Провадження № 11-кп/824/2644/2025 Доповідач: ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

14 січня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинувачених - ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги захисників ОСОБА_14 з доповненнями, ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_12 та захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_13 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Даною ухвалою суду задоволено клопотання прокурора.

Продовжено тримання обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 під вартою до 31.01.2025 включно.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою суд зазначив, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 обвинувачуються у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, за які, у випадку доведеності винуватості за пред`явленим обвинуваченням, передбачено покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Враховуючи стадію судового розгляду, який розпочатий спочатку, позицію прокурора про наявність у обвинуваченого ОСОБА_12 громадянства рф, суд зазначив, що у кримінальному провадженні продовжує існувати ризик ухилення обвинувачених від суду.

Окрім цього, вказано про вірогідність існування ризику впливу обвинувачених на свідків, які в судовому засіданні не допитані.

Разом з тим, суд прийняв до уваги дані про осіб обвинувачених, їх вік, стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, репутацію та майновий стан.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_14 в інтересах ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить скасувати ухвалу в частині продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_12 . Ухвалити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_12 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту (цілодобового). В разі відмови у застосуванні до обвинуваченого ОСОБА_12 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту визначити альтернативний триманню під вартою запобіжний захід у вигляді застави.

Вказує, що ризики зазначені в клопотанні прокурора, носять формальний характер, базуються виключно на припущеннях, а тому не могли бути підставами для продовження строку тримання під вартою.

Зокрема, щодо переховування від органів досудового розслідування, зазначає, що ОСОБА_12 раніше не судимий, має постійне місце проживання, мав постійне місце роботи, за яким характеризується позитивно, за час роботи зарекомендував себе з позитивної сторони, про що має неодноразові державні нагороди та подяки, до кримінальної відповідальності не притягався, що свідчить про відсутність кримінальних зв`язків, які в майбутньому могли б надати йому допомогу в переховуванні, легалізації за підробленими документами на території України та за її межами. Крім цього, обвинувачений не має спеціально слідчо-оперативної освіти, яка б дала змогу йому знати про заходи та методи скритного пересування та проживання в певних місцевостях, що свідчить про відсутність навиків переховування від органів досудового розслідування та суду.

Також, посилання органу досудового розслідування на те, що ОСОБА_12 усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання може виїхати за межі території України для переховування нічим не підтверджено. Зокрема, зазначає, що відсутній ризик переховування обвинуваченого, у зв`язку з тим, що на території України введено військовий стан, надзвичайно посилився контроль за переміщенням громадян на території України, а також виїзд за її межі.

Окрім цього, вказує, що сторона обвинувачення, на даний час, при обґрунтуванні наявності ризиків, використовує очевидно недопустимі докази, які були зібрані органом досудового розслідування з порушенням вимог КПК України до внесення відомостей про вчинення кримінальних правопорушень в ЄРДР.

Разом з тим, щодо ризику незаконного впливу на свідків, інших підозрюваних та інших учасників кримінального провадження зазначає, що за час кримінального переслідування ОСОБА_12 орган досудового розслідування не отримав жодного підтвердження залучення посадових осіб органів державної влади до впливу на свідків чи інших підозрюваних. Такий ризик є вигаданим припущенням органу досудового розслідування, а тому не може існувати.

Вказує, що до 03.07.2024 року ОСОБА_13 , який теж тримається під вартою, не визнавав своєї вини у інкримінованих кримінальних правопорушеннях. Разом з тим, 03.07.2024 року ОСОБА_13 під час судового засідання надав суду викривальні показання, та повністю визнав свою вину, що не могло б відбутись при наявності впливу на нього адвокатів ОСОБА_12 чи самого ОСОБА_12 . Крім цього зазначає, що адвокати, які представляли інтереси ОСОБА_13 , а потім інтереси ОСОБА_12 , за взаємною згодою розірвали договір про надання правничої допомоги і на даний час інтереси обвинуваченого не представляють.

Також, щодо можливості впливу на свідків, то з цього приводу сторона захисту зазначає, що довготривале тримання під вартою ОСОБА_12 призвело до втрати соціальних зв`язків і контактів з особами, які за припущенням сторони обвинувачення могли б здійснити вплив на свідків. Свідки у даному кримінальному провадженні знаходяться під захистом правоохоронних органів, а більшість свідків надали на досудовому розслідуванні показання, які влаштовують сторону захисту.

Разом з тим, звертає увагу, що ОСОБА_12 є людиною похилого віку, 1938 року народження, утримується під вартою два роки, має ряд хронічних захворювань, що підтверджується медичними виписками, такі захворювання при неналежному медичному догляді, лікування та профілактики загострюються та можуть призвести не тільки до погіршення стану здоров`я, а й до важких непоправних наслідків.

На думку захисника, належне лікування хвороб, які наявні у ОСОБА_12 , в Київському слідчому ізоляторі є не можливе, як і не можливим лікування таких захворювань за власні кошти ОСОБА_12 в умовах тримання під вартою, дана обставина пов`язана з його матеріальним станом.

Окрім цього, захисник вважає жодним чином не обґрунтованим та недоведеним, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою буде недостатнім для запобігання ризикам, тим більш, в доданих до клопотання матеріалах, дані про такі обставини відсутні, а отже наявні всі підстави для застосування, у відповідності до ч. 4 ст. 194 КПК України, більш м`якого запобіжного заходу - цілодобового домашнього арешту.

Адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_12 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволені клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_12 .

Зазначає, що продовжуючи застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_12 , суд розглядає тотожне клопотання прокурора з попереднім, що не уможливлює щоразу наявність підстав для його задоволення.

Вказує, що судом не обґрунтовано наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Врахування судом при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою тяжкості призначеного покарання у разі доведення вини стороною обвинувачення неприпустимо.

Крім цього, вказує, що обвинувачений особа похилого віку, має низку хронічних захворювань, є інвалідом першої (Б) групи. З медичної точки зору, ув`язнення становить серйозну загрозу здоров`ю обвинуваченому, оскільки він неминуче потребує постійного медичного піклування.

Разом з тим, зауважує, що протягом перебування у слідчому ізоляторі медична допомога надавалась обвинуваченому, але в силу наявності хвороб, які потребують постійного нагляду, а також встановлення факту нещодавньої клінічної смерті, подальше перебування у слідчому ізоляторі вважається неможливим.

Також, захисник наголошує, що судом першої інстанції залишено без розгляду клопотання сторони захисту про переведення ОСОБА_12 у іншу спеціалізовану лікарню, де можуть продовжувати лікування, якого він терміново потребує.

Зазначає, що ОСОБА_12 в силу свого віку звільняється від проходження військової служби у період дії воєнного стану в країні, проте, твердження прокурора щодо права та можливості ОСОБА_12 залишити територію України та виїхати за кордон можуть бути виключені не лише при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зокрема, паспорт громадянина України та паспорт для виїзду за кордон перебувають в органу досудового розслідування, без вказаних документів обвинувачений не зможе покинути країну.

Крім цього, 02.12.2024 року Вищим антикорупційним судом було задоволено адміністративний позов Міністерства юстиції України до ОСОБА_12 про застосування санкції, передбаченої п. 1-1 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про санкції». Фактично судом було позбавлено ОСОБА_12 будь-якої фінансової спроможності, що дасть можливість переховуватись від суду.

Також, незаконний вплив ОСОБА_12 на свідків у цьому кримінальному провадженні не доведений, більш того, досудове розслідування завершено, свідки допитані, тому, здійснення впливу ніяк на даний момент не може вважатися ризиком, на підставі якого призначається найсуворіший вид запобіжного заходу.

Звертає увагу на те, що поведінка ОСОБА_12 з моменту застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не може свідчити про наявність у нього жорстокого характеру, зневаги до суду, неналежного виконання своїх обов`язків під час перебування у ізоляторі.

