Провадження № 11-кп/824/2101/2025 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 (в режимі ВКЗ),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та прокурора Солом`янської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 31 липня 2024 року, яким:

ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Попівці, Барського р-ну, Вінницької обл., зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, маючого на утриманні малолітню доньку, раніше судимого: Дніпровським районним судом міста Києва 30.10.2014 за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України до 8 років позбавлення волі,-

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України -

В С Т А Н О В И Л А :

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 07.02.2024 близько 10 години 30 хвилин, перебуваючи у приміщенні кафетерію «Кахетті», яке розташоване на території ринку «Дніпро» за адресою: м. Київ, бульвар Кольцова, 12, познайомився із ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після чого розпочав розпивати алкогольні напої з останнім.

Цього ж дня, близько 20 години 30 хвилин, з метою подальшого спільного вжиття алкогольних напоїв, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 прибули на станцію залізничного транспорту «Караваєві дачі», за адресою: м. Київ, вул. Вадима Гетьмана, 48-А.

Перебуваючи на території станції залізничного транспорту «Караваєві дачі», ОСОБА_7 побачив у ОСОБА_10 мобільний телефон марки «Xiomi Redmi 9», після чого у нього виник умисел на заволодіння вказаним мобільним телефоном.

Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на заволодіння майном ОСОБА_10 , якого ОСОБА_7 сприймав як особу жіночої статі, останній будучи особою, яка раніше вчинила розбій, пройшов разом із потерпілим на перон вищевказаної залізничної станції, та спустилися безпосередньо на залізничні колії.

Перебуваючи на залізничних коліях станції залізничного транспорту «Караваєві дачі», ОСОБА_7 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, обійнявши ОСОБА_10 , дістав правою рукою із лівої кишені його жилетки мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9, із сім-карткою мобільного оператора «Київстар», з абонентським номером телефону « НОМЕР_1 », таким чином заволодівши майном ОСОБА_10 ..

У цей же час, з метою повернення свого майна, яким заволодів ОСОБА_7 , ОСОБА_10 висунув останньому вимогу повернути його мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9, із сім-карткою мобільного оператора «Київстар», з абонентським номером телефону « НОМЕР_1 ».

Не бажаючи виконувати вимогу ОСОБА_10 , ОСОБА_7 будучи особою, яка раніше вчинила розбій, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на заволодіння майном ОСОБА_10 , з метою подолання фізичного опору останнього наніс йому не менше одного удару рукою в область обличчя, від якого ОСОБА_10 впав на землю та одразу піднявся.

У цей же час, піднявши з землі камінь та утримуючи його у своїй правій руці, ОСОБА_7 наніс ним декілька ударів у область голови та в область обличчя ОСОБА_10 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої травми носу, гематоми в правій скроневій ділянці, два садна у верхній третині лівого плеча та нижньої третини лівої гомілки. Відповідно до висновку експерта №042-616-2024 закрита травма носу відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а вказані решта ушкоджень відносяться до легкого тілесного ушкодження. Від отриманих ударів ОСОБА_10 втративши свідомість упав на землю, а ОСОБА_7 утримуючи при собі мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9, із сім-карткою мобільного оператора «Київстар», з абонентським номером телефону « НОМЕР_1 », які належать ОСОБА_10 із місця вчинення кримінального правопорушення зник.

Так, ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, в умовах воєнного стану здійснив напад на ОСОБА_10 , поєднаний із насильством, небезпечним для здоров`я останнього, із метою заволодіння його майном, а саме мобільним телефоном марки «Xiaomi Redmi 9, із сім-карткою мобільного оператора «Київстар», з абонентським номером телефону « НОМЕР_1 », вартість якого, відповідно до висновку експерта №СЕ-19/111-24/15901-ТВ від 25.03.2024 становить 985 гривень 40 копійок та заволодівши яким з місця вчинення кримінального правопорушення зник.

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 31 липня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні, кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 8 (вісім) років. Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з 08.02.2024, тобто з моменту фактичного затримання. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення експертиз у сумі 4186 грн. 56 коп. (чотири тисячі сто вісімдесят шість гривні нуль копійок). Запобіжний захід ОСОБА_7 залишено без змін тримання під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор». Вирішено питання арешту майна та речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій просить вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року змінити, призначити ОСОБА_7 , більш м`яке покарання, ніж передбачене санкцією статті за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 статті 187 КК України із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, встановивши іспитовий строк. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував у якості пом`якшуючої обставини щире каяття. Проте, судом не було враховано, що ОСОБА_7 активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення та на утриманні має малолітню дитину.

Крім того, сторона захисту вважає, що з урахуванням наявності пом`якшуючих обставин, не перебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра, поведінки засудженого під час досудового розслідування, необхідним та достатнім для виправлення засудженого ОСОБА_7 є більш м`яке покарання, ніж передбачене санкцією ч. 4 ст. 187 КК України.

Разом з тим, захисник вважає, що вирок суду першої інстанції має бути змінений в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, оскільки призначаючи покарання, суд першої інстанції не обґрунтував неможливості застосування до засудженого більш м`якого покарання, ніж передбаченого санкцією статті, в результаті чого застосував до ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, зокрема, приписи ст. 50 та 65 КК України, якими передбачено презумпцію більш м`якого покарання.

Таким чином, на думку сторони захисту, оскільки ОСОБА_7 має декілька пом`якшуючих обставин, зокрема щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та на утриманні має малолітню дитину, то суд першої інстанції на підставі ч. 1 ст. 69 КК України мав призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 4 статті 187 КК України, а саме 5 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, встановивши іспитовий строк.

Разом з цим, не погоджуючись з вироком суду першої інстанції прокурор Солом`янської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в якій просить вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 31.07.2024 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ч.4 ст.187 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років із конфіскацією майна.

У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги сторона обвинувачення вважає, що санкція ч. 4 ст. 187 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із обов`язковим застосуванням додаткового покарання у виді конфіскації майна.

За змістом ч. 1 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

Разом з тим суд першої інстанції помилково не призначив ОСОБА_7 додаткове покарання у виді конфіскації майна.

При цьому судом постановлено ухвалу про виправлення описки, в якій зазначено, що вірним вважати призначення покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі строком 8 років із конфіскацією майна. Сторона обвинувачення, вважає вказану ухвалу незаконною та такою, що не відповідає вимогам закону, через недопустимість виправлення описки у резолютивній частині при призначенні покарання.

Заслухавши суддю доповідача,

пояснення захисника ОСОБА_8 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити, частково підтримав апеляційну скаргу прокурора,

пояснення прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу захисника та просив її задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора,

перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. У зв`язку з цим, апеляційний суд не наводить доводів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оскаржено в апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції розглянув це кримінальне провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд першої інстанції з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження та учасниками процесу не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення

Колегія суддів звертає увагу на те, що вищенаведені положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, перевіряючи вирок суду в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно положень ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року передбачено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу обвинуваченого. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше судимий, офіційно не працює, одружений, має на утриманні малолітню дитину 2021 року народження, не перебуває під наркологічно-диспансерно-динамічним наглядом та наглядом лікаря-психіатра. Відповідно до ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання суд визнав щире каяття та вказав про відсутність обставин, що обтяжують покарання згідно ст. 67 КК України.

Поряд з цим, суд першої інстанції врахувавши положення ст. 65 КК України, обставини кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до вчиненого, дані про його особу, дійшов висновку про доцільність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 4 ст. 187 КК України, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому, суд не знайшов підстав для застосування до обвинуваченої положень ст. 69 КК України.

Враховуючи наведені у вироку висновки місцевого суду в частині призначеного покарання ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, суд діяв з дотриманням вимог статей 50, 65,66 КК України та визначив обвинуваченому достатню міру покарання, яке за своїм розміром є мінімальним, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 187 КК України.

Підстав для пом`якшення покарання та застосування положень статей 69, 75 КК України про що просить захисник у апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

Доводи апеляційний скарги захисника про те, що ОСОБА_7 має на утриманні малолітню дитину, на думку колегії суддів, істотно не знижують ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, не є вирішальними для суду та суттєво не впливають на призначення судом міри покарання.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про неврахування судом першої інстанції іншої обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 , зокрема, активне сприяння розкриттю злочину, то колегія суддів знаходить їх необґрунтованими.

Так, під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи, які мають істотне значення для повного його розкриття (наприклад, викриття інших співучасників злочину, визначення ролі кожного у його вчиненні, передачу речових доказів чи предметів, здобутих злочинним шляхом).

Усі факти та обставини вчиненого злочину були встановлені самостійно правоохоронними органами, жодних нових фактів по справі, ніж ті, що були встановлені слідством самостійно, обвинувачений не повідомив. Така поведінка обвинуваченого не є проявом активного сприяння розкриттю злочину, адже вона жодним чином не була направлена на активну та ініціативну допомогу слідству. Визнання вини ОСОБА_7 та щире каяття після його затримання є окремими обставинами, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК і вже були враховані судом.

За змістом ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. Враховуючи, що судом встановлена лише одна пом`якшуюча покарання обставина, підстави для застосування ст. 69 КК України відсутні.

За правилами ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Встановлені обставини вчиненого кримінального правопорушення, які зазначені у вироку суду та відсутність конкретних обставин у провадженні, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, свідчать про неможливість застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком.

Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, є справедливим і достатнім для виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, підстав для його пом`якшення та застосування положень ст. 69, ст. 75 КК України за апеляційними доводами захисника не встановлено.

Інших доводів, які б свідчили про суворість призначеного покарання, апеляційні скарги не містять.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання узгоджується з статтями 50, 65 КК України, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 слід залишити без задоволення.

Разом з тим, перевіряючи апеляційні вимоги прокурора в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні доводи прокурора є слушними, а судом першої інстанції при призначенні покарання за ч. 4 ст. 187 КК України неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Врахувавши санкцію ч. 4 ст. 187 КК України, яка передбачає обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Так, санкція ч. 4 ст. 187 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна. Отже, зазначеною нормою кримінального закону передбачено додаткове покарання як обов`язкове.

Враховуючи зазначене, апеляційні доводи прокурора в цій частині є обґрунтованими, у зв`язку із чим вирок суду слід скасувати в частині призначеного покарання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Крім того, слушними є доводи прокурора щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону під час постановлення ухвали про виправлення описки. Відповідно до ч. 1 ст. 379 КПК України суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Під загальним поняттям «описка» розуміється неправильне написання слів. Тобто це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу.

Виправлення допущених у вироку описок допускається, якщо це не стосується зміни суті судових рішень. Натомість вирішення питання щодо внесення змін до виду та розміру покарання не є опискою, яка може бути виправлена судом першої інстанції самостійно.

Отже, під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які призвели до порушення гарантії правової визначеності, «незмінності судового рішення», та відповідно при ухваленні вироку неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу прокурора, скасувати вирок відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання за ч. 4 ст. 187 КК України та ухвалити в цій частині новий вирок.

Керуючись ст.ст. 615, 401, 402, КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Солом`янської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 - задовольнити.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 31 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ч. 4 ст. 187 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років із конфіскацією майна.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим в той самий строк з моменту отримання судового рішення.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4