УХВАЛА

13 березня 2025 року

м. Київ

справа № 754/1519/22

провадження № 51-28 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

потерпілого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

представника потерпілих ОСОБА_8 ,

представника

цивільного відповідача ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника цивільного відповідача - Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України) ОСОБА_9 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0000875 за обвинуваченням

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Краснодольне Джанкойського району АР Крим, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 41 ч. 2 ст. 365, ч. 4 ст. 41 ст. 340, ч. 1 ст. 111 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст ухвалених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року ОСОБА_10 засуджено за ч. 4 ст. 41 ч. 2 ст. 365, ч. 4 ст. 41 ст. 340, ч. 1 ст. 111 КК із застосуванням положень ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з позбавленням права обіймати посади в державних чи правоохоронних органах на строк 3 роки.

На підставі ст. 54 КК позбавлено ОСОБА_10 спеціального звання - підполковник міліції.

Обраний ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ухвалено залишити без зміни, строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання у порядку виконання вироку.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до ОСОБА_10 та Міністерства внутрішніх справ України задоволено, ухвалено стягнути на користь потерпілого моральну шкоду, завдану злочином, у розмірі 200 000 грн.

Вказане кримінальне провадження розглядалося із застосуванням спеціальної процедури судового розгляду «in absentia».

Відповідно до змісту вироку, за детально викладених у мотивувальній частині обставин, ОСОБА_10 засуджено за те, що він, перебуваючи на посаді заступника командира полку міліції особливого призначення «Беркут» - начальника штабу при ГУ МВС України в АР Крим, тобто будучи працівником правоохоронного органу, очолюючи підрозділ у складі 100 чоловік, прибув до м. Києва на вул. Хрещатик, де з 00:00 по 04:00 11 грудня 2013 року, діючи умисно, всупереч інтересам служби, виконуючи завідомо незаконний наказ, розуміючи, що учасники акції протесту не порушують громадський порядок та не вчиняють протиправних дій, не чинять опору представникам правоохоронних органів, не загрожують їх життю та здоров`ю, надав незаконний наказ підрозділу ПМОП «Беркут» про силове відтиснення громадян з метою звільнення вулиці Хрещатик та Майдану Незалежності, в ході виконання якого співробітники підрозділу без попередження, не маючи на це законних підстав, застосували до учасників акції грубу фізичну силу та спеціальні засоби, чим заподіяли 20 учасникам мирної акції тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості та фізичний біль.

За встановлених фактичних обставин дії ОСОБА_10 кваліфіковані як: державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітету, територіальній цілісності та недоторканості України; перевищення влади та службових повноважень, тобто умисне вчинення службовою особою - працівником правоохоронного органу, з метою виконання явно злочинного наказу, дій, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень, що супроводжувалося насильством, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілих діями та заподіяли істотної шкоди охоронюваних законом правам і інтересам окремих громадян, громадським інтересам; незаконне перешкоджання проведенню зборів, мітингів, походів і демонстрацій, яке було вчинене службовою особою, на виконання явно злочинного наказу, із застосуванням фізичного насильства.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року апеляційну скаргу представника МВС України ОСОБА_11 залишено без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року - без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник цивільного відповідача ОСОБА_9 , посилаючись на порушення вимог матеріального та процесуального законів, ставить питання про скасування вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної в частині вирішення цивільного позову і ухвалення в цій частині нового рішення, яким відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 до МВС України.

Вказує, що потерпілий, мотивуючи вимоги свого позову, не надав жодних доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди, не зазначив у чому саме вона полягає, не обґрунтував, як саме підтверджується розмір заявленої ним моральної шкоди.

Зазначає, що суди обох інстанцій не взяли до уваги, що ГУ МВС України в АР Крим, співробітником якого був ОСОБА_10 на час інкримінованих подій, з 07 листопада 2015 року перебуває у стані припинення, є окремою юридичною особою публічного права, та самостійно відповідає за своїми обов`язками, тоді як МВС України не є його правонаступником, засуджений ОСОБА_10 не працював в МВС України, матеріали провадження не містять жодних доказів, що службовими особами МВС України було вчинено протиправні дії чи заподіяно шкоду потерпілому. Більше того, у своєму позові потерпілий також не вказує, хто саме та як спричинив йому тілесні ушкодження, та чи це були службові особи саме МВС України.

Крім того, стверджує, що Державна казначейська служба України є спеціально уповноваженим суб`єктом, який відповідає від імені держави за зобов`язання, які виникли через завдання шкоди, обов`язок по відшкодуванню якої покладено на державу, а тому МВС України не може бути належним відповідачем за позовом у цьому кримінальному провадженні.

Враховуючи викладене, вважає, що суди обох інстанцій не навели правого обґрунтування підстав для задоволення позову, не врахували вимог кримінального процесуального та цивільного процесуального законодавства, не врахували судової практики суду касаційної інстанції, свого рішення належним чином не мотивували та безпідставно дійшли висновку про солідарне стягнення з ОСОБА_10 та МВС України моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_7 .

У письмових запереченнях на касаційну скаргу представника цивільного відповідача адвокат ОСОБА_8 , діючи в інтересах потерпілого ОСОБА_7 , а також прокурор ОСОБА_5 вказували про необґрунтованість касаційних вимог, а тому просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без зміни.

Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу представника цивільного відповідача не надходило.

До початку касаційного розгляду від представника цивільного відповідача - МВС України ОСОБА_9 надійшло клопотання, у якому він просив передати кримінальне провадження стосовно ОСОБА_10 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Обґрунтовуючи своє клопотання, представник цивільного відповідача ОСОБА_9 посилається на наявність виключної правової проблеми, без вирішення якої неможливо забезпечити розвиток права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Зазначає, що суди різних інстанції не мають однозначної правової позиції щодо норм матеріального права, які необхідно застосовувати у подібних правовідносинах (загальні - статті 23, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) чи спеціальні - статті 1172, 1173, 1174, 1177 ЦК), та хто є належним відповідачем (держава Україна, орган державної влади, юридична особа чи обвинувачений) при вирішенні цивільних позовів у кримінальних провадженнях, які пов`язані з перешкоджанням проведенню мирних акцій протесту.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні представник цивільного відповідача - МВС України ОСОБА_9 підтримав свою касаційну скаргу, зазначив, що МВС України не може бути цивільним відповідачем у даному провадженні і просив ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 до МВС України. Разом з тим, з метою єдності судової практики підтримав клопотання про передачу кримінального провадження стосовно ОСОБА_10 в частині вирішення цивільного позову на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Захисник ОСОБА_12 , діючи в інтересах засудженого ОСОБА_10 , стосовно касаційної скарги та клопотання про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду покладався на розсуд Суду.

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги представника цивільного відповідача, просила відмовити у її задоволенні, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду залишити без зміни. Крім того, прокурор заперечувала щодо задоволення клопотання про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, вказуючи, що таке клопотання належним чином не обґрунтоване.

Представник потерпілого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення касаційної скарги представника цивільного відповідача, просили вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду залишити без зміни. Водночас заперечували щодо задоволення клопотання про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до вимог ст. 323 КПК ОСОБА_10 був повідомлений про касаційний розгляд шляхом опублікування такого повідомлення в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному сайті Верховного Суду, однак, в судове засідання не з'явився, що не перешкоджає касаційному розгляду.

Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги та клопотання представника цивільного відповідача - МВС України про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів дійшла таких висновків.

За останні декілька років у Верховному Суді почалася формуватися практика, згідно з якою цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану потерпілим в результаті кримінальних правопорушень, вчиненими працівниками правоохоронних органів під час виконання ними службових обов`язків, покладається (або висловлюється позиція щодо необхідності покладення) не лише на обвинувачених, а й солідарно на юридичних осіб, з якими обвинувачені знаходилися у трудових відносинах.

Так, постановою Третьої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - ККС) від 15 лютого 2023 року, ухваленою у справі № 712/10956/16-к (провадження № 51-3095 км 22), скасовано вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 червня 2021 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20 червня 2022 року, відповідно до яких обов`язок відшкодування шкоди потерпілим було покладено тільки на обвинуваченого, хоча представник потерпілих вважав, що стягнення матеріальної шкоди на користь потерпілих має бути покладено солідарно на обвинуваченого, ГУ НП в Луганській області та МВС України, і призначено в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Постановою Другої судової палати ККС від 14 листопада 2024 року, ухваленою у справі № 755/6856/17 (провадження № 51-6199 км 19), скасовано вирок Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року, яким цивільні позови потерпілих до ГУ МВС України в Харківській області, ГУ Державної казначейської служби України у Харківській області залишено без задоволення, та призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Нарешті, постановою Першої судової палати ККС від 03 грудня 2024 року, ухваленою у справі № 761/18548/18 (провадження № 51-4443 км 23), відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК та п. 4 ч. 1 ст. 409 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК)ухвалу Київського апеляційного суду від 22 червня 2023 року в частині вирішення цивільного позову потерпілого скасовано і залишено в силі вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2021 року, яким на користь потерпілого стягнуто із засуджених, ГУ НП в м. Києві та МВС України солідарно 400 000 грн моральної шкоди.

У перших двох із зазначених вище рішень (постанова Третьої судової палати ККС від 15 лютого 2023 рокута постанова Другої судової палати ККС від 14 листопада 2024 року) суд касаційної інстанції, посилаючись одночасно на положення статей 1172, 1174 ЦК, вказав, що для покладення на юридичну особу відповідальності за наслідками вчинення кримінального правопорушення необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності, так і спеціальних, зокрема, перебування у трудових (службових) відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Проте, на погляд колегії суддів, одночасне посилання як на підставу матеріально-правової відповідальності на ст. 1172 ЦК та ст. 1174 ЦК є неправильним застосуванням норм цивільного права, оскільки відповідно до ст. 1172 ЦК шкода, завдана працівником під час виконання трудових (службових) обов`язків, відшкодовується юридичною або фізичною особою, тоді як згідно зі ст. 1174 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Правильне застосування ст. 1172 ЦК або ст. 1174 ЦК безпосередньо впливає на правильність покладання цивільної відповідальності або на фізичну/юридичну особу-роботодавця, або на державу, Автономну Республіку Крим чи орган місцевого самоврядування.

У третьому з наведених рішень Верховного Суду (постанова Першої судової палати ККС від 03 грудня 2024 року) колегія суддів, посилаючись на ст. 1174 ЦК, зазначає, що та обставина, що позивач вказав відповідачами за позовними вимогами конкретні органи державної влади, які несуть відповідальність за дії своїх працівників відповідно до ст. 1174 ЦК, не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності є не держава, а саме певні її органи (орган). Специфіка відносин із відшкодування державою шкоди полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив діяти у спірних правовідносинах певний орган влади від імені держави-боржника.

При цьому, колегія суддів Першої судової палати погодилася з судами нижчих інстанцій щодо необхідності стягнення шкоди не з держави Україна, а з відповідних юридичних осіб, створених державою.

На думку колегії суддів, зазначене вище суперечить положенням ч. 2 ст. 176 ЦК, відповідно до яких юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

Згідно зі ст. 173 ЦК у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад за спеціальними дорученнями можуть виступати фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування.

Тобто, участь представників органів державної влади як агентів держави, від її імені не призводить до того, що матеріально-правова відповідальність покладається на такі органи, замість держави.

Цей висновок співпадає з ідеєю, закладеною у висновках Великої Палати Верховного Суду про те, що залучення або незалучення до участі у спорах з державою Державної казначейської служби України (у нашому випадку МВС України, який у цих правовідносинах діє від імені держави) чи її територіального органу, не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є держава Україна, а не Державна казначейська служба України, чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (пункт 95).

На думку колегії суддів, відповідальність держави за ст. 1174 ЦК має іншу юридичну природу, ніж відповідальність особи, яка вчинила злочин. Делікт особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, та спеціальний делікт держави за рішення, дії або бездіяльність її посадової особи за ст. 1174 ЦК мають відмінний юридичний склад.

Держава може нести відповідальність лише у випадках, коли шкода завдана діями чи бездіяльністю її органів або посадових осіб під час виконання владних повноважень. Відповідно держава фактично відповідає за нездійснення ефективного контролю і нагляду за діяльністю її агентів або за будь-які дії, що виходять за межі їхніх службових обов`язків. Відповідачем у таких справах є саме держава Україна (незалежно від того, чи пред`явлено позов безпосередньо до держави чи в особі або до органу, співробітник якого діяв як суб`єкт владних повноважень, як посадова (службова) особа.

Таким чином у разі застосування положень ст. 1174 ЦК юридично правильним виявляється рішення, згідно з яким заподіяна посадовою або службовою особою органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень покладається на державу за рахунок Державного бюджету України.

Колегія суддів висловлює свою незгоду з позицією інших колегій ККС з приводу процесуальної можливості залучення у якості цивільного відповідача держави у кримінальному процесі з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 КПК цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану кримінально протиправними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

На відміну від цього, згідно з ч. 2 ст. 48 ЦПК позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відсутність згадки держави у тексті ст. 62 КПК з врахуванням імперативного методу правового регулювання, який є превалюючим у кримінальному процесі, унеможливлює її залучення під час розгляду кримінального провадження як цивільного відповідача, що не позбавляє потерпілого права звернутися за відшкодуванням шкоди на підставі ст. 1174 ЦК у порядку інших видів судочинства.

Така позиція узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, яка визначила, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами кримінального процесуального закону, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199 гс 18).

Як зазначалося вище, відповідальність держави за шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, має іншу юридичну природу, ніж відповідальність особи, визнаної безпосередньо винною у вчиненні кримінального правопорушення. Вона ґрунтується на принципі відповідальності держави за дії чи бездіяльність її органів або посадових осіб під час виконання владних повноважень відповідно до положень ст. 1174 ЦК.

Суд цивільної юрисдикції має процесуальні можливості для дослідження обставин, що є умовами деліктної відповідальності держави. Основною ж метою кримінального провадження є встановлення вини обвинуваченого, притягнення його до кримінальної відповідальності та стягнення з нього або з цивільного відповідача шкоди, безпосередньо завданої діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно вимоги потерпілого про відшкодування шкоди державою за ст. 1174 ЦК мають розглядатися винятково у порядку цивільного судочинства. Якщо суд у кримінальному провадженні задовольнив цивільний позов, таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні цивільного позову до МВС України, що діє від імені держави у таких відносинах, має бути відмовлено.

Окремо колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Отже, за загальним правилом цивільний позов у кримінальному процесі подається або до підозрюваного, обвинуваченого, який при цьому не набуває процесуального статусу цивільного відповідача (оскільки інше означало б покладення на підозрюваного, обвинуваченого додаткових, аніж визначених ч. 7 ст. 42 КПК обов`язків, що є неприпустимим), або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння (виключенням з цього правила є усталені судовою практикою випадки подання та розгляду цивільних позовів до підозрюваного, обвинуваченого та страхової установи).

Одночасне набуття особою статусу підозрюваного, обвинуваченого та статусу цивільного відповідача можливо у разі, коли особа вчинила кримінальне правопорушення у співучасті з особою, яка в силу закону не може нести цивільну відповідальність за шкоду, заподіяну вчиненим кримінально караним діянням.

Це означає, що з огляду на чинне законодавство у принципі не може бути покладена солідарна відповідальність на особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, і цивільного відповідача, що мало місце у кримінальному провадженні, розглянутому Першою судовою палатою, про яке наводилося вище, та у кримінальному провадженні, що є предметом цього касаційного розгляду.

Підсумовуючи, колегія суддів не убачає достатніх підстав, наведених у клопотанні представника цивільного відповідача - МВС України ОСОБА_9 , для передачі цього провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, у зв`язку з чим залишає таке клопотання без задоволення.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 2 ст. 434-1 КПК суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.

Враховуючи вище наведене, з метою забезпечення єдності судової практики, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду, викладених у постановах Третьої судової палати ККС від 15 лютого 2023 року у справі № 712/10956/16-к (провадження № 51-3095 км 22), Другої судової палати ККС від 14 листопада 2024 року у справі № 755/6856/17 (провадження № 51-6199 км 19), Першої судової палати від 03 грудня 2024 року у справі № 761/18548/18 (провадження № 51-4443 км 23), та передати кримінальне провадження стосовно ОСОБА_10 за касаційною скаргою представника цивільного відповідача - МВС України ОСОБА_9 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду для відступу від правових позицій, висловлених іншими колегіями суддів.

Керуючись статтями 376, 434-1, 434-2, 441 КПК, Суд

постановив:

Клопотання представника цивільного відповідача - МВС України ОСОБА_9 про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду залишити без задоволення.

Кримінальне провадження за касаційною скаргою представника цивільного відповідача - МВС України ОСОБА_9 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3