ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 641/4318/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/631/25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , з участю потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 , без інших потерпілих по даній справі, а саме ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , з участю їхнього представника ОСОБА_13 , належним чином повідомлених про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 та представника потерпілої - ОСОБА_9 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 12 2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 закрито у зв`язку з повним відшкодуванням завданої шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_11 про стягнення з ОСОБА_7 матеріальної шкоди у розмірі 30 (тридцять тисяч) гривень залишено без задоволення.

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 суму моральної шкоди у розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 суму моральної шкоди у розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат відповідно до ст.ст. 100, 126 КПК України.

Вказаним вироком встановлено, що 04 серпня 2018 року, ОСОБА_7 приблизно о 00-30 годині, керував технічно справним автомобілем «Lexus GS 300», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по пр. Льва Ландау у м. Харкові зі сторони вул. Ньютона в напрямку пр. Гагаріна зі швидкістю приблизно 80 км/год.

Під час руху по пр. Льва Ландау в районі будинку 27/1 ОСОБА_7 , діючи необережно, проявив неуважність, не обрав таку швидкість руху і такі прийоми керування, які б дозволили постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, не переконався в безпеці перед будь-якою зміною напрямку руху та при виникненні небезпеки у вигляді пішохода ОСОБА_14 , який перетинав проїжджу частину зліва направо по ходу його руху, якого він об`єктивно спроможний був виявити, не маючи перешкод технічного характеру, не вжив своєчасно заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, чим порушив вимоги п.п. 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

- п. 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

- п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможній виявити, він повинен негайно вжити заходи для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»; чим скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_14 . Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_14 загинув на місці.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 10-12/1613-С/18 від 12 09 2018 року причиною смерті потерпілого ОСОБА_14 стала травма тіла у вигляді множинних ушкоджень тіла з розвитком травматичного шоку внаслідок перелому хребта в шийному відділі з ушкодженням спинного мозку.

Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/121-21/2391-ІТ від 25 02 2021 року у даній дорожній обстановці в діях водія автомобілю «Lexus GS 300», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 є невідповідності вимогам п.п. 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з ДТП та її наслідками.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, яку в подальшому змінила та в якій, не оспорюючи правову кваліфікацію правопорушення за якою засуджено ОСОБА_7 та наголошуючи на не врахуванні судом першої інстанції фактичних обставин просить вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 12 2024 року змінити, звільнивши ОСОБА_7 від призначеного основного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Одночасно просить не призначати ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що потерпілі у кримінальному провадженні не мають до ОСОБА_7 претензій матеріального та нематеріального характеру, так як він добровільно відшкодував спричинену їм кримінальним правопорушенням шкоду.

Зазначив, що оскільки шкода потерпілим відшкодована у повному обсязі, претензій матеріального та морального характеру останні до ОСОБА_7 не мають, то самі ж потерпілі вважають за можливе звільнити обвинуваченого від призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, відповідно до ст. 75 КК України.

Крім того, апелянт просить врахувати ті обставини, що ОСОБА_7 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, в судовому засіданні визнав вину, дав детальні показання щодо обставин вчинення злочину, висловив жаль з приводу скоєного.

З урахуванням викладеного, захисник вважає, що сукупність обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання у даному випадку дають можливість призначити ОСОБА_7 основне покарання, не пов`язане з позбавленням волі, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

В своїй апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просив про зміну вироку та про призначення ОСОБА_7 більш м`якого остаточного покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що перевиховання та виправлення ОСОБА_15 можливе без ізоляції від суспільства, оскільки він визнав свою вину, розкаявся, відшкодував ОСОБА_9 усі понесені збитки добровільно, у повному обсязі.

