Справа №366/128/25
Провадження №1-кс/366/37/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2025 с-ще Іванків

Слідчий суддя Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника особи, відносно майна якої вирішується питання про арешт, адвоката ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції),

розглянувши клопотання прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному проваджені № 0000206, внесеному в ЄРДР 07.08.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

І. Узагальненні доводи особи, яка подала клопотання

Прокурор звернувся в суд з клопотанням, у якому просив накласти арешт на будинок АДРЕСА_1 .

Клопотання мотивоване таким.

Слідчим Вишгородського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000206, внесеного в ЄРДР 07.08.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Встановлено, що 22.03.2012 та 04.07.2013 ОСОБА_5 сплатив ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 5000 доларів США та 20 000 грн. в якості завдатку за виготовлення правовстановлюючих документів для укладення в подальшому договору купівлі-продажу житлового будинку. Проте, від укладення цього договору ОСОБА_6 ухиляється та повертати отримані грошові кошти відмовляється, пояснюючи це тим, що ніяких коштів не отримував і про продаж будинку не домовлявся.

Такими діями потерпілому спричинена значна шкода.

Допитаний в якості потерпілого ОСОБА_5 показав, що в березні 2012 він зі своєю дружиною ОСОБА_7 , перебували в с. Лапутьки Вишгородського району Київської області, де зустріли ОСОБА_6 . З останнім вони домовились про купівлю будинку АДРЕСА_1 за грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США, що станом на час укладення усної домовленості становило суму 80 000 грн.

ОСОБА_6 попросив у ОСОБА_5 завдаток у розмірі 5000 доларів США для оформлення документів на земельну ділянку, на що останній погодився, а ОСОБА_6 отримав грошові кошти та написав відповідну розписку.

Наприкінці червня 2013 ОСОБА_6 зателефонував до ОСОБА_5 та попросив додаткові кошти для оформлення документів, так як попередньо отримані він витратив, на що останній, порадившись зі своєю дружиною, ОСОБА_7 , погодився та надав ОСОБА_6 ще 20 000 грн., а той написав розписку про їх отримання.

Під час спілкування з селищним головою, ОСОБА_5 дізнався, що ОСОБА_6 ніяких дій щодо оформлення документів не вчиняв і жодних документів йому не видавалось.

Допитана як свідок ОСОБА_7 показала, що в квітні 2017 ОСОБА_6 прийшов до будинку АДРЕСА_1 та погрожував їй і її чоловіку ОСОБА_5 виселенням. Разом з цим, до них приїздив племінник ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_8 , який також погрожував виселенням та розповідав, що частка земельної ділянки належить особисто йому та йому потрібні грошові кошти.

Постановою слідчого будинок АДРЕСА_1 визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні.

Прокурор стверджує, що спірний будинок є об`єктом кримінально-протиправний дій та відповідає критеріям речового доказу, у зв?язку з чим на нього слід накласти арешт для збереження як речового доказу.

ІІ. Процесуальний рух клопотання

16.01.2025 клопотання надійшло до суду. В порядку ст. 35 КПК України визначено слідчого суддю ОСОБА_9 .

23.01.2025 ухвалою судді ОСОБА_10 задоволено заяву судді ОСОБА_9 про самовідвід від розгляду клопотання про арешт майна. Справа передана в канцелярію суду для здійснення повторного автоматизованого розподілу.

За результатами нового розподілу, слідчим суддею у справі в порядку ст. 35 КПК України визначено суддю ОСОБА_1 .

Судове засідання з розгляду клопотання призначено на 28.01.2025.

ІІІ. Позиції сторін

3.1. позиція ініціатора клопотання

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав клопотання з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити.

3.2. позиція сторони власника майна

Представник особи, відносно майна якої вирішується питання про арешт, адвокат ОСОБА_4 надіслала до суду клопотання/заяву, у якій просила відмовити у задоволенні клопотання.

Доводи мотивовані тим, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини та не вбачається ознак кримінального правопорушення. Доводи клопотання є взаємно суперечливими, потерпілий знав, що будинок належить на праві власності ОСОБА_6 , що можливо було побачити з відкритих державний реєстрів. Тобто подружжя ОСОБА_11 могло знати, що в ОСОБА_6 є документи на будинок і що їх оформлювати не потрібно.

