КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, шляхом проведення відеоконферецзв`язку між Київським апеляційним судом та обвинуваченою ОСОБА_7 , яка використовувала власний технічний засіб в системі «EasyCon», кримінальне провадження № 0003045 стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, та їй призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України, звільнено ОСОБА_7 від покарання, призначеного даним вироком.

Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат.

Суд визнав доведеним, що 18 березня 2019 року в денний час доби, _________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/4322/2024 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 4 ст. 358 КК України Доповідач ОСОБА_1

більш точний час в ході досудового розслідування встановити не вдалось, ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення (далі - Національна рада), що розташована за адресою: м. Київ, вул. Прорізна, 2, достовірно розуміючи, що диплом спеціаліста серії НОМЕР_2 від 30 червня 2003 року та додаток до нього, який встановлює юридично значимий факт - здобуття вищої освіти, є підробленими, оскільки остання була відрахована з Харківського державного політехнічного університету, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на використання завідомо підробленого офіційного документа з метою участі у конкурсі на зайняття вакантної посади представника Національної ради у Харківській області, надала конкурсній комісії Національної ради на підтвердження наявності вищої освіти вказаний підроблений диплом та додаток до нього, при цьому в особовій картці державного службовця в графі освіта зазначила неправдиві відомості про те, що вона у 2003 році закінчила Національний технічний університет «Харківській політехнічний інститут», та отримала вищу освіту за спеціальністю «Менеджмент у виробничій сфері», здобула кваліфікацію менеджера-економіста, вказавши підроблений документ - диплом про вищу освіту серія НОМЕР_2 від 30.06.2003.

За результатами проведеного конкурсу ОСОБА_7 призначено на посаду представника Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення у Харківській області на підставі рішення Національної ради №373 від 28.03.2019.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вважаючи вирок суду незаконним через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, просить його скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції прийняв рішення про доведеність вини ОСОБА_7 у використанні завідомо підробленого документа на підставі недопустимих та суперечливих доказів, а саме:

- витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0003045, згідно якого відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносились 25.06.2019 о 15 год. 11 хв. на підставі «матеріалів правоохоронних органів». Водночас, вказані «матеріали правоохоронних органів», а саме рапорт про виявлення кримінального правопорушення надійшов до органу досудового розслідування на наступний день після реєстрації кримінального провадження - 26.06.2019;

- заяви керівника апарату Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 20.05.2019 № 17/1050, а також листа Міністерства освіти і науки України від 17.05.2019 № 117/130-19, які отримані неуповноваженими особами до внесення відомостей до ЄРДР, тобто поза межами досудового розслідування;

- відповіді Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» від 11.06.2019 № 660444/471, яка також отримана неуповноваженою особою до внесення відомостей до ЄРДР, тобто поза межами досудового розслідування;

- матеріалів тимчасового доступу до речей і документів (протокол від 19.11.2019), відповідно до яких, у вилучених копіях документів («Особиста справа на ім`я ОСОБА_9 ») ОСОБА_9 відраховано з Харківського державного політехнічного університету з 12.04.2000, проте жодних відомостей про її виклик, повідомлення чи ознайомлення з підставами її «відрахування» особиста справа студента не містить. Як пояснила допитана в якості обвинуваченої ОСОБА_7 , в квітні 2000 року вона продовжувала стажування за кордоном на факультеті економічних наук Магдебургського університету. Магдебургський університет декілька разів писав листи до Харківського політехнічного університету щодо продовження строку стажування ОСОБА_7 строком на 4 місяці, в тому числі і в період квітня - липня 2000 року. Таким чином, Харківський політехнічний університет, без з`ясування обставин щодо продовження строку стажування ОСОБА_7 за кордоном, прийняв рішення про її відрахування, не повідомивши про це останню. Вказаний доказ спростовує обізнаність ОСОБА_7 про її відрахування з Харківського державного політехнічного університету та доводить відсутність умислу у ОСОБА_7 на використання завідомо підробленого документу про освіту.

Разом з тим, жодної оцінки вказаним доводам сторони захисту суд у вироку не надав.

Водночас суд, приймаючи до уваги недопустимі докази сторони обвинувачення, отримані у позапроцесуальний порядок, не прийняв до уваги єдиний доказ, а саме протокол обшуку від 21.11.2019, відповідно до якого, ОСОБА_7 повідомила, що оригінал диплому про освіту вона передала влітку 2019 року ректору НТУ ХПІ ОСОБА_10 для з`ясування обставин не проходження нею перевірки на посаду представника Національної ради України питань телебачення і радіомовлення у Харківській області.

