В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.04.2025 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

законного представника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця міста Львова, неодруженого, з середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , студента Вищого професійного училища №1 м. Червоноград (м. Шептицький), щодо якого на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова від 07.10.2024 застосовано примусові заходи виховного характеру терміном на 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України,

встановив:

неповнолітній ОСОБА_4 02.12.2024 близько 21-ої години 30 хвилин, перебуваючи за адресою: м.Львів, проспект Свободи, 35, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, в результаті словесного конфлікту, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень та передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді отримання тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_7 і бажаючи їх настання, умисно наніс один удар кулаком правої руки в ліву ділянку обличчя, а саме в щелепу ОСОБА_7 , внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи в ділянці тіла справа та кута зліва із наявністю синців в ділянках нижньої щелепи справа та зліва, які, згідно висновку судово-медичного експерта №906 від 12.12.2024, відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю. Надав покази, які у повній мірі відповідають фабулі обвинувачення та вищенаведеним встановленим судом обставинам. Вказав, що у обвинувальному акті вірно відображено те, що він 02.12.2024 близько 21-ої години 30 хвилин, перебуваючи за адресою: м.Львів, проспект Свободи, 35, в результаті словесного конфлікту з потерпілим ОСОБА_7 , умисно наніс йому один удар кулаком правої руки в ліву ділянку обличчя, а саме в щелепу потерпілого.

Пояснив, що події відбувались у період часу, у спосіб, за обставин, які зазначені в обвинувальному акті. Мотиви та характер вчинення ним злочину у обвинувальному акті відображені вірно.

У вчиненому щиро розкаюється, засуджує свою поведінку. Просить вибачення за свої протиправні дії, а також суворо не карати та надати йому можливість стати на шлях виправлення.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, оскільки цього не заперечили учасники судового провадження і такі ніким не оспорюються.

При цьому, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Оцінюючи покази обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає їх правдивими і достовірними, оскільки вони є послідовними, об`єктивно і повно відображають обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, надані останнім безпосередньо у судовому засіданні, у присутності та за участі захисника і законного представника, підстав для самообмови або обставин які ставлять під сумнів добровільність позиції обвинуваченого, судом не встановлено.

Оцінюючі зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України.

В ході судового розгляду судом детально проаналізовано поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 після вчинення злочину, наслідки суспільно-небезпечного діяння останнього, дані про його особу, спосіб життя, ймовірність вчинення ним нових злочинів, зважено на усі обставини кримінального провадження у їх сукупності. Також, судом взято до уваги дані про умови життя та виховання обвинуваченого, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього. Зокрема судом витребувано досудову доповідь персоналу органу пробації, згідно якого ОСОБА_4 за характеристикою навчального закладу ВПУ №1 м. Червоноград (м. Шептицький) забезпечений ліжко-місцем в учнівському гуртожитку навчального закладу та забезпечений всім необхідним для проживання, проте він неодноразово самовільно залишав гуртожиток без попереджень, що ставало підставою для звернень до правоохоронних органів для розшуку неповнолітнього. Також, за час навчання ОСОБА_4 не продемонстрував позитивних змін у ставленні до навчального процесу, уроки теоретичного та виробничого навчання не відвідує, порушує правила внутрішнього розпорядку навчального закладу.

Крім того, досудова доповідь містить наступну інформацію про особу обвинуваченого.

Відповідно до інформації ЛРУП №1 відносно ОСОБА_4 складено протоколи за розпивання пива, алкогольних напоїв у громадських місцях, вчиняв повторно протягом року. ОСОБА_4 перебуває на первинному обліку дітей, які залишились без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування у відповідному відділі у справах дітей.

Згідно характеристики КЗ ЛОР НРЦ Мрія від 25.02.2025 ОСОБА_4 не цікаво було слухати уроки, тому постійно знаходив привід щоб зірвати урок та втекти, він схильний до афективних спалахів гніву, на зауваження не реагував, а якщо реагував, то дуже неадекватно, міг вибити двері чи перевернути крісла.

Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, за умови здійснення контролю за ним та виконання рекомендацій наданих уповноваженим органом з питань пробації.

Разом з тим, суд приймає до уваги і те, що досудова доповідь має рекомендаційний характер та враховується судом при призначенні покарання на ряду з іншими обставинами справи. Така позиція відповідає висновку наведеному у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 09 лютого 2023 року (справа № 346/4455/19, провадження № 51-4033 км 21).

Крім того, досудова доповідь є важливою для індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Також, суд враховує, що згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Отже, суд виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють його правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Таким чином, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги характер, спосіб, стадію та тяжкість вчиненого ним злочину, форму вини, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного.

Також, суд враховує фактичні обставини справи і тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він вчинив злочин під час застосованих до нього примусових заходів виховного характеру, не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра, негативно характеризується за місцем навчання.

Пом`якшуючою покарання ОСОБА_4 обставиною суд визнає вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім. Разом з тим, суд також враховує і те, що в ході судового розгляду обвинувачений надав визнавальні покази щодо обставин вчинення ним кримінального правопорушення. Водночас, суд виходить з того, що системне тлумачення законодавства та судової практики вказує на те, що щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. Крім того, суд приймає до уваги те, що щире каяття можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Вирішальним є встановлення факторів, які б свідчили про справжність, щирість визнання вини, шляхом відповідного ставлення до скоєного, що передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, і має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації (постанова ККС ВС від 23.01.2024 у справі № 283/2169/19 (провадження № 51- 5093км23).

У даному кримінальному провадженні обвинувачений не вчинив жодних дій щодо відшкодування шкоди та здоров`ям потерпілого після спричинення йому тілесних ушкоджень не цікавився. Більше того, у цьому кримінальному провадженні обвинувачений ухилявся від явки до суду, що вказує на те, що він не продемонстрував належної поведінки, яка вказує на готовність понести заслужене покарання. Отже, належних факторів, які б свідчили про справжність, щирість визнання вини, шляхом відповідного ставлення до скоєного, що передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, і має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації в ході судового розгляду не встановлено.

Обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин судом не встановлено.

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст.ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

При цьому, суд враховує положення ч.ч. 1,2 ст.50 КК України, згідно яких, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд також, виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави, як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Беручи до уваги вказані обставини, а також дані про особу обвинуваченого, суд вважає, що його виправлення та перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, а тому обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі, тобто в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії.

Разом з тим, суд приймає до уваги положення ч. 1 ст. 102 КК України, відповідно до яких покарання у виді позбавлення волі особам, які не досягли до вчинення злочину вісімнадцятирічного віку, може бути призначене на строк від шести місяців до десяти років, крім випадків, передбачених пунктом 5 частини третьої цієї статті.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд застосовує судову дискрецію (судовий розсуд), тобто поняття яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Також, визначаючи обвинуваченому вид і розмір покарання, суд виходить з того, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Крім того, суд враховує те, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Системний аналіз та юридичний зміст положень ч.2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа.

При розгляді даного кримінального провадження суд враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. У свою чергу, справедливість це одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

На переконання суду, таке покарання для засудженого відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Таке покарання також перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Крім того, виходячи з наведених вище доводів та мотивів, а також встановлених обставин справи, суд не вбачає підстав для застосування положень ст.ст. 69, 75, 104 КК України, адже це не сприятиме досягненню справедливого балансу між правами та свободами обвинуваченого та інтересами держави і суспільства, а також не буде достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Як наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 04 червня 2024 року ( справа № 523/11745/22, провадження № 51-6949км 23) не будь-який час перебування особи у слідчому ізоляторі чи іншому місці попереднього ув`язнення може бути зараховано відповідно до частини 5 статті 72 КК. Такий строк тримання може бути зараховано лише в межах того самого кримінального провадження, у якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення.

В межах даного кримінального провадження до обвинуваченого застосовувався запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, строк застосування якого після скерування обвинувального акту на розгляд до суду завершився і такий захід продовжений не був.

Питання речових доказів по справі слід вирішити у відповідності до положень ст.100 КПК України.

Судові витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України,

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України та призначити йому, з врахуванням положень ч. 1 ст. 102 КК України, покарання у виді позбавлення волі на строк шість місяців.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_4 рахувати з моменту фактичного звернення даного вироку до виконання.

Речовий доказ, після набрання вироком законної сили:

-DVD-R диск з відеозаписом залишити у матеріалах кримінального провадження.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_1