Дата документу 12.12.2024 Справа№ 317/4149/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1057/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/4149/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.7 ст.111-1 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 29 липня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Маріуполя Донецької області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 15.06.2022 року, будучи громадянином України, перебуваючи у смт Веселе Мелітопольського району Запорізької області, яке з 26.02.2022 року та на час складання обвинувального акту є тимчасово окупованою рф територією України, будучи колишнім співробітником Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, маючи відповідну освіту, фахові знання, управлінські навички та значний досвід роботи у правоохоронному органі, діючи умисно, із власних корисливих мотивів та з метою підтримання окупаційної влади, встановленої збройними формуваннями рф, маючи проросійські погляди та критичне ставлення до діючої законної влади в Україні, достовірно усвідомлюючи протиправність своїх дій та передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, прийняв пропозицію невстановлених під час досудового розслідування осіб із числа представників збройних формувань і окупаційної адміністрації держави агресора та добровільно зайняв посаду оперуповноваженого відділу карного розшуку у територіальному підрозділі незаконного правоохоронного органу, створеного на тимчасово окупованій території Запорізької області, а саме - «отдела полиции №1 УВД по г. Мелитополю и Мелитопольскому району ГУВД по Запорожской области», розташованого за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, смт Веселе, вул.Козацька, 46.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.7 ст.111-1 КК, як добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території. Йому призначено покарання у виді 12 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати будь-які посади у органах державної влади та місцевого самоврядування, у державних та комунальних підприємствах, установах, а також організаціях, що надають публічні послуги строком на 10 років, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.7 ст.111-1 КК покарання у виді 12 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах України, в органах державної влади та місцевого самоврядування, в державних та комунальних підприємствах, установах, а також організаціях, що надають публічні послуги на строк 15 років з конфіскацією всього належного майна. На підставі ст.54 КК позбавити ОСОБА_8 спеціального звання «старший лейтенант поліції».

Аргументуючи свої вимоги прокурор зазначила, що на час вчинення особливо тяжкого злочину ОСОБА_8 мав спеціальне звання «старший лейтенант поліції». Проте суд, з огляду на обставини вчиненого злочину, в порушення ст.54 КК безпідставно не призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення спеціального звання.

Крім того, обвинувачений, який присягнув на вірність народу України, має відповідну освіту, отримані під час роботи в українському правоохоронному органі фахові знання, управлінські навички та досвід роботи, та під час воєнного стану зайняв посаду у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, тобто добровільно пішов на співпрацю з державою-агресором, не має у подальшому права займати посади у державних органах влади та органах місцевого самоврядування саме на максимальний строк, передбачений санкцією статті.

З огляду на те, що зазначене кримінальне провадження було розглянуто судом першої інстанції у спеціальному судовому провадженні, обвинувачений ОСОБА_8 повідомлявся про дату, час і місце апеляційного розгляду шляхом направлення йому повістки про виклик за останньою відомою адресою його проживання та шляхом публікації інформації про виклик в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - в газеті «Урядовий кур`єр», а також шляхом публікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті апеляційного суду. Відтак з моменту опублікування повістки про виклик в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений ОСОБА_8 вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; захисника, який заперечив проти задоволення скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Щодо доводів прокурора, наведених у поданій апеляційній скарзі, про безпідставне не призначення судом обвинуваченому такого додаткового покарання як позбавлення спеціального звання, то колегія суддів вважає їх такими, що заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Суворо індивідуальний підхід при призначенні покарання з урахуванням характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечує застосування оптимальної моделі кримінального покарання як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили тяжкі злочини, так й щодо осіб, які вперше вчинили менш небезпечні кримінальні правопорушення.

Тобто, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Згідно з приписами статті 54 КК засуджена за тяжкий чи особливо тяжкий злочин особа, яка має військове, спеціальне звання, ранг, чин або кваліфікаційний клас, може бути позбавлена за вироком суду цього звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Порядок призначення покарання, передбаченого статтею 54 КК, характеризується певними особливостями, зокрема, призначення цього покарання обмежено законом ступенем тяжкості вчиненого злочину, оскільки можливе при засудженні особи лише за тяжкий чи особливо тяжкий злочин; воно може бути призначене тільки як додаткове покарання; це додаткове покарання не передбачене в жодній із санкцій статей (санкцій частин статей) Особливої частини цього Кодексу і тому в усіх випадках призначається на підставі статті 54 Загальної частини КК.

Отже, призначення цього додаткового покарання є правом, а не обов`язком суду, який застосовує його на свій розсуд з урахуванням конкретних обставин справи та особи винного.

Крім того, це покарання є спеціальним і тому застосовується не до будь-якого суб`єкта злочину, а лише до тих, які на момент постановлення вироку мали військове, спеціальне звання, ранг, чин або кваліфікаційний клас, котрі були присвоєні їм у встановленому законом порядку.

Суд має належним чином дослідити матеріали кримінального провадження та встановити наявність чи відсутність підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання, врахувати спосіб вчинення злочину, його наслідки, форму вини, суспільну небезпеку вчиненого злочину, особу винного та його посткримінальну поведінку.

Проте, на переконання колегії суддів, зазначені вимоги закону не були дотримані судом першої інстанції.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 , який був у званні старшого лейтенанта поліції, відповідно до наказу від 24.07.2020 року №313 о/с було призначено на посаду інспектора-чергового ізолятору тимчасового тримання №1 ГУНП в Донецькій області.

Наказом ГУНП в Донецькій області від 13.06.2022 року ОСОБА_8 звільнено зі служби в поліції в званні старшого лейтенанта поліції.

У даній справі обвинуваченим ОСОБА_8 вчинено особливо тяжкий злочин. Проте з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд взагалі не з`ясовував питання наявності чи відсутності підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення спеціального звання.

Колегія суддів, вирішуючи питання про доцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення спеціального звання виходить з такого.

Так, обвинувачений ОСОБА_8 , будучи колишнім працівником правоохоронного органу, вчинив особливо тяжкий злочин проти основ національної безпеки України.

Добровільне зайняття ОСОБА_8 посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, його добровільна співпраця з державою-агресором за встановлених у цьому провадженні обставин саме по собі ганьбить звання старшого лейтенанта поліції.

Крім того, за обставинами даного провадження обвинувачений з власних корисливих мотивів, маючи проросійські погляди та критичне ставлення до діючої законної влади в Україні, цілеспрямовано прибув на тимчасово окуповану рф територію України, де добровільно та свідомо зайняв посаду в незаконному правоохоронному органі. Перебуваючи на цій посаді обвинувачений ОСОБА_8 виявляв місцевих проукраїнські налаштованих мешканців, що відмовилися співпрацювати із окупаційною владою, приймав безпосередню участь у обшуках, які проводились за місцем проживання зазначених громадян, та у їх допитах.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що за своїми внутрішніми моральними якостями обвинувачений ОСОБА_8 з огляду і на його негативну характеристику за місцем служби в Національній поліції не відповідає вимогам звання старшого лейтенанта поліції.

Суспільна небезпека вчиненого обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення, на переконання колегії суддів, є досить значною, оскільки потенційно може проявлятися у падінні авторитету правоохоронних органів, підриві демократичних інститутів і цінностей, справедливості.

Отже у контексті наведених фактичних обставин цієї справи, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення спеціального звання, а саме старшого лейтенанта поліції.

Таке покарання, на думку судової колегії, перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Крім того, є слушними і доводи прокурора в апеляційній скарзі про безпідставне призначення судом обвинуваченому мінімального строку додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Так, санкцією ч.7 ст.111-1 КК передбачено додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років.

Суд першої інстанції, призначаючи таке покарання обвинуваченому на мінімально можливий за санкцією закону строк, такого свого рішення взагалі не мотивував та не зазначив, які встановлені у цій справі обставини дають підстави вважати, що позбавлення обвинуваченого права обіймати певні посади на мінімально можливий строк буде достатнім для досягнення мети покарання.

Між тим, обвинуваченим вчинено особливо тяжкий злочин, родовим об`єктом якого є суспільні відносини, що забезпечують саме існування України як суверенної, незалежної, демократичної, соціальної і правової держави. Крім того, ОСОБА_8 , будучи колишнім співробітником поліції і вчиняючи злочин, діяв всупереч суспільним інтересам.

А тому враховуючи характер вчиненого злочину, зміст і направленість протиправних дій обвинуваченого, призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади на мінімально можливий строк не відповідає вимогам справедливості щодо застосування покарання встановленим ст.2 КПК і не забезпечить захист високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

У контексті наведених обставин вирок суду в частині призначеного покарання не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Разом з тим, в апеляційній скарзі прокурор просила позбавити ОСОБА_8 права обіймати посади, окрім як у органах, зазначених у вироку суду, також і у правоохоронних органах України. Але при цьому прокурором не враховано, що правоохоронні органи - це органи державної влади, що на підставі відповідного законодавства здійснюють правоохоронну діяльність. Вироком суду ОСОБА_8 позбавлено права обіймати посади, в тому числі у органах державної влади, куди входять і правоохоронні органу, а відтак позбавлення ОСОБА_8 права обіймати посади у правоохоронних органах є зайвим, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 29 липня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.7 ст.111-1 КК України у виді 12 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати будь-які посади у органах державної влади та місцевого самоврядування, у державних та комунальних підприємствах, установах, а також організаціях, що надають публічні послуги строком на 15 років, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.

На підставі ст.54 КК України позбавити ОСОБА_8 спеціального звання - «старший лейтенант поліції».

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4