Однак, отримавши інформацію про місцезнаходження оригіналу диплому про освіту ОСОБА_7 , орган досудового розслідування не вжив жодних заходів щодо його відшукання та проведення відповідних експертиз, які б дозволили спростувати факт «підробки» диплому.

Також поза увагою суду залишено факт «втрати» органом досудового розслідування відеозапису обшуку квартири ОСОБА_7 , на якому були зафіксовані пояснення учасників слідчої (розшукової) дії.

При цьому зазначає, що обставини передачі оригіналу диплому про освіту ОСОБА_7 влітку 2019 року ректору НТУ ХПІ міг підтвердити свідок сторони обвинувачення - ректор ОСОБА_10 , водночас, прокурором не було забезпечено явку жодного свідка до суду, що унеможливило досягнення завдань кримінального провадження щодо з`ясування всіх обставин кримінального правопорушення.

Окрім цього, зазначає, що в ході проведення судового розгляду було допитано свідка сторони захисту ОСОБА_11 , який є однокласником обвинуваченої та підтвердив факт навчання обвинуваченої у Харківському політехнічному університеті та стажування у Німеччині.

Між тим, судом не взято до уваги показання вказаного свідка, хоча він повідомив суду обставини отримання диплому обвинуваченою, оскільки зустрічався з нею в цей самий день та бачив оригінал диплому про освіту обвинуваченої, та повідомив суду, що для ОСОБА_12 ця подія була цілком плановою та буденною.

Також судом не було взято до уваги і показання обвинуваченої, які узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_11 , згідно яких, по закінченню навчання у 2003 році, у приміщенні Харківського національного політехнічного університету, уповноваженим працівником університету, їй особисто було вручено під розписку диплом спеціаліста з додатком до нього. Прізвище працівника університету вона на даний час не пам`ятає, однак зможе впізнати його особисто та за фотознімками. Жодних претензій щодо відсутності у базі даних документів про освіту її диплому не виникало аж до 2019 року. Так, навесні 2019 року вона подала документи до конкурсної комісії Національної ради з телебачення та радіомовлення на зайняття посади представника Національної ради в Харківській області. За результатами проведення конкурсу вона набрала найбільшу кількість балів та її було призначено на посаду представника Національної ради в Харківській області. Водночас, через декілька місяців, їй зателефонували з Національної ради з телебачення та радіомовлення та повідомили, що в базі даних дипломів про освіту немає її диплому спеціаліста, виданого Харківським політехнічним університетом. Вона одразу пішла на прийом до ректора університету, для того щоб з`ясувати причину відсутності інформації про диплом в базі даних. Ректор сказав принести йому диплом, щоб розібратись в ситуації. Через деякий час вона знову прийшла на прийом до ректора університету та передала йому особисто в руки оригінал диплому з додатком до нього. Після цього з університету з нею більше ніхто не зв`язувався. Вона мала надію, що ця ситуація є нічим іншим, як непорозумінням, та думала, що уповноважені особи з університету чи Міністерства освіти, помилково забули внести відповідні відомості щодо неї в базу даних. Проте, Харківський політехнічний університет і досі не повернув їй диплом про вищу освіту, та з 2019 року вона була позбавлена можливості влаштуватися на роботу, в тому числі у державних органах. Вона повідомляла слідчих поліції, що не знала, що її диплом про освіту є, як зазначено у підозрі - «підробленим», та просила розібратися у цій ситуації, оскільки вважає, що її ошукали співробітники університету.

Крім того, зазначає, що з суб`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України, характеризується виною у формі прямого умислу, проте, доказів, які б підтверджували наявність умислу ОСОБА_7 на використання завідомо підробленого диплому про освіту, суду не надано, у вироку суду немає жодного посилання на хоча б один доказ обізнаності ОСОБА_7 про факт її відрахування з університету.

За таких обставин, вважає, що рішення суду першої інстанції є невмотивованим та підлягає скасуванню.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Також до початку апеляційного розгляду справи від захисників ОСОБА_13 та ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 надійшли клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності через сплив строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України.

В обґрунтування своїх вимог захисники зазначають, що кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , згідно з текстом обвинувального акта, було вчинено 18 березня 2019 року.

Тобто з дня вчинення кримінального правопорушення і станом на дату судового розгляду апеляційної скарги минули строки притягнення до кримінальної відповідальності, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Будь-яких обставин, які б свідчили про наявність підстав для зупинення перебігу строку давності не встановлено, а тому ОСОБА_7 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 вказані клопотання підтримав та просив закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, зазначаючи, що були вичерпані всі можливі ресурси доведення невинуватості ОСОБА_7 , однак вони не дали позитивних результатів, на даний час обвинувачена вже стомилася від судової тяганини, а тому було прийнято таке рішення.

Обвинувачена ОСОБА_7 також підтримала клопотання захисників, вказуючи, що їй зрозуміло, що закриття кримінального провадження з вказаних підстав, тобто у зв`язку із закінченням строків давності, є нереабілітуючою обставиною, та попри те, що стороною захисту в апеляційній скарзі порушено питання про скасування вироку і закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, наполягала на задоволенні поданих її захисниками клопотань.

Прокурор проти задоволення клопотань захисників ОСОБА_13 та ОСОБА_6 про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, та закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не заперечував.

Заслухавши думку учасників судового провадження та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до таких висновків.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у використанні завідомо підробленого документа, що відповідає юридичній кваліфікації діяння ч. 4 ст. 358 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК України.

При цьому доводи сторони захисту щодо відсутності у діях ОСОБА_7 складу зазначеного кримінального правопорушення були перевірені у судовому засіданні. Однак, ці доводи судом першої інстанції обґрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються об`єктивними доказами у провадженні, які змістовно наведені у вироку та яким суд першої інстанції дав належну оцінку, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достовірними.

Так, на наявність в діях ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, а саме використання завідомо підробленого документа вказують дані, що містяться, зокрема, у таких доказах:

- заяві керівника апарату Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 20.05.2019 року № 17/1050 та листі Міністерства освіти і науки України від 17.05.2019 року №117/130-19, відповідно до яких - диплом спеціаліста серії НОМЕР_1, на ім`я ОСОБА_7 , в Єдиній державній електронній базі з питань освіти не знайдено;

- відповіді Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» від 11.06.2019 року № 660444/471, згідно з якою - ОСОБА_7 у Національному технічному університеті «Харківський політехнічний інститут» не навчалась, а диплом серії НОМЕР_1, виданий у 2003 році, університет не отримував, а тому і не видавався;

- відповіді Головного територіального управління юстиції у Харківській області, відповідно до якої - дівочим прізвищем ОСОБА_7 було « ОСОБА_14 », з 30.06.2001 року по 25.02.2009 року перебувала у шлюбі, у зв`язку із чим змінено прізвище на « ОСОБА_15 »;

- матеріалах тимчасового доступу до речей і документів (протокол від 09.12.2019 року), відповідно до яких - у вилучених копіях документів (Особовий листок по обліку кадрів, автобіографії ОСОБА_7 ) зазначено про її навчання з 1996 по 2003 роки у Харківському національному політехнічному університеті;

- матеріалах тимчасового доступу до речей і документів (протокол від 19.11.2019 року), відповідно до яких - у вилучених копіях документів («Особиста справа на ім`я ОСОБА_9 ») ОСОБА_9 відраховано з Харківського державного політехнічного університету з 12.04.2000 року;

- матеріалах тимчасового доступу до речей і документів (протокол від 20.11.2019 року), відповідно до яких - у вилучених копіях документів, пов`язаних із проведенням конкурсу на посаду представника Національної ради України з питань телебачення та радіомовлення у Харківській області, зокрема у особовій картці державного службовця та резюме ОСОБА_7 зазначає про факт навчання з 1996 по 2003 роки у Національному технічному університеті «Харківський політехнічний інститут», за наслідком якого нею отримано диплом серії НОМЕР_1 , також даним протоколом вилучено копію диплому серії НОМЕР_1 та додатку до нього, відповідно до результатів проведеного конкурсу ОСОБА_7 рекомендовано для визначення і затвердження на згадану посаду, а наказом Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 373 від 28.03.2019 року ОСОБА_7 призначено на відповідну посаду;

- протоколі тимчасового доступу до речей і документу від 18.12.2019 року, відповідно до якого вилучено ряд оригіналів документів, зокрема оригінал особової картки державного службовця на ім`я ОСОБА_7 ;

- протоколі тимчасового доступу до речей і документів від 03.01.2020 року, відповідно до якого вилучено ряд оригіналів документів відносно ОСОБА_7 ;

- висновок експерта № 52 від 20.01.2020 року, відповідно до якого рукописні записи в оригіналі особової картки державного службовця від 18.03.2019 року виконані ОСОБА_7 . Підпис на 2-му аркуші в графі 16 та підпис на 5-му аркуші в графі 30 в оригіналі особової картки державного службовця від 18.03.2019 року від імені ОСОБА_7 виконані ОСОБА_7 .

Наведені докази у своїй сукупності поза розумним сумнівом вказують на те, що 18 березня 2019 року ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Прорізна, 2, достовірно розуміючи, що диплом спеціаліста серії НОМЕР_1 від 30 червня 2003 року та додаток до нього, який встановлює юридично значимий факт - здобуття вищої освіти, є підробленими, оскільки остання була відрахована з Харківського державного політехнічного університету, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на використання завідомо підробленого офіційного документа з метою участі у конкурсі на зайняття вакантної посади представника Національної ради у Харківській області, надала конкурсній комісії Національної ради на підтвердження наявності вищої освіти вказаний підроблений диплом та додаток до нього, при цьому в особовій картці державного службовця в графі освіта зазначила неправдиві відомості про те, що вона у 2003 році закінчила Національний технічний університет «Харківській політехнічний інститут» та отримала вищу освіту за спеціальністю «Менеджмент у виробничій сфері», здобула кваліфікацію менеджера-економіста, вказавши підроблений документ - диплом про вищу освіту серія НОМЕР_1 від 30.06.2003 року. За результатами проведеного конкурсу ОСОБА_7 призначено на посаду представника Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення у Харківській області на підставі рішення Національної ради № 373 від 28.03.2019 року. Таким чином ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України - використання завідомо підробленого документа.

Вищенаведені докази спростовують твердження сторони захисту щодо відсутності відомостей, які б свідчили про наявність у ОСОБА_7 прямого умислу на вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Так, згідно відповіді Головного територіального управління юстиції у Харківській області, дівочим прізвищем ОСОБА_7 було «ОСОБА_14», з 30.06.2001 року по 25.02.2009 року перебувала у шлюбі, у зв`язку із чим змінено прізвище на « ОСОБА_15 ».

Згідно матеріалів тимчасового доступу до речей і документів (протокол від 19.11.2019 року), у вилучених копіях документів («Особова справа на ім`я ОСОБА_9 »), ОСОБА_9 відраховано з Харківського державного політехнічного університету з 12.04.2000 року.

За інформацією у відповіді Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» від 11.06.2019 року № 660444/471, ОСОБА_7 у Національному технічному університеті «Харківський політехнічний інститут» не навчалася, а диплом серії НОМЕР_1, 2003 року, не видавався.

Разом з тим, згідно відомостей наявних в матеріалах тимчасового доступу до речей і документів (протокол від 09.12.2019 року): у вилучених копіях документів (Особовий листок по обліку кадрів, автобіографія ОСОБА_7 ) зазначено про її навчання з 1996 по 2003 роки у Харківському національному політехнічному університеті; у вилучених копіях документів, пов`язаних із проведенням конкурсу на посаду представника Національної ради України з питань телебачення та радіомовлення у Харківській області, зокрема у особовій картці державного службовця та резюме ОСОБА_7 зазначає про факт навчання з 1996 по 2003 роки у Національному технічному університеті «Харківський політехнічний інститут».

Згідно висновку експерта № 52 від 20.01.2020 року, рукописні записи в оригіналі особової картки державного службовця від 18.03.2019 року виконані ОСОБА_7 . Підпис на 2-му аркуші в графі 16 та підпис на 5-му аркуші в графі 30 в оригіналі особової картки державного службовця від 18.03.2019 року від імені ОСОБА_7 виконані ОСОБА_7 .

Наведені докази дають обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що диплом спеціаліста серії НОМЕР_1 від 30 червня 2003 року є підробленим, надала конкурсній комісії Національної ради на підтвердження наявності вищої освіти вказаний підроблений диплом та додаток до нього, при цьому в особовій картці державного службовця в графі освіта зазначила неправдиві відомості про те, що вона у 2003 році закінчила Національний технічний університет «Харківській політехнічний інститут», таким чином використала завідомо підроблений документ, тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України.

Твердження захисника про те, що ОСОБА_7 не була обізнана про відрахування її з Харківського державного політехнічного університету колегія суддів вважає непереконливими, оскільки відрахування з навчального закладу тягне за собою певні наслідки, зокрема виключення особи зі списків студентів, які проходять у ньому навчання, а це і допуск до навчального процесу, сесій, здача курсових і написання диплому тощо. Тому сам факт відрахування студента з навчального закладу не може бути непомітним для останнього.

Що стосується доводів сторони захисту про недопустимість доказів внаслідок того, що реєстрація кримінального провадження №0003045 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань здійснена 25.06.2019 на підставі матеріалів правоохоронних органів, в той час, як рапорт про виявлення кримінального правопорушення, надійшов лише 26.06.2019 року, то слід зазначити наступне.

За вимогами ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Тобто докази мають бути здобуті тільки у законний спосіб. Докази отримані з порушенням вимог процесуального закону є недопустимими.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0003045 від 26.06.2019 року внесені у відповідності до норм КПК України та Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 298 від 30.06.2020 року, і уповноваженою на те особою. При цьому, всупереч доводів апеляційної скарги, відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені на підставі матеріалів правоохоронних органів, а саме: рапорту оперуповноваженого ВКП Київського ВП ГУНП в Харківській області, котрий зареєстрований в ЖЄО Київського ВП ГУ НП в Харківській області 24.06.2019 року №226215; заяви керівника апарату Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 20.05.2019 року, із доданим до неї листом Міністерства освіти і науки України від 17.05.2019 року №117/130-19, про те, що диплом спеціаліста серії НОМЕР_3, на ім`я ОСОБА_7 , в Єдиній державній електронній базі з питань освіти не знайдено, на адресу Національної поліції України, які були направлені для розгляду та вжиття заходів реагування до Київського ВП ГУ НП в Харківській області, в якому зареєстровані в ЖЄО 03.06.2019 року №19468 (вх. №5696 від 03.06.2019 року), та одержаною на запит, у зв`язку з розглядом матеріалів ЖЕО №5696 від 03.06.2019 року, відповіддю Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» від 11.06.2019 року № 660444/471 про те, що ОСОБА_7 у Національному технічному університеті «Харківський політехнічний інститут» не навчалась, а диплом серії НОМЕР_1, виданий у 2003 році, університет не отримував, а тому і не видавався.

З цих же підстав не приймає до уваги колегія суддів і твердження захисника про недопустимість таких доказів, як заяви керівника апарату Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 20.05.2019 року № 17/1050, листа Міністерства освіти і науки України від 17.05.2019 року №117/130-19 та відповіді Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» від 11.06.2019 року № 660444/471, та їх отримання до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки вказані документи слугували підставою для внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Спростовуються наданими суду матеріалами і доводи захисника, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги показання свідка ОСОБА_11 та обвинуваченої, протокол обшуку від 21.11.2019 року, а також не допитано інших свідків в кримінальному провадженні, зокрема ректора Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» ОСОБА_10 .

Так, суд першої інстанції визнав показання свідка ОСОБА_11 неналежним доказом, посилаючись на те, що вони не мають жодного доказового значення, з чим погоджується і колегія суддів. За змістом показань свідка ОСОБА_11 вони з обвинуваченою навчалися в різних навчальних закладах, наскільки йому відомо ОСОБА_7 навчалася в Харківському державному політехнічному університеті, періодично бачився з нею. Одного разу ОСОБА_7 звернулась до нього для отримання певних статистичних даних для написання наукової роботи (як пояснила остання). У 2003 році йому стало відомо про закінчення ОСОБА_7 . Харківського державного політехнічного університету. Про її відрахування з університету свідку нічого не відомо.

Таким чином, показання свідка ОСОБА_11 не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають для нього значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Крім того, слід враховувати, що інформація, яку повідомив суду свідок, була йому відома зі слів обвинуваченої ОСОБА_7 , що ставить під сумнів її об`єктивність.

Не приймає до уваги колегія суддів і доводи захисника про те, що суд першої інстанції безпідставно не допитав свідка ОСОБА_10 , який начебто міг підтвердити факт передачі йому оригіналу диплому, оскільки, як слідує з матеріалів провадження, свідок ОСОБА_10 для допиту в суді стороною обвинувачення не заявлявся, а сторона захисту питання його допиту не ініціювала, тому, виходячи з приписів ст. 22 КПК України, такого обов`язку у суду не виникало.

