Справа №127/6964/25
Провадження №1-кп/127/252/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

інших учасників судового процесу: представника потерпілих адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі № 12 обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.01.2025 за № 0000063,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області після скасування вироку суду надійшли матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі КК).

Прокурор вважав за можливе призначити кримінальне провадження до судового розгляду на підставі обвинувального акта, викликавши в судове засідання сторони обвинувачення та захисту, потерпілих, їхніх представників. Крім того, заявив клопотання про надання органу пробації доручення на складання досудової доповіді у кримінальному провадженні.

Потерпілі в судове засіданні не з`явились, разом з тим їхній представник адвокат ОСОБА_6 надав суду письмові заяви потерпілих про розгляду справи за їхньої відсутності. Крім того, надав заяви потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про припинення їхньої участі у кримінальному провадженні в якості потерпілих.

Обвинувачений та його захисник проти призначення судового розгляду і припинення участі у кримінальному провадження ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не заперечували.

Прокурор проти припинення участі у кримінальному провадженні потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 також не заперечував.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до висновку, що підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), тобто для затвердження угоди, закриття кримінального провадження, повернення обвинувального акта прокурору, направлення до іншого суду відсутні, а тому кримінальне провадження необхідно призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 31 КПК розгляд кримінального провадження необхідно здійснювати суддею одноособово.

Вирішуючи питання щодо кола осіб, які мають бути викликані в судове засідання, суд враховує таке.

Зі змісту частини першої статті 55 КПК випливає, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки» діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

При цьому частиною третьою статті 55 КПК визначено, що потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Відповідно до абзацу першого частини шостої статті 55 КПК у разі якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої - третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб.

Зі змісту абзацу другого частини шостої статті 55 КПК випливає, що після того, як особа, яка перебувала у стані, що унеможливлював подання нею відповідної заяви, набуде здатності користуватися процесуальними правами, вона може подати заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

У постанові від 16.01.2029 (справа № 439/397/17) Верховний Суд (далі ВС) зауважив, що процесуальними умовами появи потерпілого як учасника кримінального провадження є необхідність подання заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, надання згоди на визнання потерпілим (у разі, якщо така заява ним не подавалась) або подання заяви про залучення до провадження як потерпілого.

У частині другій статті 55 КПК визначається момент виникнення в особи статусу потерпілого як учасника кримінального провадження: права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Особа у кримінально-правовому розумінні є потерпілим з моменту вчинення щодо неї кримінального правопорушення, а не з моменту подання нею відповідної заяви, як це передбачено у частині другій статті 55 КПК.

Таким чином, як зазначив ВС, потерпілий в кримінально-правовому розумінні як жертва посягання з`являється вже з моменту вчинення цього посягання, незалежно від того, чи закріплений (юридично легалізований) такий статус процесуально.

Кримінальний процесуальний закон (статті 55 59 КПК) юридично закріплює статус потерпілого учасника кримінального провадження, наділяючи його певними процесуальними правами та обов`язками саме як учасника процесу.

Водночас у частині шостій статті 55 КПК передбачено так зване правонаступництво у кримінальному провадженні. Згідно з положеннями цієї норми, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням потерпілими може бути визнано кілька осіб.

Отже, як зазначив ВС, чинний КПК передбачає юридичну фікцію, відповідно до якої інша особа визнається власне потерпілим, хоча їй безпосередньо не заподіяна шкода в результаті вчинення кримінального правопорушення. Водночас, КПК закріплює перехід до такої особи не тільки прав потерпілого, а й перехід самого процесуального статусу потерпілого.

Як суд встановив під час проведення підготовчого судового засідання, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були визнані потерпілими у кримінальному провадженні у зв`язку перебуванням ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в закладі охорони здоров`я. Будь-які відомості щодо порядку визнання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 потерпілими у кримінальному провадженні надані під час підготовного судового засіданні матеріали не містять. Разом з тим, суд враховує, що Порядком обліку фактів звернення та доставлення до закладів охорони здоров`я осіб у зв`язку із заподіянням їм тілесних ушкоджень кримінального характеру та інформування про такі випадки органів і підрозділів поліції, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України № 612/679 від 06.07.2016, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 28.07.2016 за № 1051/29181 на заклади охорони здоров`я покладено обов`язок інформування органів і підрозділів поліції про виявленні тілесних ушкоджень кримінального характеру. Крім того, зі змісту статті 286 КК випливає, що основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, перелік яких наведений у примітці до цієї статті, а його додатковим обов`язковим об`єктом життя і здоров`я особи. При цьому об`єктивна сторона кримінального правопорушення включає такі обов`язкові ознаки: 1) діяння, 2) обстановку, 3) наслідки та 4) причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Варто звернути увагу на завдання кримінального судочинства, яке закріплене у статті 2 КПК, відповідно до якої завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Тобто зі змісту наведеної правової норми випливає, що основним завданням кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави саме від кримінальних правопорушень. Поняття кримінального правопорушення (в даному випадку злочину) міститься у статті 11 КК, зі змісту частини першої якої випливає, що злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину. Отже, з`ясуванню підлягає, чи несе обвинувачений майнову відповідальність перед ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в межах кримінального судочинства за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, тобто злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК.

Як вже суд зазначив вище, зі змісту статті 286 КК випливає, що основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, перелік яких наведений у примітці до цієї статті, а його додатковим обов`язковим об`єктом життя і здоров`я особи.

З обвинувального акта, що надійшов до суду, убачається, що шкода здоров`ю була заподіяна лише ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Відомості про заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 наданий суду обвинувальний акт не містить. Інші данні, які б містили відомості про заподіяння ОСОБА_7 та ОСОБА_8 будь-якої шкоди, що охоплюється об`єктивною стороною кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_11 , суду також не надані. При цьому суд вважає за доцільне звернути увагу, що чинний Цивільний кодекс України (далі ЦК) передбачає майнову відповідальність за спричинення шкоди. Цьому питанню присвячена книга 82 ЦК. Зокрема, статтею 1166 ЦК визначені загальні підстави для відповідальності за завдану майнову шкоду, статтею 1167 ЦК підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, а також іншими нормами книги 82 ЦК щодо інших випадків відповідальності за завдану майнову (матеріальну) та немайнову (моральну) шкоду.

Зі змісту абзацу першого частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) випливає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Крім того, Кодекс України про адміністративні правопорушення (далі КпАП), зокрема, стаття 124 КпАП передбачає настання адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху у разі спричинення пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. Слід також звернути увагу на те, що у примітці до статті 124 КпАП зроблене застереження, що особа, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, звільняється від адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, за умови, що учасники дорожньо-транспортної пригоди скористалися правом спільно скласти повідомлення про цю пригоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 1 КпАП завданням цього кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Отже, в порядку кримінального судочинства здійснюється захист особи, суспільства та держави саме від кримінальних правопорушень, обов`язковим елементом складу злочину, передбаченого статтею 286 КК, є заподіяння шкоди життю і здоров`ю особи. Саме тому питання щодо майнової (цивільної) відповідальності (окрім кримінальної, якою передбачена можливість призначення відповідного кримінального покарання), на яку посилається сторона обвинувачення як на підставу визнання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 потерпілими у кримінальному провадженні, слід вирішувати крізь призму заподіяння майнової шкоди саме життю та здоров`ю особи і саме внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху. Відомості, які б свідчили про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 майнова та немайнова (моральна) шкода була спричинена саме внаслідок вчинення інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, тобто внаслідок спричинення шкоди їх здоров`ю, суду не надані. Тому суд дійшов до переконання, що правові підстави для участі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в кримінальному провадженні в якості потерпілих відсутні. Саме тому суд вважає, що слід припинити їх участь у цьому кримінальному провадженні в якості потерпілих.

Отже, в судове засідання необхідно викликати сторони обвинувачення та захисту, потерпілих, їхніх представників.

Вирішуючи питання про наявність підстав для надання органу пробації доручення на складання досудової доповіді суд враховує, що пунктом 5 частини третьої статті 314 КПК визначено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про доручення представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь. При цьому частиною п`ятою статті 314 КПК визначено, що у підготовчому судовому засіданні суд у випадках, передбачених цим Кодексом, за власною ініціативою або за клопотанням обвинуваченого, його захисника чи законного представника, чи за клопотанням прокурора і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини вирішує питання щодо складання досудової доповіді, про що постановляє ухвалу із зазначенням строку підготовки такої доповіді.

Згідно з частиною першою статті 314-1 КПК з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання представник уповноваженого органу з питань пробації складає досудову доповідь за ухвалою суду. При цьому частиною другою зазначеної статті визначено, що досудова доповідь складається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину невеликої або середньої тяжкості, або тяжкого злочину, нижня межа санкції якого не перевищує п`яти років позбавлення волі. Досудова доповідь щодо неповнолітнього обвинуваченого віком від 14 до 18 років складається незалежно від тяжкості вчиненого злочину, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Крім того, зі змісту пункту 1 частини першої статті 410 КПК випливає, що неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема у разі якщо: судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Отже, сукупний аналіз зазначених правових норм дає можливість суду зробити висновок, що надання доручення на складання досудової доповіді у кримінальному провадженні щодо особи, яка не є неповнолітньою є правом, а не обов`язком суду. Крім того, стороною обвинувачення в судовому засіданні не зазначено, у чому саме надання доручення на складання досудової доповіді сприятиме забезпеченню дотримання інтересів національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Суд також враховує, що стороною обвинувачення не мотивовано, що розгляд кримінального провадження за відсутності досудової доповіді призведе до неповного дослідження обставин справи та виконання вимог, встановлених статтею 91 КПК, щодо обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні. Згідно з приписами частини п`ятої статті 314-1 КПК досудова доповідь не може використовуватись у кримінальному провадження як доказ винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Тому суд не убачає необхідності для надання доручення органу пробації на складання досудової доповіді у кримінальному провадженні.

Керуючись статтями 314-316 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Призначити судовий розгляд Вінницьким міським судом Вінницької області (суддею одноособово) на підставі обвинувального акта, згідно з яким ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.01.2025 за № 0000063, у відкритому судовому засіданні в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, яке відбудеться 24 квітня 2025 року о 17:00 годині.

Припинити участь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, в якості потерпілих.

У судове засідання викликати: сторони обвинувачення та захисту, потерпілих, їхніх представників.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Суддя: