УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року

м. Київ

справа № 206/478/24

провадження № 51-1035 cк 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року,

встановив:

За вироком Самарського міськрайонного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України(далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Вирішено питання щодо цивільних позовів, долі речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року вказаний вирок місцевого суду змінено. Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. В решті вирок залишено без змін.

Відповідно до обставин, встановлених у вироку суду, ОСОБА_5 22 квітня 2021 року, близько 16:30, керуючи автомобілем «Mazda 3» р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_6 , рухався в Самарському районі м. Дніпро по вул. Самарський узвіз з боку вул. Молодогвардійської в напрямку Самарського мосту.

Під час руху ОСОБА_5 , грубо порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, керуючи вказаним автомобілем, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, не врахував дорожню обстановку та поблизу буд. 16 по вул. Самарський узвіз, виїхав на смугу руху автомобіля «АЗЛК» р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_7 , в результаті чого допустив зіткнення з вказаним автомобілем, після чого продовживши некерований рух автомобіля «Mazda 3» допустив зіткнення з автомобілем «DaewooTiko» р.н. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався у зустрічному ОСОБА_5 напрямку.

Своїми діями водій ОСОБА_5 грубо порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, невиконання якого знаходиться у причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, внаслідок якої водію автомобіля «DaewooTiko» ОСОБА_8 , заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, а його пасажирці ОСОБА_9 заподіяно ушкодження середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день).

В касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити ухвалу апеляційного суду в частині призначеного основного покарання, на підставі ст.75 КК звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного йому за ч.2 ст.286 КК покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, та покласти на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що апеляційний суд не врахував усіх даних про особу засудженого, його поведінку після вчинення злочину, відсутність будь-яких претензій з боку потерпілих та їх думку щодо призначення ОСОБА_5 покарання, які просили суд звільнити його від реального позбавлення волі. Зазначає, що з врахуванням пом`якшуючих обставин (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування збитку), наявні всі підстави для застосування до його підзахисного положень ст. 75 КК.

Крім того, захисник вказує, що в порушення вимог ст.ст 314, 314-1 КПК судом першої інстанції не виконаний обов`язок щодо доручення складення досудової доповіді з метою забезпечення суду інформацією про соціальну-психологічну характеристику його підзахисного, про оцінку ризиків вчинення ним повторного кримінального правопорушення та узагальнений висновок про можливість виправлення ОСОБА_5 без обмеження або позбавлення волі на певний строк, що, на думку захисника, свідчить про істотне порушення норм процесуального закону.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долученідо скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та незастосування до нього положень ст. 75 КК є необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З системного аналізу вимог закону України про кримінальну відповідальність слідує, що, окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши і оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що ст. 75 КК застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання суд, дотримуючись вимог кримінального закону, урахував усі обставини кримінального провадження, в тому числі й тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, особу винного, те що, він за місцем проходження реабілітації осіб з хімічною та нехімічною залежністю ГО «Сім доріг» характеризується позитивно, раніше в силу ст.89 КК не судимий, на обліку у лікаря - нарколога та лікаря - психіатра не перебуває, провину визнав частково, по спливу з моменту ДТП більше ніж трьох років, шкоду потерпілим не відшкодував, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху.

Крім того, місцевим судом взято до уваги думку потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які просили призначити обвинуваченому покарання пов`язане з реальним відбуттям покарання в місцях позбавлення волі. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання судом не встановлено.

З огляду на вищевикладені обставини, місцевий суд не знайшов підстав для призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК та дійшов обґрунтованого висновку про те, що виправлення та перевиховання його можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства, і тому призначив йому покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 286 КК.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам, наведеним в касаційній скарзі сторони захисту та дійшов висновку, що призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК у виді реального позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами є обґрунтованим, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК та за своїм видом та розміром є справедливим по відношенню до нього.

Водночас, апеляційний суд звернув увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_5 на час апеляційного перегляду вчинив дії по відшкодуванню шкоди потерпілим, вибачився перед ними, що свідчить про його дійсний жаль з приводу дорожно транспортної пригоди, а тому колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності пом`якшення ОСОБА_5 основного покарання у виді позбавлення волі до мінімального розміру - у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

З вказаними висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Щодо доводів захисника ОСОБА_4 про істотне порушення місцевим судом вимог процесуального закону, то слід вказати, що відсутність досудової доповіді, з огляду на положення ст. 412 КПК, у даному випадку не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Так, за положеннями ч. 5 ст. 314 КПК у підготовчому судовому засіданні суд у випадках, передбачених цим Кодексом, за власною ініціативою або за клопотанням обвинуваченого, його захисника чи законного представника, чи за клопотанням прокурора і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини вирішує питання щодо складання досудової доповіді, про що постановляє ухвалу із зазначенням строку підготовки такої доповіді.

Із матеріалів провадження за касаційною скаргою вбачається, що під час проведення підготовчого судового засідання будь-яких заяв чи клопотань про необхідність складання досудової доповіді від учасників кримінального провадження до суду не надходило, суд також не ініціював складання досудової доповіді у провадженні щодо ОСОБА_5 оскільки сукупність відомостей, які були в розпорядженні суду, дозволили призначити йому міру примусу, що є адекватною характеру вчинених ним дій та їх небезпечності.

Активне сприяння розкриттю злочину означає, що особа, яка вчинила злочин, своїми діями надає допомогу (сприяє) правоохоронним органам у розкритті злочину, у встановленні невідомих їм обставин провадження. При цьому сприяння у розкритті злочину враховується як обставина, яка пом`якшує покарання, тільки у тому випадку, коли надана винною особою інформація та інші докази мали значення для встановлення істини у справі.

Натомість, посилання захисника ОСОБА_4 про активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення його підзахисним, не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до змісту оскаржуваного судового рішення, така обставина не встановлена судом під час судового розгляду кримінального провадження та відсутня в обвинувальному акті.

З огляду на викладене, призначене апеляційним судом покарання ОСОБА_5 відповідає загальним засадам, що передбачені статтями 50, 65 КК та в даному випадку є адекватним характеру вчинених засудженим дій, їх небезпечності та даним про особу винного, і не є надто суворим.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, не спростовують висновку суду апеляційної інстанції та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3