеликий проміжок часу після відбуття покарання за попередньою судимістю. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Вказані обставини місцевий суд визнав такими, шо характеризують ОСОБА_5 як особу, схильну до протиправних проявів, які дають підстави вважати, що, перебуваючи на волі, вона може продовжити злочинну діяльність.

Також місцевий суд взявши до уваги висновок органу пробації щодо дуже високих ризиків вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення та її небезпеки для суспільства, характер діяння, спосіб його вчинення, позицію сторін у процесі дійшов висновку, що виправлення і перевиховання ОСОБА_5 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та призначив їй покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, тобто у мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 190 КК.

Крім того, узявши до уваги те, що ОСОБА_5 не працює, раніше неодноразово звільнялась від відбування покарання з випробуванням, проте продовжувала вчиняти кримінальні правопорушення, в тому числі під час іспитового строку, місцевий суд вказав на відсутність підстав для призначення їй більш м`якого покарання передбаченого санкцією ч. 3 ст. 190 КК у виді штрафу, а також застосування положень ст. 75 цього Кодексу. При цьому, суд зазначив, що наявність в обвинуваченої на час вчинення злочину на утриманні неповнолітньої дитини, не вплинула і не забезпечила її належної поведінки, не слугувала стримуючим фактором під час вчинення нового умисного корисливого злочину щодо особи похилого віку.

Із позицією місцевого суду щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_5 покарання погодився й апеляційний суд. Відповідно до змісту оспорюваної ухвали при перегляді вироку цей суд, зазначив, що призначене ОСОБА_5 покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, а також справедливим щодо досягнення мети покарання, виходячи з вимог ст. 50 КК.

Також суд апеляційної інстанції перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, які за своїм змістом аналогічні доводам касаційної скарги, щодо можливості застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, та визнав їх неспроможними, належним чином обґрунтувавши своє рішення.

З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції.

Обраний засудженій захід примусу є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість Суд не вбачає, при цьому, судами враховані ті обставини, на які є посилання в касаційній скарзі.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими, відповідають вимогам статей 370, 419 КПК та не викликають сумнівів у їх правильності.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 23 січня 2025 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3