Також не має ніякого доказового значення і протокол обшуку від 21.11.2019 року, відповідно до якого - проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , без виявлення предметів, які мають значення для кримінального провадження.

У зв`язку з цим не може бути визнаний належним доказом і відеозапис обшуку квартири місцем проживання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Стосовно показань обвинуваченої щодо її позиції про невинуватість, то суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що вони спростовуються сукупністю зібраних і досліджених в ході судового розгляду кримінального провадження доказів.

Що стосується допиту інших свідків, то слід зазначити, що за вимогами КПК України суд приймає рішення на підставі зібраних і безпосередньо досліджених в ході судового розгляду кримінального провадження доказів. Визнання особи винуватою у вчиненні кримінального правопорушення може мати місце лише за умови доведеності її вини обвинувальним вироком суду.

Всупереч тверджень захисника, суд першої інстанції вжив заходів щодо повного, всебічного і об`єктивного з`ясування обставин провадження, надав оцінку кожному доказу щодо належності і допустимості, а їх сукупності - з точки зору достатності і взаємозв`язку та прийшов до висновку, що досліджені докази не містять жодних сумнівів щодо вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді провадження в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності до вимог КПК України, обґрунтовано визнані належними і допустимими та такими, що доводять винуватість ОСОБА_7 у використанні завідомо підробленого документа та вважає правильною кваліфікацію дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 358 КК України.

Разом з тим, згідно з приписами п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом особа звертається до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання та, у випадку встановлення підстав, передбачених у ст. 49 КК України, закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.

Відповідно до вимог ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

При цьому невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо є згода цих осіб на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках, а також за умови, що суд роз`яснив їм суть підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 липня 2021 року в справі № 552/5595/18.

Як визначено у п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, та їй призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

За санкцією ч. 4 ст. 358 КК України передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційного нагляду на строк до двох років, або обмеження волі на той самий строк.

Отже, інкриміноване ОСОБА_7 діяння є кримінальним проступком.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 вчинено кримінальний проступок 18 березня 2019 року, тобто з часу його вчинення і станом на дату апеляційного розгляду минуло п`ять років, а тому закінчилися строки притягнення до кримінальної відповідальності, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_7 законної сили не набув, відомості, які б свідчили про наявність обставин для зупинення чи переривання перебігу строку давності, відсутні.

Отже, правових перешкод для задоволення вимог клопотань захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_13 про звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, яке підтримане в суді апеляційної інстанції і обвинуваченою ОСОБА_7 , у судовому засіданні не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що клопотання захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_13 про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, в межах апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 358 КК України та закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, підлягає задоволенню.

Таким чином, вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_7 підлягає скасуванню.

Підлягає вирішенню у даному випадку і питання процесуальних витрат.

Приписами ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються із: витрат на правову допомогу; витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Згідно ч. 1 ст. 122 КПК України, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З аналізу норм кримінального процесуального закону, які регулюють питання розподілу та стягнення процесуальних витрат, слідує, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, а на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. При цьому суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою (ч. 1 ст. 124, ч. 1 ст. 126, п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК України).

Згідно висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному у постанові від 12 вересня 2022 року в справі № 203/241/17, якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, у зв`язку із здійсненням кримінального провадження № 0003045 були понесені процесуальні витрати в сумі 6 280 грн. на проведення судово-почеркознавчої експертизи, за результатами якої було складено висновок № 52 від 20.01.2020 року.

Ініціатором проведення цієї експертизи був орган досудового розслідування, тобто витрати на залучення експерта були здійснені стороною обвинувачення.

Оскільки у даному кримінальному провадженні наявні підстави для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 358 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо неї підлягає закрито, при цьому ініціатором проведення судових експертиз у цьому кримінальному провадженні був орган досудового розслідування, а сторона захисту не залучала жодних експертів, тому, відповідно до приписів ч. 2 ст. 122, ст. 124 КПК України, витрати на проведення судово-почеркознавчої експертиз в розмірі 6 280 грн. не підлягають стягненню з ОСОБА_7 та покладаються на державу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

клопотання захисників ОСОБА_13 та ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_7 - скасувати, а кримінальне провадження № 0003045 стосовно ОСОБА_7 закрити, звільнивши ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 358 КК України на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта, в сумі 6280 грн. віднести на рахунок держави.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3