Вказаний вирок було оскаржено також представником потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 адвокатом ОСОБА_13 , проте до початку апеляційного розгляду останній відмовився від своїх апеляційних вимог, надавши письмову заяву.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги захисника та просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представник - адвокат ОСОБА_10 просили про задоволення апеляційної скарги представника потерпілої та не заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційних скарг як захисника обвинуваченого так і представника потерпілої, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого, його захисника, потерпілої та її представника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційних скаргах не оспорюються, докази щодо обставин вчинення кримінального правопорушення у суді першої інстанції, з урахуванням положень ч.3 ст.349 КПК України не досліджувалися, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

В той же час, внаслідок системного аналізу вироку суду першої інстанції встановлено, що хоча оскаржуване судове рішення загалом і відповідає приписам ст. 370 КПК України, проте підлягає зміні в частині призначення обвинуваченому покарання, з огляду наступне.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції вказав, що врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який згідно ст. 12 КК України є тяжким, тяжкі наслідки у виді смерті потерпілого, відомості про особу обвинуваченого, пом`якшуючі та відсутність обтяжуючих покарання обставин, його поведінку після ДТП, а саме надання допомоги потерпілій (матері загиблого) та прийшов до переконання про необхідність призначення обвинуваченому реального покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Проте, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 не були у повній мірі досліджені обставини справи, що могли вплинути на призначення йому покарання відповідно до норм діючого законодавства.

Частиною 2 ст.50 КК України регламентовано, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Натомість судом першої інстанції, у повній мірі вказані положення враховані не були, оскільки при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 до нього не було застосовано закон, який, на думку колегії суддів мав би підлягати застосуванню.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання судом першої інстанції не враховано належним чином те, у вказаному кримінальному провадженні претензії матеріального та морального характеру від потерпілих до обвинуваченого відсутні, що підтверджується як заявою представника потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 так і заявами потерпілої ОСОБА_16 , яка неодноразово у судах обох інстанцій наголошувала на факті відшкодування ОСОБА_7 як моральної шкоди так і витрат на поховання та на пам`ятник.

Крім того, як в апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_16 адвокат ОСОБА_10 так і сама потерпіла під час судових засідань наголошувала на необхідності призначення ОСОБА_7 покарання без ізоляції від суспільства.

Більш того, представник потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_13 , відмовляючись від апеляційної скарги, в своїй заяві зазначив про те, що на даний час ОСОБА_7 добровільно приніс свої вибачення перед потерпілими, виявив щире каяття та відшкодував збитки, у зв`язку з чим не заперечував проти призначення обвинуваченому покарання не пов`язаного з позбавленням волі.

Водночас, колегія суддів бере до уваги також той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 є особою раніше не судимою, даних, які б свідчили про його антисоціальну та негативну поведінку, ані під час досудового розслідування, ані під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції встановлено не було. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого також не встановлено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Верховний Суд у своїй постанові від 07 листопада 2018 року по справі № 297/562/1 висловив таку позицію, що реалізація дискреційної функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

На підставі викладеного, а також враховуючи тяжкість вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, особу винного, як у загально-соціальному плані, так і в плані її потенційної суспільної небезпеки, колегія суддів вважає за можливе призначити останньому покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення.

Крім того, на переконання колегії суддів суд першої інстанції належним чином не обґрунтував застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України.

Так, санкцією частини 2 статті 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду, що зобов`язувало суд першої інстанції навести мотиви такого його застосування.

Проте судом першої інстанції належно не враховано, що у справі є наявними ряд пом`якшуючих обставин та позитивних даних про особу обвинуваченого, які дають правові підстави для пом`якшення йому покарання в частині обраного додаткового покарання.

Наведені вище обставини в сукупності з усіма іншими даними про особу обвинуваченого, пом`якшуючими покарання обставинами, позицією потерпілих, на переконання колегії суддів є підставами для пом`якшення обвинуваченому покарання шляхом виключення з вироку призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Отже, згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України - підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині виключення з вироку призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та застосування відносно останнього положень ст. 75 КК України та звільненням його від кримінальної відповідальності з іспитовим строком на 3 роки, який буде необхідним і достатнім для виправлення останнього, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, у зв`язку з чим апеляційні скарги захисника обвинуваченого та представника потерпілої підлягають задоволенню.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 12 2024 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - в частині призначеного покарання змінити.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - задовольнити.

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 , - задовольнити.

Обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ч. 1 ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 та п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 76 КК України.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4