Разом з тим, вказує, що із плином часу ризики, які існували на момент застосування до особи найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, значно зменшуються, проте, суд залишає поза увагою доводи та аргументи сторони захисту щодо обрання альтернативного запобіжного заходу ОСОБА_12 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_13 просить скасувати ухвалу в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_13 , постановивши нову ухвалу в цій частині про відмову в задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою або про задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою з визначенням застави у розмірі вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у якості альтернативного запобіжного заходу.

Зазначає, що всупереч вимог ст.ст. 184, 194 КПК України, судом першої інстанції не було досліджено можливість застосування застави як більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні прокурора, та ніяким чином не обґрунтовано недостатності такого альтернативного запобіжного заходу.

Адвокат ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_13 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_13 та обрати щодо нього запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі - цілодобовий домашній арешт або заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Вказує, що в ухвалі суду першої інстанції від 03.12.2024 не зазначено достатніх доказів щодо наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які б дійсно виправдовували необхідність подальшого тримання обвинуваченого в умовах слідчого ізолятору та унеможливлювали б застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Суд першої інстанції необґрунтовано погодився з вимогами клопотання сторони обвинувачення щодо існування на даний час ризиків, які дають достатньо підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_13 може переховуватись від органів досудового розслідування, незаконно впливати на свідків, а також продовжити кримінальні правопорушення або ж вчинити нові. Зокрема, кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

Також, суд першої інстанції не взяв до уваги, що жоден ризик із наведених у клопотанні прокурора належним чином не обґрунтовано. Будь-яких нових ризиків, які б виправдовували тримання ОСОБА_13 в умовах ізоляції від суспільства не з`явилось, а ті, які існували з початку досудового розслідування - суттєво зменшились.

Зазначає, що обвинуваченням не представлено жодного доказу щодо наявності ризику ухилення ОСОБА_13 від явки до суду, який би давав підстави об`єктивно дійти висновку, що обвинувачений дійсно має наміри переховуватись від органів суду. Обвинувачення не володіє доказами намірів ОСОБА_13 виїхати з місця проживання, відсутні показання осіб про такі наміри, таке твердження є виключно припущенням сторони обвинувачення.

Також ризик виїзду за кордон, з яким погодився суд першої інстанції, має лише гіпотетичний характер і нічим не підтверджується. Наявність перешкод для ОСОБА_13 покинути території України обумовлена діючим на території України режимом права військовозобов`язаних чоловіків у виїзді за кордон та свідчить про відсутність вказаного ризику, оскільки стосується обмеження виїзду за кордон у законний спосіб. З метою уникнення домислів слідства щодо його бажання виїхати за кордон, ОСОБА_13 сам заявив про готовність здати паспорт громадянина України та паспорт для виїзду за кордон до органу міграційної служби.

Окрім цього, після початку війни, перебуваючи за кордоном з 22.03.2022 року та маючи реальну можливість залишитись там, ОСОБА_13 повернувся в Україну до м. Запоріжжя, місця свого проживання та роботи.

Разом з тим, ОСОБА_13 має міцні соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні батьків, які є пенсіонерами, людьми похилого віку з хронічними захворюваннями.

Щодо ризику впливу на свідків зазначає, що після внесення відомостей до ЄРДР від 21.10.2022 року пройшов тривалий час - під час досудового розслідування свідки вже допитані, слідство завершено, справа перебуває у провадженні суду. За цей час до правоохоронних органів та суду не надійшло жодного звернення будь-кого зі свідків щодо впливу з метою спотворення доказів. Щодо головного свідка у справі ОСОБА_15 Шевченківським районним судом м. Києва прийнято рішення про звільнення останнього від кримінальної відповідальності, у зв`язку з викриттям обвинувачених, тобто його показання зафіксовані уже у судовому рішенні.

Ризик продовження вчинення кримінальних правопорушень є гіпотетичним та може нівелюватися відповідними обов`язками та обмеженнями (відсторонення від посади, обмеження у пересуванні, носіння засобу електронного контролю, тощо). Крім того, жодним чином обвинувачений не може продовжувати вчиняти кримінальне правопорушення, оскільки воно вже припинено правоохоронними органами.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки даним особи ОСОБА_13 , який раніше не судимий, не притягувався до будь-якого виду відповідальності, не вчиняв жодного кримінального діяння. Стороною захисту надано ряд документів, що свідчать про наявність у ОСОБА_13 ряду хронічних захворювань. Під час перебування обвинуваченого під вартою, стан його здоров`я погіршився. Перебування на волі дозволило б обвинуваченому отримувати професійну кваліфіковану медичну допомогу.

Заслухавши доповідь судді, думки захисників та обвинувачених, які підтримали подані апеляційні скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Солом`янського районного суду м. Києва знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ст. 111-2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1, ч. 2 ст. 28, ст. 111-2, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 258-3 КК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті.

Ухвалою колегії суддів Солом`янського районного суду м. Києва від 3 грудня 2024 року продовжено тримання обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 під вартою до 31.01.2025 року включно.

Підставами для продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 можуть: переховуватись від суду з огляду на особливу тяжкість обвинувачення та санкцію інкримінованих злочинів; впливати на свідків, які в судовому засіданні не допитані.

Крім того, суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_13 взяв до увагу дані про осіб обвинувачених, їх вік, стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, репутацію та майновий стан.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_12 та ОСОБА_13 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинувачених не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, станом на сьогодні не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченим строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на них процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до ОСОБА_12 та ОСОБА_13 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до ОСОБА_12 та ОСОБА_13 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суду не представлено.

Також колегія суддів вважає, що при постановленні ухвали про продовження строку тримання під вартою, судом першої інстанції обґрунтовано не визначено розмір застави ОСОБА_12 та ОСОБА_13 оскільки, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, під час дії воєнного стану у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_12 та ОСОБА_13 місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинувачених під вартою.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає беззаперечних доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

В даному кримінальному провадженні судом першої інстанції вірно встановлено про наявність та реальність ризиків ухилення обвинувачених від суду та впливу на свідків, що обумовлено як специфікою вчинених злочинів так і даними про осіб обвинувачених в їх сукупності. Твердження сторони захисту про нівелювання вказаних прокурором та встановлених судом першої інстанції ризиків є надуманими, оскільки спрямовані на поліпшення становища обвинувачених, яке в свою чергу може негативно вплинути на хід розгляду кримінального провадженні по суті.

Доводи сторони захисту про відсутність доказів, якими сторона обвинувачення обґрунтовує доведеність вини ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованих злочинівє безпідставними, оскільки питання щодо доведеності вини особи у вчиненні кримінальних правопорушень, яка ґрунтується на належних, допустимих та достатніх доказах, вирішується в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку у справі, а не на стадії її розгляду, зокрема і під час вирішення питання про необхідність продовження застосування щодо обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Доводи захисника про те, що судом не були враховані наявність у ОСОБА_13 міцних соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини, батьків, які є пенсіонерами, людьми похилого віку з хронічними захворюваннями, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки дані обставини були предметом дослідження суду, у відповідності до вимог ст. 178 КПК України, та не спростовують висновків суду про ризики неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, навіть з урахуванням наявних у обвинуваченого соціальних зв`язків.

Посилання апелянтів на незадовільний стан здоров`я ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , апеляційний суд вважає неналежною підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, оскільки жодних документальних підтверджень того, що в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор» обвинуваченим не надається кваліфікована медична допомога сторона захисту не надала. Також, як вбачається з наданих стороною захисту медичних документів, ОСОБА_12 надається належна кваліфікована медична допомога та обстеження поза межами ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто особам, котрі утримуються у слідчому ізоляторі, забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Колегія суддів роз`яснює право обвинуваченим подавати клопотання про проведення відповідних судово-медичних експертиз і, за наявності відповідних висновків, ставити питання про зміну запобіжного заходу.

Відтак, зазначені в апеляційних скаргах доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_14 з доповненнями, ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_12 та захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_13 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_12 , ОСОБА_13 до 31.01.2025 включно - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Суддя Суддя