Справа № 303/3055/17
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

15.04.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 на вирок Мукачівського міськрайонного суду від 15 лютого 2021 року у справі за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

Вироком Мукачівського міськрайонного суду від 15 лютого 2021 року, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень.

Вироком ухвалено речові докази: системний блок марки «Technic-Pro» чорного кольору, серійний номер №65173 та чоловічі кросівки 42 розміру з написом «New Balance», що знаходяться на зберіганні в кімнаті речових доказів Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області повернути ОСОБА_6 за належністю; банківську картку ПАТ КБ «Укрсиббанк» № НОМЕР_1 , що знаходяться на зберіганні в кімнаті речових доказів Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області повернути за належністю ОСОБА_7 .

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

Обвинувачений ОСОБА_6 , маючи злочинний умисел, спрямований на власне незаконне збагачення шляхом шахрайства, переслідуючи користь, із використанням комп`ютерної техніки, під`єднаної до мережі Інтернет, в жовтні 2016 року створив сторінку в соціальній мережі «Фейсбук», під нік-неймом « ОСОБА_8 » із завідомо неправдивими відомостями про її власника та яка стала загальнодоступною для всіх користувачів соціальної мережі, чим здійснив ряд дій, спрямованих на підготовку до вчинення шахрайства. З метою заволодіння чужими грошовими коштами ОСОБА_6 на даній сторінці розмістив оголошення в якому вказав завідомо неправдиві відомості про реалізацію кухонного посуду.

13 жовтня 2016 року від користувача соціальної мережі « ОСОБА_9 » надійшло приватне повідомлення про намір придбання набору кухонного посуду. У ході переписки між ОСОБА_6 , який діяв від імені «фейкового» користувача соціальної мережі «Фейсбук» та « ОСОБА_9 » було обумовлено умови купівлі-продажу набору посуду, хоча ОСОБА_6 не мав у наявності відповідного товару, вказаного ним в оголошенні, але умисно, повторно, застосовуючи обман, з метою заволодіти грошовими коштами громадянки ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний умисел, надав їй номер банківської карти ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 , яка належить третій особі, а саме ОСОБА_11 та переконав її, щоб вона перерахувала за набір посуду 1150 гривень, тобто оплатила за неіснуючий товар, а він вишле їй набір посуду кур`єрською службою «Нова пошта».

ОСОБА_10 під дією обману, будучи переконаною у виконанні зобов`язань висловлених ОСОБА_6 , 13.10.2017 перерахувала на банківську картку ОСОБА_11 ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 1150 гривень, а останній, під дією обману, вважаючи, що це ОСОБА_6 перерахував йому кошти за спортивні кросівки, про купівлю яких вони домовлялись раніше, переслав ОСОБА_6 , кур`єрською доставкою «Нова пошта» вказані кросівки, які ОСОБА_6 в подальшому привласнив та став використовувати у власних потребах, а взяті на себе зобов`язання по доставці набору посуду перед ОСОБА_10 не виконав і не мав наміру їх виконувати, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 1150 гривень.

Крім цього, ОСОБА_6 , маючи злочинний умисел спрямований на власне незаконне збагачення шляхом шахрайства, переслідуючи користь, із використанням комп`ютерної техніки під`єднаної до мережі Інтернет, використовуючи фотоматеріали завантажені з всесвітньої мережі Інтернет, на початку березня 2017 року створив сторінку в соціальній мережі «Фейсбук», під нік-неймом « ОСОБА_12 » із завідомо неправдивими відомостями про її власника (фейкову) та яка стала загальнодоступною для всіх користувачів соціальної мережі, чим здійснив ряд дій, спрямованих на підготовку до вчинення шахрайства. З метою заволодіння чужими грошовими коштами ОСОБА_6 на даній сторінці розмістив оголошення, в якому вказав завідомо неправдиві відомості про реалізацію жіночих замшевих балеток.

04 березня 2017 року від користувача соціальної мережі « ОСОБА_13 », надійшло приватне повідомлення про намір придбання замшевих балеток. У ході переписки між ОСОБА_6 , який діяв від імені «фейкового» користувача соціальної мережі «Фейсбук» та « ОСОБА_13 » було обумовлено умови купівлі-продажу замшевих балеток, хоча ОСОБА_6 не мав у наявності відповідного товару вказаного ним в оголошенні, але умисно, повторно, застосовуючи обман, з метою заволодіти грошовими коштами громадянки ОСОБА_14 , реалізуючи свій злочинний умисел, надав їй номер банківської картки ПАТ КБ «Укрсиббанк» № НОМЕР_1 , яка належить третій особі, а саме ОСОБА_7 , від якої ОСОБА_6 виманив картку для власних потреб, та переконав ОСОБА_14 , щоб вона перерахувала за замшеві балетки 245 гривень, тобто оплатила за неіснуючий товар, а він вишле їй замшеві балетки кур`єрською службою «Нова пошта».