Також представник просила врахувати положення ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні клопотання за його безпідставністю.

Власник майна, ОСОБА_6 просив у задоволенні клопотання відмовити. Пояснив, що розписка ніким не завірена і він її написав від тиском та залякуванням з боку сімї Скробових.

ІV. Вирішення проміжних питань, необхідних для розгляду клопотання

Питань, вирішення яких є необхідним до початку розгляду клопотання про арешт майна (виклик свідків, витребування додаткових доказів тощо) сторонами не порушено і слідчим суддею не встановлено.

V. Оцінка слідчого судді

Щодо територіальної підсудності клопотання

Згідно з листом Голови Касаційного кримінального суду Верховного Суду № 548/0/158-22 від 01.09.2022, Іванківський районний суд Київської області уповноважений розглядати клопотання СВ Вишгородського РУП ГУНП в Київській області про застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Оскільки органом досудового розслідування є СВ Вишгородського РУП, а звернення саме прокурора, а не слідчого до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, яке належить третій особі регламентовано положеннями ч. 2 ст. 64-2 КПК України, відповідно подане територіально підсудне слідчому судді Іванківського районного суду Київської області.

Щодо суті клопотання

У відповідності до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.

Статтею 132 КПК України встановлені загальні правила застосування заходів забезпечення кримінального провадження, застосування яких не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з положеннями ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб (абзац 2 ч. 1 ст. 170 КПК України).

Відповідно до вимог ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутись прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Відповідно до положень ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Клопотання подане прокурором з метою збереження речових доказів.

За ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

Оскільки клопотання про арешт майна подане для збереження речових доказів (п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України) слідчий суддя враховує положення ч. 1, п.п. 1, 2, 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, згідно з якими слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

чи існують факти, що свідчать про обґрунтованість підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

чи виправдовують потреби досудового розслідування такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

чи може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням;

яка правова підстава для арешту майна;

чи допускається арешт на майно, про яке йдеться в клопотанні та чи встановлюються обмеження щодо накладення арешту положеннями КПК України.

чи можливо використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

чи є розумним та співрозмірним обмеження права власності завданням кримінального провадження;

які матимуть наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

чи доведено ініціатором клопотання необхідність накладення арешту майна в запропонований спосіб та чи існують ризики його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (ч. 1 ст. 89 КПК України)

Наведене свідчить, що на стадії досудового розслідування слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення наявності чи відсутності вини особи у вчиненні кримінального правопорушення.

На цій стадії, з огляду на положення ст.ст. 89 та 94 КПК України слідчий суддя оцінює докази на предмет їх допустимості та достатності за тими критеріями, чи відображають вони в сукупності увесь процесуальний шлях отримання органом досудового розслідування наданих доказів, тобто чи дотримано законодавчо встановлених КПК України процедур при їх отриманні. Суд у свою чергу надає оцінку доказам на предмет їх допустимості безпосередньо при їх дослідженні у порядку судового розгляду.

Необґрунтована відмова у накладені арешту на майно може спричинити серйозні наслідки, що може позначитися як на забезпеченні можливості успішного кримінального провадження, так і на правах інших осіб, на забезпечення яких спрямований такий арешт.

До аналогічного за змістом висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 26.06.2018 у справі № 657/683/17.

Слідчим суддею встановлені такі обставини справи

Слідчим Вишгородського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000206, внесеного в ЄРДР 07.08.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

За версією органу досудового розслідування, 22.03.2012 та 04.07.2013 ОСОБА_5 сплатив ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 5000 доларів США та 20 000 грн. в якості завдатку за виготовлення правовстановлюючих документів для укладення в подальшому договору купівлі-продажу житлового будинку. Проте, від укладення цього договору ОСОБА_6 ухиляється та повертати отримані грошові кошти відмовляється, пояснюючи це тим, що ніяких коштів не отримував і про продаж будинку не домовлявся. Такими діями потерпілому спричинена значна шкода.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 23.04.2009 задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування на майно його матері, а саме на будинок АДРЕСА_1 та інше майно (а.с. 30 зворот)

