УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року

м. Київ

справа № 182/5470/24

провадження № 51-728ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_4 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000315 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 357 КК до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік 1 місяць та покладено обов`язки, передбачені пунктами 1, 2, 3 ч. 2 ст. 59-1 КК.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2024 року більш суворим покаранням за цим вироком призначив ОСОБА_5 остаточне покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік 1 місяць та поклав обов`язки, передбачені пунктами 1, 2, 3 ч. 2 ст. 59-1 КК.

Також місцевий суд вирішив питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком місцевого суду 10 вересня 2024 року приблизно о 15:10 ОСОБА_5 , перебуваючи на блокпосту Д-15, розташованому на перехресті вул. Електрометалургів та траси Т-0432 в м. Нікополі Дніпропетровської обл., умисно, з метою уникнення адміністративної відповідальності, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, узявши до рук постанову серії ГБВ № 877859 в справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 175-1 КУпАП від 10 вересня 2024 року для ознайомлення та подальшого підписання, умисно пошкодив її шляхом розірвання, привівши таким чином указаний офіційний документ у стан, що перешкоджає його подальше використання за цільовим призначенням.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 05 грудня 2024 року залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_5 - без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі зі змінами, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року в частині призначеного покарання, виключити з резолютивної частини посилання на застосування пунктів 1, 2, 3 ч. 2 ст. 59-1 КК після призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 357 КК. Вважати останнього засудженим за ч. 1 ст. 357 КК до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік 1 місяць. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2024 року більш суворим покаранням за цим вироком призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік 1 місяць та покласти обов`язки, передбачені пунктами 1, 2, 3 ч. 2 ст. 59-1 КК.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор зазначає, що обов`язки, передбачені ч. 2 ст. 59-1 КК є тотожні визначеним у ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК, які покладає суд на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням. Крім того, звертає увагу на постанову Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року, згідно з якою в разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру.

Викладене вище, на переконання прокурора, свідчить, що суд першої інстанції, призначаючи покарання у виді пробаційного нагляду мав покласти на обвинуваченого обов`язки після визначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень відповідно до ст. 70 КК.

Однак місцевий суд, призначаючи покарання ОСОБА_5 , двічі застосував приписи ч. 2 ст. 59-1 КК, а саме під час призначення покарання за ч. 1 ст. 357 КК та повторно після призначення остаточного покарання за ч. 4 ст. 70 КК.

З метою усунення вказаних порушень прокурор оскаржив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, проте апеляційний суд, за твердженням касатора, усупереч приписам ст. 419 КПК формально перевірив доводи апеляційної скарги.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частиною 1 ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК визначено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, зокрема, неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Водночас під час перевірки оскаржуваних судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Як убачається з ухвали апеляційного суду, предметом розгляду цього суду була апеляційна скарга прокурора, доводи якої за своє суттю є аналогічні, викладеним доводам у касаційній скарзі.

Дніпровський апеляційний суд під час перегляду вироку місцевого суду за апеляційною скаргою сторони обвинувачення усупереч твердженням касатора, перевірив викладені у скарзі доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке, на думку апелянта, полягало в подвійному застосуванні приписів ч. 2 ст. 59-1 КК під час призначення покарання ОСОБА_5 .

Обґрунтовуючи своє рішення, апеляційний суд зазначив, що згідно з приписами ч. 1 ст. 59-1 КК покарання у виді пробаційного нагляду полягає в обмеженні прав і свобод засудженого, визначених законом і встановлених вироком суду, із застосуванням наглядових та соціально-виховних заходів без ізоляції від суспільства.

Крім того, суд зауважив, що ч. 2 ст. 59-1 КК встановлено обов`язки, які суд імперативно покладає на засудженого, а ч. 3 цієї ж статті визначено обов`язки, які можуть бути додатково покладені на засудженого, тобто законодавцем віднесені до дискреційних повноважень суду.

Проаналізувавши указані норми закону, колегія суддів вказала, що структура покарання у виді пробаційного нагляду полягає в покладені певних обов`язків на засудженого з визначенням строку, упродовж якого він має їх виконувати, а тому, призначення покарання у виді пробаційного нагляду не може існувати без встановлення відповідних обов`язків.

Також суд апеляційної інстанції вказав про безпідставність порівняння прокурором обов`язків, передбачених, ст. 59-1 КК, з обов`язками, зазначеними у ст. 76 КК, оскільки пробаційний нагляд не співвідноситися зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК) з огляду на те, що останній є окремим інститутом кримінального закону та передбачає звільнення від покарання, а пробаційний нагляд за своєю суттю є одним із його видів у системі покарань.

Урахувавши викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що призначення покарання у виді пробаційного нагляду без зазначення обов`язків було би помилковим, оскільки в такому разі, не виконуються загальні засади призначення покарання, передбачені ст. 65 КК, та імперативні положення ч. 2 ст.59-1 КК.

Суд касаційної інстанції погоджується з рішенням апеляційного суду та зауважує, що пробаційний нагляд передбачає обмеження прав і свобод засудженого із застосуванням до нього наглядових та соціально-виховних заходів без ізоляції від суспільства. Тобто в разі призначення покарання у виді пробаційного нагляду особа зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються завжди - закріплені в пунктах 1 - 3 ч. 2 ст. 59-1 КК, та факультативні - передбачені пунктами 1 - 5 ч. 3 ст. 59-1 КК, тобто, які можуть покладатися додатково, залежно від характеру та ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення або необхідності більш суворого нагляду за засудженим, з огляду на його особу.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що у цьому провадженні місцевий суд дотримався приписів матеріального закону під час призначення ОСОБА_5 покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК, оскільки перед призначенням за приписами ч. 4 ст. 70 КК остаточного покарання, обґрунтовано спочатку призначив покарання за ч. 1 ст. 357 КК у виді пробаційного нагляду, що включає покладення обов`язків, визначених у пунктах 1-3 ч. 2 ст. 59-1 КК, які є невід`ємними елементами цього виду покарання.

Судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.

За таких обставин наведені в касаційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості рішення судів першої та апеляційної інстанцій. З огляду на зазначене відсутні підстави для задоволення касаційної скарги прокурора.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_4 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3