Провадження № 1-кс/522/54/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

15 січня 2025 року м. Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_4 , діючої в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження №0008975 від 05.03.2014 року,-

ВСТАНОВИВ:

03.01.2025 адвокат ОСОБА_4 , діюча в інтересах ОСОБА_5 звернулась до слідчого судді із клопотанням про скасування арешту, накладеного ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.04.2016, а саме з 47/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначене клопотання обґрунтовано тим, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0008975 триває з 2014 року і на даний час перебуває в провадженні відділу поліції № 2 Одеського РУП № 1 ГУНП в Одеській області.

Встановлено, що у вказаному кримінальному провадженні повідомлення про підозру ОСОБА_5 не складалось, та, як наслідок, не повідомлялось, отже ОСОБА_5 не перебуває у статусі підозрюваної або обвинуваченої; цивільний позов в рамках цього кримінального провадження до вказаної особи не заявлено.

Водночас, як стало відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням господарського суду м. Києва від 09.07.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2015 (справа № 910/10144/15) визнано недійсними договір факторингу № 2, укладений 22.08.2014 між ТОВ «Фінансова компанія «ТОП ФІНАНС» та ПАТ АБ «Порто-Франко» та похідні від них договори про відступлення права вимоги за договорами застави.

Тобто, предмети застави, серед яких і майнові права на 47/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_5 на праві власності ще у 2015 році повернуто в розпорядження АБ «Порто-Франко» та під контроль Фонду гарантування вкадів фізичних осіб.

19.03.2019 року, у встановленому законом порядку, з дотриманням інтересів ФГВФО та НБУ відбулися електроні торги, за якими право вимоги за кредитною угодою № 462/1-09 від 04.09.2009 року, укладеною між АТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_6 та забезпечення по ньому було передано іншій особі, ОСОБА_7 . Отже, ОСОБА_7 набув право вимоги та став заставодержателем прав на 47/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а отже набув права звернення на заставлене майно.

Згідно мирової угоди, яка затверджена Одеським апеляційним судом в рамках цивільної справи № 523/4034/16-ц між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 кредитний договір № 462/1-09 від 04.09.2009 року та забезпечення по ньому є припиненими.

Наведене у сукупності свідчить, що на даний час 47/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 не є предметом будь-якої застави; права відчужені з дотриманням інтересів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України, в інтересах яких й було накладено арешт.

Отже майно ОСОБА_5 не є об`єктом кримінально - протиправних дій, не є таким, що набуто кримінально - протиправним шляхом або отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а потому відсутні підстави вважати, що до ОСОБА_5 може бути застосована конфіскація майна, як вид покарання.

Органом досудового слідства, починаючи з 2014 року так і не доведено, що вищевказане майно є предметом кримінального правопорушення. Відсутність заявленого до ОСОБА_5 цивільного позову свідчить про те, що відсутня об`єктивна необхідність у подальшому існуванні арешту, накладеного ухвалою Шевченківського районного суду м.Київа від 01.04.2016 року по справі № 761/11925/16-к в рамках кримінального провадження №0008975 в частині 47/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Наявність обмежень щодо майна ОСОБА_5 є втручанням у її права та інтереси, перешкоджаючи реалізації нею повноважень з приватизації земельної ділянки, на якій розташований об`єкт обтяження.

Чинне законодавство визначає, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч.10 ст. 170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою збереження речових доказів.

Матеріали кримінального провадження №0008975 не містять інформації про визнання 47/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 речовим доказом у кримінальному провадженні.

Враховуючи вищенаведене, вважають, що на теперішній час відпали підстави накладання арешту на нерухоме майно власника квартири у вказаному кримінальному провадженні.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 , діюча в інтересах ОСОБА_5 , вимоги клопотання підтримала в повному обсязі, просила задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні прокурор заперечувала щодо задоволення клопотання про скасування арешту майна.

Розглянувши клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

01.04.2016 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва в рамках кримінального провадження № 0008975 від 05.03.2014 розглянуто клопотання старшого слідчого в ОВС 3-го відділу 1-го управління досудового розслідування ГСУ СБ України ОСОБА_8 та постановлено ухвалу, якою накладено арешт на майно, а саме на 47/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_5 на праві приватної власності, які є забезпеченням по кредитному договору № 462/1-09 від 04.09.2009 року, укладеного між АТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_6 .

Станом на час розгляду клопотання, досудове розслідування у кримінальному провадженні №0008975 від 03.10.2014, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України триває і проводиться відділом поліції №2 Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області.

19.03.2019 року, у встановленому законом порядку, з дотриманням інтересів ФГВФО та НБУ відбулися електронні торги, за якими право вимоги за кредитною угодою № 462/1-09 від 04.09.2009 року, укладеною між АТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_6 та забезпечення по ньому було передано іншій особі, ОСОБА_7 . Отже, ОСОБА_7 набув право вимоги та став заставодержателем прав на 47/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а отже набув права звернення на заставлене майно.

Згідно мирової угоди, яка затверджена Одеським апеляційним судом в рамках цивільної справи № 523/4034/16-ц між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 кредитний договір № 462/1-09 від 04.09.2009 року та забезпечення по ньому є припиненими.

В матеріалах провадження відсутні будь-які дані, що ОСОБА_5 , яка є власником 47/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є підозрюваною у даному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що до неї може бути застосована конфіскація майна як вид покарання.

Отже, жодне з правових обгрунтувань на теперішній час не може бути підставою для арешту майна, що належить ОСОБА_5 , а саме а саме 47/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, слідчий суддя під час вирішення питання про скасування арешту майна враховує приписи п. п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, оцінюючи розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника.

Відповідно ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження, а заходами забезпечення кримінального провадження є в тому числі арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 ст.170 КПК України встановлено, що метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Згідно з ч.ч. 6, 7 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

В матеріалах кримінального провадження відсутня інформація щодо визнання вищевказаної квартири речовим доказом у кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 13 Конституції України «держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності». Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно ч.1 ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», а саме частиною 3 пункту 1 зазначено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Згідно ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 р., для з`ясування наявності порушення цього положення ЄСПЛ має встановити, чи було забезпечено справедливу рівновагу між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом всієї Конвенції, що відбито в структурі ст. 1 Протоколу №1 Європейської конвенції з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п. 46 рішення у справі " Устименко проти України", п.п. 51,52 рішення у справі "Рябих проти Росії", п. 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справах Sperrong and Lonnroth v Sweden» від 23.09.82, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 1.06.2006).

Слідчим суддею встановлено, що на даний час необхідність в арешті майна, а саме: 47/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 відпала, зважаючи на тривалість досудового розслідування, відсутність будь-якого процесуального статусу власника майна у кримінальному провадженні, відсутність доказів, поданих стороною обвинувачення стосовно обґрунтування необхідності подальшого арешту майна.

Органом досудового розслідування, починаючи з 2014 не доведено, що вказане майно є предметом кримінального правопорушення. Відсутність заявленого до ОСОБА_5 цивільного позову свідчить про те, що відсутня об`єктивна необхідність у подальшому арешті вказаного в клопотанні майна.

Матеріали кримінального провадження № 0008975 не містять інформації про визнання 47/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Враховуючи те, що накладення арешту перешкоджає законному праву ОСОБА_5 користуватися своїм майном, а також те, що стороною обвинувачення не надано доказів, які б вказували на необхідність подальшого застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, зважаючи на доводи заявника, слідчий суддя приходить до висновку, що в подальшому застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, а тому подане заявником клопотання підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 170-174, ч. 2 ст. 376 КПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_4 , діючої в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження №0008975 від 05.03.2014 року - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01.04.2016 року, а саме з 47/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , скасувавши всі заборони на майно, накладені вказаною ухвалою слідчого судді.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали слідчого судді складено та проголошено 15.01.2025 о 16 год. 45 хв. в залі суду № 131.

Слідчий суддя: ОСОБА_9

15.01.2025