В матеріалах справи наявний лише перший аркуш рішення та відсутня його резолютивна частина, при цьому на наявному аркуші вбачається висновок суду про задоволення позовних вимог, а згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого станом на 10.10.2024, ОСОБА_6 є власником згаданого будинку на підставі зазначеного рішення суду (а.с. 46)

22.03.2012 ОСОБА_6 написав власноруч розписку про те, що взяв завдаток у розмірі 5000 доларів США у ОСОБА_5 за продаж будинку. Другу половину коштів 5000 доларів США до листопада 2012 року (судячи зі змісту розписки, позичальник мав намір взяти іншу частину коштів в позику до листопада 2012 року) (а.с. 8 зворот, 9 зворот)

04.07.2013 ОСОБА_6 написав власноруч розписку про те, що «доотримав» у ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 20 000 грн. та зобов`язується їх повернути до липня 2013 року (а.с. 9, 10)

31.07.2017 ОСОБА_5 сформував звернення до Генеральної прокуратури України про вчинення ОСОБА_6 злочину за ч. 1 ст. 190 КК України (відомостей про отримання адресатом цього документа матеріали справи не містять) (а.с. 10 зворот, 11)

ОСОБА_5 сформував позовну заяву до Іванківського районного суду про стягнення із ОСОБА_6 на свою користь грошових коштів в сумі 149400 грн. (відомостей про отримання адресатом цього документа матеріали справи не містять) (а.с. 11 зворот, 12)

29.06.2017 ОСОБА_5 сформував на адресу ОСОБА_6 вимогу про зустріч та оформлення в нотаріуса договору купівлі-продажу на спірний будинок (відомостей про отримання адресатом цього документа матеріали справи не містять) (а.с. 12 зворот)

13.02.2019 ухвалою слідчого судді Іванківського районного суду відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_5 на бездіяльність слідчого, прокурора. Зі змісту ухвали вбачається, що ОСОБА_5 порушував перед судом питання про бездіяльність, пов`язану з не проведенням досудового розслідування, яке триває з 07.08.2017 у кримінальному провадженні № 0000206 (а.с. 26 зворот)

19.05.2019 ОСОБА_5 сформував цивільний позов у кримінальному провадженні № 0000206 про стягнення із ОСОБА_6 на свою користь грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США та 40 000 грн. та надав його до Іванківського ВП Вишгородського ВП ГУНП в Київській області (а.с. 13 - 14 зворот, а.с. 25 зворот відмітка про отримання позову)

Допитаний за дорученням слідчого в якості свідка 09.02.2020 ОСОБА_6 показав, що в березні 2012 він домовився зі ОСОБА_5 про продаж останньому будинку АДРЕСА_1 за 10 000 доларів США. Цей будинок належить свідку ОСОБА_6 . Спочатку свідок позичив у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, після чого в 2013 році ще позичив кошти. Про отримання коштів він написав розписки, які ніде не були завірені. Після цього між учасниками усного договору виник конфлікт, внаслідок якого ОСОБА_6 відмовився надавати ОСОБА_5 документи на будинок (а.с. 18 зворот 19)

Допитаний 27.07.2022 в якості потерпілого ОСОБА_5 показав, що проживає в будинку АДРЕСА_1 . 12.03.2012 він зі своєю дружиною ОСОБА_7 , перебували в с. Лапутьки Вишгородського району Київської області, де зустріли ОСОБА_6 та його дружину Ніну. Із ОСОБА_6 вони домовились, що куплять в нього будинок АДРЕСА_1 за грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США, що станом на час укладення усної домовленості становило суму 80 000 грн.

ОСОБА_6 попросив у ОСОБА_5 завдаток у розмірі 5000 доларів США для оформлення документів на будинок, так як він отриманий в спадок і документи на нього не зроблені. ОСОБА_5 на цю пропозицію погодився та надав ОСОБА_6 грошові кошти, про що той написав відповідну розписку.

Наприкінці червня 2013 ОСОБА_6 зателефонував до ОСОБА_5 та попросив додаткові кошти для оформлення документів, так як попередньо отримані він витратив, на що останній, порадившись зі своєю дружиною, ОСОБА_7 , погодився та надав ОСОБА_6 ще 20 000 грн., а той написав розписку про їх отримання.

Після того, до 2015 ОСОБА_6 на зв`язок не виходив. В цей період потерпілий з селищним головою і останній сказав, що ОСОБА_6 ніяких дій щодо оформлення документів не вчиняв і жодних документів йому не видавалось.

23.04.2017 ОСОБА_6 прийшов до помешкання АДРЕСА_1 та погрожував сімї Скробових виселення. ОСОБА_5 у свою чергу просив повернути раніше надані кошти, а ОСОБА_6 вимагав пред`явлення розписок, що йому і було пред`явлено, однак він вирвав розписку з рук та почав погрожувати. Потерпілий викликав наряд поліції.

Потім, до помешкання приїздив чоловік на ім?я ОСОБА_8 з прізвиськом « ОСОБА_12 », який є племінником ОСОБА_6 , погрожував потерпілому та розповідав, що частка будинку належить йому. Крім цього, потерпілому також погрожували інші люди, залякували та говорили що підпалять їхній автомобіль (а.с. 7-8)

Допитана в якості свідка 27.07.2022 ОСОБА_7 показала, що вона є дружиною потерпілого ОСОБА_5 . Її показання за змістом є аналогічні показанням ОСОБА_5 (а.с.15 зворот - 17)

Допитана в якості свідка 29.12.2022 ОСОБА_13 показала, що їй нічого невідомо про обставини кримінального провадження (а.с. 40 зворот 41 зворот)

30.01.2023 ОСОБА_5 та ОСОБА_7 звернулись зі скаргою до Київської обласної прокуратури про нездійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Вони не можуть вийти на зв`язок зі слідчими. Скарга також містить посилання на те, що Скаржники побоюються за своє життя, отримують постійні погрози. ОСОБА_6 взяв в них грошові кошти та повертати їх не збирається (а.с. 35 зворот)

Факт звернення зі скаргами сімї ОСОБА_11 на проведення досудового розслідування також підтверджується відомостями з листа Вишгородської окружної прокуратури від 03.02.2022 (а.с. 34 зворот)

10.02.20203 ОСОБА_5 звернувся до слідчого з клопотанням про накладення арешту на спірний будинок із земельною ділянкою до моменту проведення досудового розслідування та передачі справи на розгляд суду (а.с. 36 зворот)

13.02.2023 слідча ОСОБА_14 направила ОСОБА_5 лист про те, що з клопотанням про арешт майна до суду має звертатись прокурор (а.с. 37)

Допитаний в якості свідка 14.09.2023 ОСОБА_15 показав, що ОСОБА_6 є його дядьком. Йому відомо про домовленість між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про те, що останній має надати ОСОБА_6 грошові кошти, однак протягом якого часу та яку точно суму не відомо (а.с. 44 зворот - 45 зворот)

01.11.2024 постановою слідчої ОСОБА_16 будинок АДРЕСА_1 визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні (а.с. 47)

З наданої представником, адвокатом ОСОБА_4 довідки виконкому Горностайпільської сільської ради від 24.07.2017 вбачається. що ОСОБА_7 зверталась для отримання довідки про проживання в спірному будинку, який належить ОСОБА_6 , без реєстрації для перезаключення договору з «Київобленерго». Така довідка була видана.

З огляду на позиції сторін у судовому засіданні та встановлені обставини кримінального провадження, слідчий суддя приходить до таких висновків.

5.1 щодо існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину такої тяжкості, що дозволяє застосування арешту майна

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (ч. 5 ст. 9 КПК).

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві, тому, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України та позиції Європейського суду з прав людини, яка відображена у п. 175 рішення від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Також вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справах «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28.10.1994 р., «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 р.).

Аналізуючи положення наведеної практики ЄСПЛ, можна дійти висновку, що обґрунтованість підозри містить два аспекти. Перший стосується питання вчинення кримінального правопорушення, а другий доведення обставин, які за розумного неупередженого тлумачення викликають підозру щодо причетності певної особи до вчинення кримінального правопорушення. Разом з тим, доведення обставин, викладених в повідомленні про підозру, здійснюється наявними в матеріалах провадження доказами.

В контексті розгляду поданого клопотання, враховуючи що надані матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що будь-кому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, слідчий суддя надає оцінку тому аспекту, чи дійсно мало місце вчинення кримінального правопорушення.

Кримінальне провадження кваліфіковане за ч. 2 ст. 190 КК України.

Диспозиція цієї частини статті передбачає кримінальну відповідальність за шахрайство, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому.

У свою чергу шахрайство за ч. 1 цієї статті становить заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Стаття в редакції, чинній на час вчинення дій, що кваліфіковані як шахрайство.

Надаючи оцінку тому, чи мало місце шахрайство, слідчий суддя враховує надані прокурором до клопотання докази, а саме протоколи допиту ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , письмові розписки ОСОБА_6 , витяг з Державного реєстру нерухомих прав на нерухоме майно, рішення суду від 23.04.2009, з яких вбачається, що ОСОБА_6 спільно зі ОСОБА_5 домовились про продаж спірного будинку. За це ОСОБА_6 попросив у ОСОБА_5 грошові кошти, той їх надав, однак не вчинив дій та не намагався їх вчинити на виконання усних домовленостей.

При цьому, про оформлення яких саме документів могла йти мова, оскільки спірний будинок перебуває на праві власності ОСОБА_6 ще з 2009 року.

Слідчий суддя припускає, що переоформлення будинку супроводжується додатковою сплатою державного мита за укладення договорів та їх нотаріального завірення, однак надана ОСОБА_17 на прохання ОСОБА_6 сума у розмірі 5000 доларів США є занадто надмірною для документального супроводження передачу будинку у власність на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому, ОСОБА_6 просив у ОСОБА_5 грошові кошти додатково.

ОСОБА_6 , отримуючи від ОСОБА_5 грошові кошти як завдаток, не міг не знати про те, що спірний будинок перебуває на праві його особистої власності, тим більше що він сам звертався до суду з позовом про визнання за ним права власності як на спадкове майно.

Також слідчий суддя враховує на показаннях потерпілого стосовно того, що ОСОБА_6 під час конфлікту вихопив з рук ОСОБА_5 розписку про отримання коштів. Сторона власника майна ці обставини не спростувала та не заперечила про їх існування.

Такі обставини свідчать про обґрунтованість підозри у наявності факту вчинення такого кримінального правопорушення, як шахрайство, тому слідчий суддя приходить до висновку, що такий факт доведено.

Щодо кваліфікації кримінального правопорушення за критерієм значної шкоди, слідчий суддя звертає увагу на такому.

Відповідно до примітки 2 ст. 185 КК України У статтях 185, 186, 189 та 190 цього Кодексу значна шкода визнається із врахуванням матеріального становища потерпілого та якщо йому спричинені збитки на суму від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу, з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги :

у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про державний бюджет України на 2012 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 1017 грн.

Тому, неоподаткований мінімум та вирахування значної шкоди слід розраховувати від суми 508, 50 грн. і значна шкода в розумінні примітки 2 до ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України становить від 50 850 грн.

Як вбачається з досліджених матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 домовлялись, що продаж будинку здійснюватиметься за 10 000 доларів США, що є еквівалентно 80 000 грн.

При цьому, за два рази ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти загальним розміром 60 000 грн. (5000 доларів за курсом станом на час домовленості 40 000 грн. та 20 000 грн. як «доотримання» коштів у зв?язку з витратою ОСОБА_6 попередніх)

За таких обставин, сума коштів, яка отримана ОСОБА_6 внаслідок імовірно вчинених шахрайських дій підпадає під критерій значної шкоди для потерпілого.

За таких обставин, факти та обставини, які досліджені під час розгляду клопотання, з розумною достатністю та вірогідністю могли би переконати стороннього об`єктивного спостерігача на даному етапі досудового розслідування, що було вчинене діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 190 КК України.

В майбутньому такі обставини мають бути перевірені та оцінені в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні.

Викладене узгоджується з позицією, яка викладена Європейським судом з прав людини у п. 184 рішення Великої Палати у справі «Мерабішвілі проти Грузії» (Merabishvili v. Georgia) від 28.11.2017, заява № 72508/13, згідно з якою «обґрунтованість залежить від усіх обставин, проте факти, що в сукупності дають підстави для підозри, не мають бути такого ж рівня як ті, що необхідні для обвинувачення, або навіть винесення вироку».

Слідчий суддя відхиляє доводи адвоката про те, що між сторонами є лише цивільно-правові відносини через обізнаність сімї Скробових про перебування спірного будинку у власності ОСОБА_6 , оскільки встановлені обставини свідчать про існування дій, які обґрунтовано підпадають під ознаки шахрайства.

При цьому, доводи про те, що Скробові могли самостійно пересвідчитись у тому, що спірний будинок перебуває у власності ОСОБА_6 ще з 2009 року, оскільки положеннями цивільного законодавства не передбачено обов`язок сторони майбутнього покупця перевіряти такі відомості.

Навпаки, одним з принципів цивільного права є принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), який передбачає, що сторони мають добросовісно, без негативного наміру користуватись своїми правами та виконувати свої цивільні обов`язки.

Стосовно доводів ОСОБА_6 про те, що розписки він писав під тиском, то слідчий суддя такі доводи вважає неспроможними. Розписки написані ОСОБА_6 ще в 2012 та в 2013 роках. За цей час він не був позбавлений можливості звернутись із заявою до правоохоронних органів про те, що його змусили вступити в цивільно-правові відносини.

При цьому, під час його допиту 09.02.2020 (а.с. 18 зворот 19) ОСОБА_6 не називав такі відомості та підтвердив отримання від ОСОБА_5 грошових коштів та домовленість про укладення договору.

5.1.1 надаючи оцінку тому, чи відповідає імовірно вчинене кримінальне правопорушення такої ступені тяжкості, що дозволяє застосування арешту майна, слідчий суддя враховує, що положення глави 17 КПК України не встановлюють конкретних обмежень щодо можливості накладення арешту на майно в залежності від тяжкості кримінального правопорушення.

Відповідно, у кожному конкретному випадку слідчий суддя на власне переконання з огляду на встановлені обставини та доводи сторін визначає, чи можливо накласти арешт на майно за обставин, які свідчать про існування обґрунтованої підозри з урахуванням тяжкості імовірно вчиненого кримінального правопорушення.

З огляду на встановлені обставини слідчий суддя не вбачає перешкод для застосування арешту майна.

5.2 щодо виправдання потреб досудового розслідування ступеню втручання у права і свободи особи

Вирішуючи це питання слідчий суддя враховує, що за загальним положенням, встановленим ч. 5 ст. 132 КПК України, для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Слідчий суддя враховує, що потребою накладення арешту на майно є його збереження в тій чи іншій формі (забороною або обмеження користування, розпорядження, відчуження) під «контролем» органу досудового розслідування для виконання завдань, у зв?язку з якими такий арешт майна накладається (збереження речових доказів, подальшої можливої спец конфіскації, конфіскації як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи чи відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди)

Тому, у разі доведення підстав, у зв?язку з якими такий арешт накладається (ч. 2 ст. 170 КПК України), втручання у права і свободи особи буде виправданим для виконання потреб досудового розслідування.

Оцінка підстав для накладення арешту майна та способу його накладення надаватиметься слідчим суддею далі.

У разі доведеності підстав накладення арешту на майно та запропонованого способу арешту, потреби досудового розслідування виправдовуватимуть втручання у права та свободи особи.

Ступінь втручання в права і свободи особи залежить від способу накладення арешту на майно:

особі буде заборонено користуватись та розпоряджатись майном, тобто особа тимчасово позбавиться фізичної можливості використовувати належне їй майно та передавати його іншим особам;

особа матиме у фізичному користуванні майно, проте не зможе здійснити передачу права власності на нього іншим особам у випадках, визначених законодавством (відчужити право власності).

Оцінка виправдання ступеню втручання у права і свободи особи шляхом застосування заходу забезпечення кримінального провадження надаватиметься слідчим суддею при вирішенні питання про розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

5.3. щодо можливості виконання завдання, для виконання якого сторона кримінального провадження звертається з клопотанням

Прокурор звернувся з клопотанням про арешт майна. Відповідно, слідчий суддя враховує, що можливість виконання завдання арешту майна прямо визначене ч. 1 ст. 170 КПК України, за якою завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

5.4. щодо правової підстави для арешту майна

Клопотання про арешт майна подане з метою збереження речових доказів, тобто з підстави, що передбачена п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

За ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

5.5. щодо обмежень арешту на майна з урахуванням положень КПК України.

Предметом розгляду поданого клопотання є арешт житлового приміщення в якому проживають громадяни.

Положеннями ч. 12 ст. 170 КПК України встановлена заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні.

Тому, до спірного будинку може застосовуватись арешт лише шляхом заборони відчуження та/або розпорядження ним.

5.6 щодо можливості використання майна як доказу у кримінальному провадженні;

Норма-дефініція речових доказів (стаття 98 КПК) щодо критеріїв (умов) визнання матеріальних об`єктів речовими доказами (були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин) з одного боку дійсно, сформульована в категоричній формі, і ці умови мають бути дотримані для визнання тих чи інших речей речовими доказами. У той же час слід зважати на стадію кримінального провадження. На стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування - це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Системний аналіз норм КПК та практики ЄСПЛ дозволяє прийти до висновку, що КПК оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання) - стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. При цьому вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (статті 157, 163, частина 5 статті 234, 260 та інші статті КПК), так і слідчими, прокурорами (статті 134, 271, 276 КПК та інші).

З огляду на положення частини 3 статті 170 КПК арешт майна на підставі пункту 1 частини 2 статті 170 КПК (тобто з метою забезпечення збереження речових доказів) передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав» вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу у кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення в подальшому.

При цьому, набуття тими чи іншими речами матеріального світу статусу речового доказу не пов`язується з постановленням процесуального рішення про визнання їх речовими доказами, а нерозривно пов`язується з наявністю об`єктних ознак зв`язку з кримінальним правопорушенням.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.10.2024 у справі № 686/1900/14-к, згідно з якою КПК України не передбачає обов`язковості винесення слідчим чи прокурором окремих постанов про визнання речовими доказами.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється за ч. 2 ст. 190 КК України, диспозиція якої передбачає кримінальну відповідальність за шахрайство, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому.

В контексті ст. 190 КК України обманом є приховування певних відомостей або повідомлення потерпілому неправдивих відомостей, що має своєю ціллю введення потерпілого в оману.

У свою чергу зловживанням довірою є недобросовісне використання довіри з боку потерпілого.

Особливістю предмета шахрайства є те, що ним може бути як чуже майно, так і право на таке майно. Право на майно може бути закріплене у різних документах, наприклад, цінних паперах, довіреностях на право розпорядження майном, боргових зобов`язаннях, заповітах тощо.

Об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. В результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі.

Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства, які відрізняють його від викрадення майна та інших злочинів проти власності

З огляду на те, що спірний будинок мав статус як предмет майбутнього договору купівлі-продажу за домовленістю між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у зв?язку з правом власності на який потерпілий надавав грошові кошти, такий будинок нерозривно пов`язаний з кримінальним провадженням, тому підпадає під критерії речового доказу за ст. 98 КПК України та може бути використаний як доказ.

5.7. щодо розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження

За ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виконання такого завдання кримінального провадження як забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду кореспондується з обов`язком сторони обвинувачення довести обставини, визначені в ч. 1 ст. 91 КПК України (ч. 1 ст. 92 КПК України), яке полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України)

Доведення такої обставини як настання події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) (п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України) можливе шляхом збирання доказів та вжиття заходів, щоб такі зберігались в розпорядженні сторони обвинувачення у спосіб, визначений КПК України, зокрема, шляхом накладення арешту на речові докази.

При вирішенні цього питання слідчий суддя також враховує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила:

1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном;

2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями;

3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (зокрема рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23.01.2014, заява № 19336/04, § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтується таке втручання на національному законі, чи переслідує легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (зокрема рішення ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" від 20.10.2011, заява № 29979/04)

Також слідчий суддя враховує, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.

Відтак, арешт майна не позбавляє особи права власності, а лише встановлює певні тимчасові обмеження, які є необхідними для виконання завдань кримінального провадження.

За встановлених обставин при дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, слідчий суддя приходить до висновку, що накладення арешту на будинок шляхом заборони його відчуження та/або розпорядження (з огляду на встановлені ч. 12 ст. 170 КПК України обмеження), який є нерозривно пов`язаним з кримінальним провадженням і наявність права на який слугувало підставою для передачі потерпілим ОСОБА_6 грошових коштів є розумним та співрозмірним тимчасовому обмеженню права власності.

Слідчий суддя враховує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про вартість спірного будинку. Однак, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 особисто погодили його вартість в грошовому еквіваленті за 10 000 доларів США, тобто самостійно та, на їх думку, розумно оцінили його вартість.

Сторона власника майна не надала документів і не посилалась на те, що з моменту передачі ОСОБА_6 грошових коштів будинок піддавався змінам в бік збільшення його вартості, що становило б не співрозмірність накладення на нього арешту імовірним наслідкам вчиненого кримінального правопорушення.

5.8 щодо наслідків арешту майна для його власників (володільців).

Наслідком накладення арешту майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку такого арешту.

При цьому, саме накладення арешту не позбавляє особу права власності як речового права.

За встановлених обставин, слідчий суддя переконана, що накладення арешту не матиме надмірно негативних та невиправданих наслідків для власника майна і такий арешт є виправданим для виконання завдань кримінального провадження.

5.9. щодо способу накладення арешту та існування ризиків його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження

Щодо ризиків

Ризиками, яким може запобігти арешт майна є його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (ч. 1 ст. 170 КПК України)

Прокурор в клопотанні посилався на існування всіх згаданих ризиків.

Надаючи оцінку ризикам, слідчий суддя враховує поведінку власника будинку ОСОБА_6 , який отримавши від ОСОБА_5 грошові кошти не вчинив жодних дій щодо виконання їх спільної домовленості. При цьому, він погрожував виселенням сімї ОСОБА_11 та виривав з рук власноруч написану ним розписку про отримання коштів.

Такі дії свідчать, що ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти шляхом його обману, намагається виселити сімю останнього, тому існує обґрунтований ризик можливого відчуження майна.

Існування такого ризику ґрунтується крім іншого на тому, що сам ОСОБА_6 в будинку не проживає (проживає в с. Горностайпіль), а погрози виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_7 можуть обґрунтовано свідчити, що такий будинок може бути переданий у власність іншим особам.

Незастосування арешту може призвести до відчуження речового доказу у кримінальному провадженні, що негативно вплине на подальше проведення досудового розслідування.

При цьому, інші зазначені прокурором ризики (приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення) не доведені.

Щодо способу накладення арешту

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Прокурор не зазначив, у який саме спосіб він хоче накласти арешт на майно.

Слідчий суддя не вбачає обставин, які б свідчили про необхідність накладати арешт на будинок шляхом заборони розпорядження ним його власником, а заборона його користування прямо визначена в КПК України (ч. 12 ст. 170).

За встановлених обставин, з урахуванням положень ч. 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя приходить до висновку про накладення арешту на спірний будинок шляхом встановлення його власнику, ОСОБА_6 заборони його відчуження.

Саме такий вид арешту тимчасово вилученого майна на переконання слідчого судді є необхідним для виконання завдань КПК України, зокрема він унеможливить настання ризиків, визначених ч. 1 ст. 170 КПК України, не призведе до обмеження права власності та є співрозмірним завданням кримінального провадження та відповідатиме загальним засадам суспільства.

Керуючись вимогами ст.ст.110, 131, 170-173, 167 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт шляхом заборони відчуження на будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Контроль за виконанням цієї ухвали покласти на прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 .

Копію цієї ухвали передати для виконання уповноваженому на це органу, вручити прокурору та надати іншим заінтересованим особам.

Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 28.01.2025

Слідчий суддя ОСОБА_1