Номер провадження 1-кп/741/59/25
Єдиний унікальний номер 741/2289/24
ВИРОК

іменем України

16 січня 2025 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, унесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000174 від 21 вересня 2024 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гостролуччя Баришівського району Київської області, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в порядку ст. 89 КК України,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 1 ст. 382 КК України,

ВСТАНОВИВ:

21 вересня 2024 року близько 17 години 45 хвилин, керуючи автомобілем марки ВАЗ 2107, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Вокзальна в м. Носівка Ніжинського району Чернігівської області, не реагуючи на вимоги поліцейських, які рухались позаду на службовому автомобілі марки «Тойота Корола», реєстраційний номер НОМЕР_2 , зупинити керований автомобіль, на перехресті вулиць Вокзальна, Центральна та Комунальна в м. Носівка Ніжинського району Чернігівської області ОСОБА_4 не впорався з керуванням свого автомобіля та виїхав з проїжджої частини на тротуар.

У подальшому, не реагуючи на вимоги поліцейських та службовий автомобіль поліції, який знаходився на перехресті вулиць Вокзальна, Центральна та Комунальна з ввімкненими проблисковими маячками червоного та синього кольору, ОСОБА_4 , рухаючись заднім ходом керованим автомобілем марки ВАЗ 2107, здійснив навмисне зіткнення з передньою правою частиною службового автомобіля поліції та в подальшому, від`їхавши в сторону, повторно, навмисно, рухаючись переднім ходом, здійснив зіткнення своїм автомобілем в правий бік службового поліцейського автомобіля «Тойота Корола», у результаті чого вказаний автомобіль отримав механічні пошкодження, а ОСОБА_4 , не реагуючи на вимоги припинити протиправні дії, з місця вчинення злочину втік.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується в опорі працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України.

Крім цього, постановою Носівського районного суду Чернігівської області від 26 червня 2024 року (справа № 741/952/24) ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130, ч. 5 ст. 126 КУпАП, з накладенням стягнення у виді штрафу у розмірі 2400 тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років, що набрала законної сили 09 липня 2024 року.

При цьому, 21 вересня 2024 року близько 17 год 45 хв ОСОБА_4 , достовірно знаючи, що згідно з вищевказаним судовим рішенням його позбавлено права керування транспортними засобами, свідомо ігноруючи вимоги ст. 129-1 Конституції України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, умисно не виконуючи вищевказану постанову суду, що набрала законної сили, особисто керував транспортним засобом, а саме автомобілем марки ВАЗ 2107, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Центральній навпроти приміщення Носівської міської ради за № 20 у м. Носівка Ніжинського району Чернігівської області, був зупинений працівниками СРПП ВП № 4 (м. Носівка) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області за порушення правил дорожнього руху.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується в умисному невиконанні постанови суду, що набрала законної сили, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

За сукупністю скоєного ОСОБА_4 обвинувачується в опорі працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків та умисному невиконанні постанови суду, що набрала законної сили, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 1 ст. 382 КК України.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, ураховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину в інкримінованому йому діянні, ніхто з учасників не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, зокрема, щодо часу, місця, способу його вчинення, вірно розуміють зміст цих обставин, в суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому відповідно до ч. 3 ст. 26, ч. 3 ст. 349 КПК України суд вважає за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись лише показаннями обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, які характеризують його особу й стосуються процесуальних витрат та речових доказів.

Здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження відповідно до наведених вище приписів кримінально-процесуального закону, суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Також суд роз`яснив положення щодо змагальності та диспозитивності судового розгляду кримінального провадження, з`ясувавши розуміння їх змісту учасниками судового провадження.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 1 ст. 382 КК України, визнав повністю, не оспорював фактичні дані, указані в обвинувальному акті, зокрема, щодо часу, місця, способу вчинення ним злочинів. Того дня (21 вересня 2024 року) алкогольних напоїв не вживав, посвідчення водія ніколи не отримував, однак має навики керування автомобілем, про постанови суду про позбавлення його права на керування транспортними засобами був обізнаним, придбавав у користування автомобіль ВАЗ 2107 з номером НОМЕР_1 . Зазначав, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей, 2009 та 2012 років народження, є особою з інвалідністю 2-ої групи унаслідок війни. До свого вчинку ставиться ганебно, шкодує про вчинене, свою поведінку засуджує.

Показання обвинуваченого ОСОБА_4 щодо часу, місця та способу вчинення інкримінованого йому діяння є чіткими, послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення.

Прокурор просив суд визнати ОСОБА_4 винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 1 ст. 382 КК України

Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим, його винуватість у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, які учасники судового провадження не оспорювали, та вважали недоцільним їх дослідження в судовому засіданні. Судом встановлено, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності та істинності їх позицій відсутні.

Отже, об`єктивно з`ясувавши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, суд уважає, що дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 342 КК України опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним своїх службових обов`язків, та за ч. 1 ст. 382 КК України, як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2013 року № 7, ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують (обтяжують) покарання.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати у зв`язку з відстрочкою.

Так, суд ураховує, що інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення відповідно до ст. 12 КК України відносяться до нетяжких злочинів.

Досліджені дані про особу ОСОБА_4 указують на те, що він на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває і раніше не перебував, за місцем проживання характеризується посередньо, спиртними напоями не зловживає, брав участь у бойових діях, був тяжко пораненим, до поранення брав активну участь у громадських роботах Калиніського старостату, раніше притягувався до адміністративної відповідальності, не судимий у порядку ст. 89 КК України, має на утриманні двох малолітніх дітей, 2009 та 2012 року народження.

За висновком Ніжинського РС № 1 філії ДУ «Центр пробації» в Чернігівській області, викладеним у досудовій доповіді щодо ОСОБА_4 від 09 грудня 2024 року (лист № 35/16-1948-24), виправлення обвинуваченого можливе без його ізоляції від суспільства.

Обставиною, що пом`якшує покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлено.

Так, суд, вирішивши питання, передбачені ст. 368 КПК України та врахувавши обставини, передбачені ст. 65 КК України, у тому числі встановлені судом обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд приходить до переконання, що обвинуваченому слід призначити покарання у межах санкції ч. 2 ст. 342 КК України у вигляді позбавлення волі, у межах санкції ч. 1 ст. 382 КК України у вигляді позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_4 слід призначити за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі.

Згідно з приписами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши наведені обставини суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Так, суд ураховує, що обвинувачений ОСОБА_4 раніше не судимий, щиро розкаявся у вчиненому, повністю визнав свою вину, зробив для себе правильні висновки та запевнив суд, що подібного більше не вчинятиме. Суд також враховує позицію прокурора, який вважав, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбування покарання.

Ураховуючи вищевикладене, суд робить висновок про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 без відбування реального покарання у вигляді позбавлення волі та можливість застосування до нього ст. 75 КК України, тобто звільнення від відбування покарання з випробуванням, що найбільше відповідатиме меті його призначення відповідно до ст. 50 КК України, буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Призначення ОСОБА_4 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів рівних можливостей та справедливого судового розгляду, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь. Контроль над поведінкою, способом життя та роботи, протягом всього строку відбуття покарання із випробуванням, надає можливість органу пробації аналізувати інформацію з метою визначення рівня ресоціалізації (виправлення засудженого).

Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді й оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст. 50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.

Разом із цим суд, діючи відповідно до положень ч. 1 ст. 76 КК України, покладає на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ст. 76 КК України .

Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням ст. 65-68 КК України та буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім, для досягнення мети покарання відповідно до ст. 50 КК України.

Щодо тривалості іспитового строку, то суд зауважує, що іспитовий строк містить у собі погрозу реального виконання покарання, якщо засуджений не буде виконувати умови випробування, і можливість остаточного звільнення від відбування покарання і погашення судимості, якщо особа виконає покладені на неї обов`язки. Встановлення іспитового строку полягає і в тому, що за засудженою особою здійснюється контроль з боку органів пробації. Крім того, іспитовий строк дисциплінує засудженого, привчає його до додержання законів, нагадує йому, що він не виправданий, а проходить випробування, від результату якого залежить його подальша доля звільнення від відбування призначеної основної міри покарання або реальне її відбування.

Встановлення в даному випадку судом іспитового строку терміном один рік є виправданим з урахуванням особи обвинуваченого, який раніше не судимий у порядку ст. 89 КК України, і достатнім для того, щоб засуджений довів своє виправлення без реального відбування основного покарання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у виді домашнього арешту в певний період доби, а саме: з 22:00 год до 06:00 год наступної доби на строк два місяці, продовжений ухвалою Носівського районного суду від 18 листопада 2024 року, до набрання цим вироком законної сили підлягає залишенню без змін.

Витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися. Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Питання про речові докази суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 349, 368, 371, 373, 374, ч. 5 ст. 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 1 ст. 382 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч. 2 ст. 342 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік;

- за ч. 1 ст. 382 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю один рік.

На підставі п. п. 1 та 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 :

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Запобіжний захід у виді домашнього арешту в певний період доби, а саме: з 22:00 год до 06:00 год. наступної доби, застосований відносно ОСОБА_4 , - залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Носівського районного суду Чернігівської області від 24 вересня 2024 року, на майно, а сааме, автомобіль марки «ВАЗ 2107», фіолетового кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_5 , мешканець АДРЕСА_2 , а фактичним користувачем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_3 , - скасувати.

Речові докази у кримінальному проваджені:

- автомобіль марки «ВАЗ 2107», фіолетового кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_5 , мешканець АДРЕСА_2 , - повернути фактичному користувачеві ОСОБА_4 .

Вирок може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду через Носівський районний суд Чернігівської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення та набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок суду не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

В іншій частині вирок може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_6