Житомирський апеляційний суд
Справа №286/2623/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/151/25
Категорія ч.1 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі, в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 05 листопада 2024 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Цим вироком: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Велика Березовиця Тернопільського району Тернопільської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, неодруженого, не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначено йому покарання у виді 9 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання - 25.04.2024 року.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення з 25.04.2024 до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишити до набрання вироком законної сили, але не довше ніж до 20 грудня 2024 року.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку, 24 квітня 2024 року, близько 20 год. ОСОБА_7 знаходився за місцем свого проживання в приміщенні будинку АДРЕСА_1 , де разом з ОСОБА_9 та іншими присутніми ( ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ), які також перебували у приміщенні вказаного будинку, вживали алкогольні напої.

В подальшому, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вийшли до приміщення веранди зазначеного будинку, де між ними виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_7 виник умисел на умисне вбивство ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх подальших дій та передбачаючи їх можливі наслідки, ОСОБА_7 в ході виниклого конфлікту, рукою схопив з поверхні тумбочки кухонний ніж, клинком якого умисно, зі значною силою прикладання, наніс останньому удар в область розташування життєво важливих органів - в ділянку шиї, таким чином умисно вбив ОСОБА_9 ..

Причиною смерті ОСОБА_9 стала проникаюча колото-різана рана правої бічної поверхні шиї з ушкодженням стінки зовнішньої сонної артерії та наскрізним ушкодженням задньої стінки глотки, що супроводжувалось масивною крововтратою, що і стало безпосередньою причиною смерті та підтверджується даними отриманими при проведенні дослідження трупа та даними судово-гістологічної експертизи (при розтині виявлено малокров`я та нерівномірне кровонаповнення внутрішніх органів, гістологічно - ішемія мозку, серця, печінки; крововиливи в м`які тканини задньої стінки глотки з гемолізом еритроцитів, розмічення стінки зовнішньої сонної артерії з крововиливами в довколишню клітковину з гемолізом еритроцитів).

В ході умисного вбивства ОСОБА_9 - ОСОБА_7 умисно заподіяв потерпілому тяжке тілесне ушкодження, яке небезпечне для життя в момент його спричинення та перебуває в прямому причинному зв`язку з причиною настання смерті, а саме тілесне ушкодження у вигляді колото-різаної рани правої бічної поверхні верхньої третини шиї з ушкодженням стінки правої зовнішньої сонної артерії та наскрізним ушкодженням задньої стінки глотки. Вказане тілесне ушкодження утворилось незадовго до моменту настання смерті від удару односторонньо гострого клинка колючо-ріжучого знаряддя по типу ножа, шо підтверджується веретеноподібною формою рани з рівним краєм, а також переважанням глибини рани над її довжиною та шириною, при цьому удар було нанесено у напрямку справа наліво, дещо знизу догори та дещо спереду назад. Згідно даних медико-криміналістичного дослідження, ушкодження утворилось від проникаючої дії колючо-ріжучого предмету, який має лезо та обух, максимальна ширина клинка по всій довжині занурення в тіло складає 19мм(+-2мм); додатковий розріз, який відходить від нижнього кінця ушкодження утворився при повертанні та витяганні клинка ножа. Від отриманого тілесного ушкодження ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер на місці злочину.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок відносно ОСОБА_7 змінити, пом`якшити йому покарання, призначивши йому мінімальне покарання передбачене санкцією ч.1 ст.115 КК України.

Не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що вирок суду необхідно змінити в частині призначеного покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особи обвинуваченого внаслідок суворості.

Зазначає, що суд першої та інстанцій під час розгляду справи та постановлення рішення неналежним чином не врахував ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчиненого злочину, обставини справи, неправомірну поведінку потерпілого, обставини, що стосуються особи винного.

Посилається на те, що при обранні міри покарання суд врахував як пом`якшуючу обставину щире каяття, обставиною, що обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала в стані алкогольного сп`яніння, та виходив із тяжкості скоєного ним злочину.

При цьому вважає, що по справі встановлені інші обставини, які пом`якшують покарання, передбачені ст.66 КК України, а саме сприяння розкриттю злочину, оскільки безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_7 особисто викликав карету швидкої допомоги та поліцію та активно приймав участь у всіх слідчих діях.