ОСОБА_14 під дією обману, будучи переконаною у виконанні зобов`язань висловлених ОСОБА_6 , 04.03.2017 року перерахувала на банківську картку ПАТ КБ «Укрсиббанк» № НОМЕР_1 , якою в той час користувався ОСОБА_6 , грошові кошти в сумі 245 гривень, і які він через декілька днів зняв у м. Мукачево із вказаного карткового рахунку використовуючи банкомат та витратив їх на власні потреби, а взяті на себе зобов`язання по доставці замшевих балеток не виконав і не мав наміру їх виконувати, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_14 матеріальну шкоду на суму 245 гривень.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, вказує на незаконність рішення через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Стверджує, що місцевий суд неправильно тлумачив закон про кримінальну відповідальність за ч. 3 ст. 190 КК України, яке суперечить його змісту, а також не врахував ту обставину, що ОСОБА_6 вчинив злочин у період іспитового строку, а отже безпідставно не призначив ОСОБА_6 покарання на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків. Вважає, що суд першої інстанції взяв до уваги доводи сторони захисту, що обов?язковою умовою для кваліфікації дій особи за ч. 3 ст. 190 КК України, необхідне незаконне втручання в роботу електронно-обчислювальної техніки, тобто несанкціоноване проникнення до цих машин, їх систем та мереж, вчинення дій, що змінюють чи припиняють їх роботу без дозволу відповідного власника. Однак, апелянт з вищевказаним категорично не погоджується, оскільки вважає, що такі дії кваліфікуються спеціальними статтями: ст. ст. 361-363-1 КК України. Окрім цього, прокурор стверджує, що місцевий суд у вироку визнав факт вчинення обвинуваченим злочину повторно, тобто у період, коли його судимість не була знята чи погашена, водночас у вироку вказав, що відповідно до ст. 89 КК України ОСОБА_6 не є судимим. Тобто, вищенаведене свідчить про очевидні протиріччя. Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким обвинуваченому ОСОБА_6 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Мукачівського міськрайонного суду від 29.09.2016 року та призначити йому остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

До початку судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_15 подали клопотання у якому просять скасувати вирок та закрити кримінальне провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Кримінальне провадження розглядається за відсутності учасників кримінального провадження, неявка яких, з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає його розгляду. З матеріалів провадження слідує, що: відомостей про поважність причин неявки та заяви про відкладення розгляду кримінального провадження на інший термін від учасників не надходило.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Твердження апеляційної скарги свідчать про те, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_16 у умисному вчиненні кримінального правопорушення, а саме шахрайства не оспорюється, а тому судом апеляційної інстанції, з огляду на положення ст. 404 КПК України, не перевіряється і визнається таким, що відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на вимогах кримінального та кримінального процесуального законів, а також наявних у матеріалах справи доказах.

Апеляційний суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_16 за ч. 3 ст. 190 КК України кваліфіковані правильно.

Постановлене у справі судове рішення оскаржується прокурором з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Водночас слід зазначити, що 09 серпня 2024 набув чинності Закон України від 18.07.2024 № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів»(далі Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни достатті 51 КУпАП(Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями ч. 1 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 статті 51 КУпАП(у редакції Закону № 3886-IX) встановлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч. 1ст. 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2-х неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналіз вказаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір викраденого майна перевищує розмір, встановлений ст. 51 КУпАП, а саме 02 (два) неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з частиною 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн., крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пунктом 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 190 КК України, ОСОБА_6 вчинив 03.10.2016 року та 04.03.2017 року, та своїми діями спричинив матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_10 у розмірі 1150 гривень та потерпілій ОСОБА_14 у розмірі 245 гривень.

Станом на 01.01.2016 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1378 грн, а 50 відсотків від його розміру становили 689 грн.

Станом на 01.01.2017 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1544 грн, а 50 відсотків від його розміру становили 772 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становив у 2016 році 1378 грн (689*2 = 1378), а у 2017 році 1544 грн (772*2 = 1544).

З вироку слідує, що своїми діями ОСОБА_6 заподіяв матеріальні збитки потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_14 на суму, меншу ніж 1378 грн. та 1544 грн., а саме 1150 грн. - потерпілій ОСОБА_10 та 245 грн. - потерпілій ОСОБА_14 ..

Положеннями ч. 1 ст. 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 6 ст. 3 КК України).

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч. 1 ст. 5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Враховуючи те, що вартість викраденого ОСОБА_6 майна шляхом шахрайства становить 1150 грн. та 245 грн., тобто ця сума була меншою за розмір, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, апеляційний суд вважає, що з огляду на передбачений статтею 58 Конституції України і статтею 5 КК України принцип зворотної дії закону в часі та з урахуванням вищенаведеного, вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення не підпадає під кримінально каране діяння, передбачене Особливою частиною КК України, а саме у даному випадку ч. 3 ст. 190 КК України.

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Пунктом 4-1 частини 1 статті 284 КПК України визначено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

За змістом ч. 3 ст. 479-1 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.

Відповідно до п. 1-2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої цієї статті, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття за цією підставою.

Отже, враховуючи те, що відповідно до положень Закону України № 3886-ІХ сума викраденого, з якої настає кримінальна відповідальність за злочини щодо права власності - збільшилася, апеляційний суд вважає, що у даному випадку наявні правові підстави для закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, чим не погіршується становище обвинуваченого, а також те, що обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник подали відповідне клопотання про таке закриття кримінального провадження.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, вирок Мукачівського міськрайонного суду від 15 лютого 2022 року - скасуванню, а кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 190 КК України - закриттю, на підставі пункту 4-1 частини 1 статті 284 КПК України.

Вказане узгоджується з висновком та позицією ОП ККС ВС, які містяться у постанові від 07.10.2024 (справа № 278/1566/21, провадження № 51-2555 кмо 24).

Керуючись статтями 284, 404, 405, 407, 419 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 , - задовольнити частково.

Вирок Мукачівського міськрайонного суду від 15 лютого 2021 року у справі за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, - скасувати.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 190 КК України, на підставі пункту 4-1 частини 1 статті 284 КПК України, - закрити, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: