КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/7620/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000079 від 27.02.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 209 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представників власника майна ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 рокузадоволено клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 про арешт майна та накладено арешт у кримінальному провадженні № 0000079 від 27.02.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 209 КК України, на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,4 кв.м. (житлова площа 16,2 кв.м.), яка належить громадянці України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (іпн № НОМЕР_1 ), із забороною відчужувати, користуватись та розпоряджатися нею.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 рокута постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва про арешт майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 55,4 кв.м. (житлова площа 16,2 кв.м.), яка належить громадянці України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що власник майна ОСОБА_6 та її представник, адвокат ОСОБА_7 , не були повідомлені у встановленому законом порядку про розгляд клопотання прокурора про арешт належного ОСОБА_6 нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 .

Неповідомлення про розгляд вказаного клопотання сторони обвинувачення позбавило названих осіб можливості ознайомитися зі змістом клопотання про арешт майна, звернутися до суду з клопотанням про скасування накладеного арешту майна.

Таким чином, на думку апелянта, розгляд клопотання про арешт майна було проведено з порушенням права власника майна на захист, що призвело до однобічності судового розгляду та незаконності судового рішення.

Також апелянт посилається на те, що за змістом ч. 3 ст. 64-2 КПК України третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються арешту майна, та отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Представник зазначає, що ОСОБА_6 не була повідомлена належним чином про розгляд клопотання про арешт майна, що належить їй на праві приватної власності, не отримувала копії ухвали Печерського районного суду м. Києва від 26.09.2024 року. Вказані обставини істотно порушили її права як власника нерухомого майна, зокрема, можливості в законний спосіб захистити порушене право на мирне володіння, користування та розпорядження квартирою.

Тільки після звернення до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 , ОСОБА_6 дізналась, що на квартиру АДРЕСА_2 , було накладено арешт на підставі оскаржуваної ухвали суду.

Як вважає представник, вказані вище обставини свідчать про грубі порушення зі сторони суду норм процесуального права, а також неправомірне втручання держави в особі її уповноважених органів у мирне володіння майном, що належить ОСОБА_6 на праві приватної власності.

Крім того, апелянт наголошує на тому, що ОСОБА_9 не отримував у встановлений законом спосіб повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 209 КК України.

Більш того, виходячи із системного аналізу положень КПК України, у випадку накладення арешту на майно на підставі статті 170 КПК України, оголошення підозри у кримінальному провадженні є обов`язковою умовою. Формальне обґрунтування нібито наявності обґрунтованої підозри у вчиненні певною особою кримінального правопорушення не створює правових підстав для накладення арешту на майно.

На переконання апелянта, враховуючи той факт, що ні ОСОБА_9 , ні ОСОБА_6 , не отримали статусу підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення за ст. 209 КК України, а матеріали справи не містять достовірних, належних, допустимих, та в сукупності достатніх доказів про те, що грошові кошти, за які була придбана квартира АДРЕСА_2 , могли бути здобуті злочинним шляхом, відсутні підстави для задоволення клопотання сторони обвинувачення про арешт нерухомого майна.

В апеляційній скарзі представник також зазначає, що в оскаржуваному судовому рішенні вказується, що слідчий суддя дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вказане майно з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки воно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Разом з тим, клопотання прокурора про накладення арешту на майно, а також оскаржувана ухвала слідчого судді не містять обґрунтування того, на підставі яких критеріїв квартира може бути визнана речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000079 від 27.02.2024 року. Слідчий суддя тільки погодився з твердженнями сторони обвинувачення про вказане, не навівши жодного свого аргументу.

Апелянт вказує, що в оскаржуваному рішенні йдеться про те, що ОСОБА_9 09.08.2024 року близько 15 год. 45 хв., перебуваючи у приміщенні особистого кабінету адвокатського бюро «Юридична компанія «Шаповалов та партнери», отримав від ОСОБА_11 , який діяв під контролем правоохоронних органів, неправомірну вигоду в сумі 45 000 дол. США (що станом на 09.08.2024 року за курсом Національного банку України становить 1 844 667 грн.) за вирішення питання повного списання від проходження військової служби по стану здоров`я за висновком військово-лікарської комісії, наслідком чого є можливість на постійній основі безперешкодно перетинати державний кордон України на в`їзд і виїзд.

Після одержання грошових коштів в сумі 45 000 дол. США (що станом на 09.08.2024 року за курсом Національного банку України становить 1 844 667 грн.) ОСОБА_9 , 09.08.2024 року о 16 год. 02 хв. у приміщенні особистого кабінету адвокатського бюро «Юридична компанія «Шаповалов та партнери», яке фактично розташовано за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 16-А, 2 поверх, офіс 206, «Будинок профспілок м. Києва», був затриманий працівниками правоохоронних органів та його злочинну діяльність припинено, а неправомірну вигоду - вилучено.

Апелянт звертає увагу, що відповідно до договору купівлі продажу квартири від 09.08.2024 року, що нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , продаж предмету договору - квартира АДРЕСА_2 загальною площею 55,4 кв.м. (житлова площа 16,2 кв.м.), за домовленістю сторін вчиняється за 9 428 298,00 грн. (дев`ять мільйонів чотириста двадцять вісім тисяч двісті дев`яносто вісім гривень 00 копійок), що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на 09.08.2024 року (1 долар США = 40,9926 гривень) складає еквівалент 230 000 доларів США (двісті тридцять тисяч доларів США 00 центів). Тобто, вартість квартири в 5 (п`ять) разів перевищує суму отриманої ОСОБА_9 неправомірної вигоди.

При цьому, жоден із наявних доказів не доводить, що грошові кошти були одержані злочинним шляхом.

Крім цього, апелянт стверджує, що матеріали клопотання про арешт майна не містять будь-яких даних щодо причетності ОСОБА_6 до вчинення кримінальних правопорушень, за якими здійснюється досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні.

Разом з апеляційною скаргою представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 звернулась до суду з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтовувала тим, що власник майна не повідомлявся про розгляд клопотання прокурора про арешт майна.

В день проголошення оскаржуваної ухвали ані ОСОБА_6 , ані її представник, адвокат ОСОБА_7 , не отримували копію відповідного судового рішення.

При цьому, зазначає, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від 26.09.2024 року була надіслана до ЄДРСР для оприлюднення: 14.10.2024 року; зареєстрована: 14.10.2024 року; забезпечено надання загального доступу: 15.10.2024 року. Тобто вже після закінчення процесуального строку на подання апеляційної скарги на відповідне судове рішення.

З інформаційної довідки № 403520453 від 13.11.2024 року, копія якої долучається до апеляційної скарги, вбачається, що 09.10.2024 року державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ ОСОБА_13 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 26.09.2024 року по справі № 757/43764/24-к було накладено арешт на нерухоме майно - на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 55,4 кв.м. (житлова площа 16,2 кв.м.), яка належить громадянці України ОСОБА_6 , шляхом заборони відчужувати, користуватись та розпоряджатися нею.

Таким чином, до моменту формування вказаної довідки ОСОБА_6 не мала жодної інформації про наявність обтяжень щодо майна, яке належить їй на праві приватної власності.

На думку апелянта, в даному випадку, перебіг процесуального строку, передбаченого п. 1-1 ч. 2 ст. 395 КПК України, має розпочинатися саме з дати формування інформаційної довідки № 403520453 - 13.11.2024 року.

Таким чином, останнім днем для подання апеляційної скарги на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26.09.2024 року по справі № 757/43764/24-к є 18.11.2024 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників власника майна ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_8 , яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила ухвалу слідчого судді залишити без змін, як законну та обґрунтовану, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.11.2019 року у справі № 760/12179/16-к, якщо ухвала слідчого судді постановлена без виклику особи, інтересів якої вона стосується та яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи має обчислюватися з дня отримання копії судового рішення, незалежно від наявності інших джерел інформування про прийняте рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто за відсутності власника майна та її представника.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 з апеляційною скаргою звернулась 15.11.2024 року, а копію ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року власник майна ОСОБА_6 отримала 22.11.2024 року, тому, з урахуванням абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, колегія суддів не вбачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, слідчим відділом Печерського управління поліції ГУНП у місті Києві за процесуального керівництва Печерської окружної прокуратури міста Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000079 від 27.02.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 209 КК України.

23.09.2024 року слідчим винесено постанову про визнання квартири АДРЕСА_1 , - речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000079 від 27.02.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 209 КК України.

26.09.2024 року прокурор Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 звернулась до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000079 від 27.02.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 209 КК України, а саме: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 55,4 кв.м. (житлова площа 16,2 кв.м.), яка належить громадянці України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (іпн № НОМЕР_1 ), із забороною відчужувати, користуватись та розпоряджатися нею.

Клопотання обґрунтоване з посиланням на те, що в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_4 ) налагодив протиправний механізм отримання неправомірної вигоди від громадян України за оформлення документів для ухилення від військової служби під час мобілізації, отримання інвалідності І-ІІ групи або повного списання від проходження військової служби по стану здоров`я за висновком військово-лікарської комісії («білий квиток»), наслідком чого є можливість на постійній основі безперешкодно перетинати державний кордон України на в`їзд і виїзд.

Так, ОСОБА_9 , 09.08.2024 року близько 15 год. 45 хв., перебуваючи у приміщенні особистого кабінету адвокатського бюро «Юридична компанія «Шаповалов та партнери», отримав від ОСОБА_11 , який діяв під контролем правоохоронних органів, неправомірну вигоду в сумі 45 000 дол. США (що станом на 09.08.2024 за курсом Національного банку України становить 1 844 667 грн.) за вирішення питання повного списання від проходження військової служби по стану здоров`я за висновком військово-лікарської комісії (далі - ВЛК) («білий квиток»), наслідком чого є можливість на постійній основі безперешкодно перетинати державний кордон України на в`їзд і виїзд.

Того ж дня о 16 год. 02 хв., в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, затримано ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який відповідно Єдиного реєстру адвокатів Київської області, має право на зайняття адвокатською діяльністю на підставі свідоцтва №4879/10 від 31.05.2012 року.

10.08.2024 року ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

В ході подальшого досудового розслідування встановлено, що починаючи з 02.05.2023 року, ОСОБА_9 діяв у складі організованої групи осіб, які попередньо зорганізувалися у стійке об`єднання для вчинення цього та інших кримінальних правопорушень, об`єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи.

Крім того, оглядом мобільного телефону, яким користувався ОСОБА_9 , встановлено, що в ході спілкування, яке відбувалось з використанням мобільного месенджеру «Viber» між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обговорювались умови укладення договору купівлі нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_5 , провівся обмін документами, необхідними для придбання помешкання, зокрема, документами на ім`я ОСОБА_6 , на яку оформлена в подальшому зазначена квартира, а також обговорено факт внесення авансу в сумі 5 000 доларів США у гривневому еквіваленті.

Таким чином, орган досудового розслідування вважає, що ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_6 та іншими невстановленими особами вчинили дії, направлені на легалізацію (відмивання) майна (грошових коштів), одержаних злочинним шляхом, використовуючи виручені грошові кошти за вказані дії на придбання квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 55,4 кв.м., вартістю близько 300 тис. доларів США, що підтверджується інформаційною довідкою № 394529457, у якій зазначено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 55,4 кв.м. (житлова площа 16,2 кв.м.) на праві власності з 09.08.2024 року належить ОСОБА_6 (іпн НОМЕР_1 ).

Прокурор вказала, що 23.09.2024 року слідчим винесено постанову про визнання квартири АДРЕСА_1 , - речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000079 від 27.02.2024, року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 209 КК України.

У клопотанні прокурор також зазначила, що з метою забезпечення повного, об`єктивного та всебічного розслідування даного кримінального провадження, оскільки вказана квартира має значення речового доказу у кримінальному провадженні, та забезпечення збереження речового доказу, недопущення подальшого відчуження, та з метою забезпечення кримінального провадження, враховуючи, що не накладання арешту на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,4 кв.м. (житловою площею 16,2 кв.м.), може призвести до її відчуження або інших наслідків, слідство вважає, що необхідним є накладення арешту на зазначену квартиру.

При цьому, на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання з метою забезпечення кримінального провадження за № 0000079 від 27.02.2024 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 209 КК України, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що існують обґрунтовані підстави вважати, що вказане майно є об`єктом кримінально-протиправних дій і може бути використано як доказ у кримінальному провадженні, відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, а накладення арешту на вказане майно є необхідним з метою забезпечення збереження речових доказів.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року задоволено клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 про арешт майна та накладено арешт у кримінальному провадженні № 0000079 від 27.02.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 209 КК України, на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,4 кв.м. (житлова площа 16,2 кв.м.), яка належить громадянці України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (іпн № НОМЕР_1 ), із забороною відчужувати, користуватись та розпоряджатися нею.

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження № 0000079 від 27.02.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 209 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою його збереження як речового доказу у вказаному кримінальному провадженні.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,4 кв.м. (житлова площа 16,2 кв.м.), яка належить громадянці України ОСОБА_6 , оскільки вказане нерухоме майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовим доказом постановою слідчого від 23.09.2024 року у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна, тому доводи апелянта про те, що ні ОСОБА_9 , ні ОСОБА_6 не отримали статусу підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення за ст. 209 КК України, а відтак відсутні підстави для задоволення клопотання сторони обвинувачення про арешт нерухомого майна, є необґрунтованими.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів представників власника майна, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено. Слід також зазначити, що накладення арешту є необхідним для збереження майна, оскільки дане майно відповідає критеріям речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України, позаяк може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, і ненакладення арешту дасть можливість для його відчуження на користь третьої особи, що позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_6 є добросовісним власником (набувачем) арештованого майна, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 55,4 кв.м. (житлова площа 16,2 кв.м.), є об`єктом кримінального правопорушення, та відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Твердження апелянта про те, що матеріали справи не містять достовірних, належних, допустимих, а в сукупності достатніх доказів про те, що грошові кошти, за які була придбана квартира АДРЕСА_2 , могли бути здобуті злочинним шляхом, колегія суддів оцінює критично, оскільки дані обставини можуть бути підтверджені лише шляхом проведення перевірки під час досудового розслідування для спростування або підтвердження даних доводів.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про відсутність будь-яких даних щодо причетності ОСОБА_6 до вчинення кримінальних правопорушень, за якими здійснюється досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні, та про те, що ОСОБА_9 не отримував у встановлений законом спосіб повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 209 КК України, є передчасними та такими, що не є предметом оцінки слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Колегією суддів перевірено і доводи апелянта про те, що судовий розгляд проведено без участі власника майна та її представника. Дана обставина знайшла своє підтвердження, однак колегія суддів цю обставину не вважає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали, з урахуванням строків розгляду даної категорії клопотань відповідно до вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та з урахуванням того, що в такому випадку відповідно до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України, у власника майна виникає право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4