Крім того із показань обвинуваченого та свідків, вбачається, що злочин скоєно під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного поведінкою потерпілого, однак вказану обставину, відповідно до ст.66 КК України, яка пом`якшувала покарання, суд залишив поза увагою та не врахував при обранні міри покарання.

Посилається на те, що судом встановлено, що ОСОБА_7 є особою молодого віку, по місцю проживання характеризується позитивно, на спеціалізованих обліках у нарколога та психіатра не перебуває, проживав одиноко, має матір похилого віку, яка хворіє, раніше не судимий, відсутні матеріальні збитки, позов потерпілим не заявлявся, від відшкодування шкоди, яку пропонував потерпілому ОСОБА_7 він відмовився, однак суд вказані обставини при обранні міри покарання ОСОБА_7 не врахував та не дав належної оцінки.

На апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 прокурором Овруцького відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_13 подані письмові заперечення в яких просить апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вироку суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 в підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження, правова кваліфікація його дій за ч.1 ст.115 КК України, ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, а тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються.

Санкція ч.1 ст.115 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.

В свою чергу, згідно з ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації, визначених у ч.1 ст.1 КК України завдань Закону про кримінальну відповідальність - правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й з тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Відповідно до ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як передбачено ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вище наведених вимог закону та правильно керувався не лише ступенем тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, але й даними про особу обвинуваченого, обставинами, що пом`якшують покарання (щире каяття), обставинами, що обтяжують покарання (вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння), таким чином, керувався не лише принципами законності, але й принципом індивідуалізації та справедливості покарання.

Так, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 прийняв до належної уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким, фактичні обставини його вчинення, наслідки (тяжкі смерть потерпілого) та суспільну небезпечність правопорушення, особу обвинуваченого, ставлення до вчиненого, як і, беззаперечно, суспільну небезпечність вчиненого.

В даному випадку, належно враховано і те, що обвинувачений ОСОБА_7 за місцем проживання характеризуються посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався, не одружений, на утриманні дітей не має, з урахуванням позиції потерпілого, який просив призначити обвинуваченому найсуворішу міру покарання, так як внаслідок вчиненого злочину настали непоправні наслідки у вигляді смерті людини.

Твердження захисника обвинуваченого про те, що суд при призначенні покарання не врахував пом`якшуючу покарання обставину, а саме сприяння розкриттю злочину, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки вказана обставина, відповідно до п.1 ч.1 ст.66 КК України є однією пом`якшуючою обставиною, та відповідно до змісту вироку, судом першої інстанції визнано обставину, що пом`якшує покарання- щире каяття.

Доводи сторони захисту про те, що суд безпідставно не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, а саме злочин скоєно під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного поведінкою потерпілого, колегія суддів визнає безпідставними, з огляду на всі обставини вчинення злочину, характер та нанесення удару ножем у життєво-важливі органи потерпілого, наслідки, які від нього настали смерть потерпілого.

При цьому колегія суддів зазначає, що визнання чи невизнання тієї чи іншої пом`якшуючої або обтяжуючої обставини є правом суду, а не обов`язком.

При цьому слід зазначити, що призначаючи покарання саме у виді 9 років позбавлення волі, при верхній межі покарання по даній статті 15 років, суд першої інстанції фактично врахував усі ті обставини, на які посилається сторона захисту.

З огляду на викладене, враховуючи принципи індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, апеляційний суд вважає, що визначене місцевим судом покарання у вказаному виді та розмірі, є справедливим і співмірним заходом примусу з вчиненим злочином та даними про особу обвинуваченого, що забезпечить виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

На думку апеляційного суду, судом першої інстанції при призначенні міри покарання враховані всі обставини викладені в апеляційній скарзі захисника, будь-яких інших доказів, які можуть спростувати висновки суду першої інстанції на підтвердження доводів апеляційної скарги не надано.

Вважати призначене судом першої інстанції покарання явно несправедливим, та таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що б могло у відповідності до положень ст.ст.407, 414 КПК України стати підставою для зміни вироку суду, на думку колегії суддів, немає підстав.

Отже, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі захисника не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 05 листопада 2024 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.115 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: