УХВАЛА

про продовження строку тримання під вартою

19 грудня 2024 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції з приміщення ДУ «Львівська установа виконання покарань №19»),

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м.Рівне клопотання прокурора Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000466 від 08.12.2023 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.27, ч.3 ст.307, ч.ч.2,3 ст.27, ч.3 ст.311, ч.ч.2,3 ст.27, ч.3 ст.313 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження №0000466 від 08.12.2023 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.27, ч.3 ст.307, ч.ч.2,3 ст.27, ч.3 ст.311, ч.ч.2,3 ст.27, ч.3 ст.313 КК України.

До початку підготовчого судового засідання прокурор Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_3 подав клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави.

Звертаючись до суду із клопотанням про продовження строку тримання під вартою прокурор дійшов висновку про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують тримання ОСОБА_4 під вартою, а саме: 1) переховуватися від суду; 2) незаконно впливати на свідків та інших обвинувачених у цьому кримінальному провадженні, 3) продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується або вчинити інше кримінальне правопорушення. При визначенні ймовірності переховування обвинуваченого від суду прокурор просив врахувати тяжкість покарання, факт перетину державного кордону України у невстановлений спосіб після оголошення підозри. Ризик незаконного впливу на свідків та обвинувачених прокурор обґрунтовував можливістю впливати на свідків, які надали викривальні показання відносно обвинуваченого та спілкуватися з іншими співучасниками, кримінальне провадження відносно яких на даний час розглядається Рівненським міським судом., а ризик продовження вчинення кримінального правопорушення в якому обвинувачується та вчинити інше кримінальне правопорушення обгрунтовував відсутністю постійних легальних доходів та тим, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності, реально відбував покарання у виді позбавлення волі.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав подане ним клопотання про продовження строку тримання під вартою із зазначених у ньому мотивів.

Захисник ОСОБА_5 заперечив проти задоволення клопотання з огляду на те, що сторона обвинувачення на підтвердження обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не надала належних та допустимих доказів. Покликаючись на практику Європейського суду, захисник вказав, що ризик переховування від суду сам по собі не може обгрунтовуватись тяжкістю можливого покарання, а відсутність на території України обвинуваченого не може розцінюватись як ухилення від суду, у зв`язку з тим, що на час прийняття процесуальних рішень про повідомлення про підозру, про зміну раніше повідомленої підозри обвинувачений знаходився за межами території України та не був обізнаний про вказані рішення.

Стосовно посилання сторони обвинувачення на ризик незаконного впливу на свідків та обвинувачених захисник зазначив, що всі свідки та обвинувачені допитані, обвинувальний акт скерований до суду для розгляду по суті, тому обвинувачений не матиме можливості вплинути на зміну їхніх показань.

Мотивуючи позицію сторони захисту щодо відсутності ризику продовження вчинення кримінального правопорушення в якому обвинувачується та вчинити інше кримінальне правопорушення, захисник вказав, що з часу екстрадиції до України обвинувачений відразу був взятий під варту та не мав можливості працевлаштуватися, а покликання на попередні судимості не грунтуються на вимогах закону, оскільки всі судимості погашені відповідно до вимог ст. 89 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав позицію захисника.

Заслухавши думку учасників судового провадження, проаналізувавши зміст клопотання та надані сторонами матеріали, суд прийшов до таких висновків.

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 05.12.2024 до підозрюваного ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

У відповідності до частини 3 статті 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право продовжити запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. Вирішення питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. Прокурор має право подати клопотання про продовження строку тримання під вартою не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, при цьому виклавши обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання під вартою. При вирішенні питання про продовження тримання під вартою суд керується загальними приписами, які регулюють застосування запобіжного заходу, однак з урахуванням додаткових відомостей і стадії кримінального провадження.

У відповідності до статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно зі статтею 178 КПК України суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі стосовно індивідуальних особливостей підозрюваного/обвинуваченого.

Згідно з положеннями статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Це кримінальне провадження знаходиться на стадії підготовчого судового засідання, ОСОБА_4 вручений обвинувальний акт і він має процесуальний статус обвинуваченого.

Суд зауважує, що у клопотанні прокурора порушено питання про обґрунтованість пред`явленого обвинувачення з посиланням на відповідні докази, зібрані органом досудового розслідування. Однак, з огляду на стадію кримінального провадження питання обґрунтованості обвинувачення не може бути предметом вирішення, оскільки докази, які, на думку сторони обвинувачення, його підтверджують, будуть досліджуватися в порядку §3 глави 28 КПК України, і лише за наслідком судового розгляду буде вирішено питання стосовно доведеності обвинувачення.

У зв`язку із цим суд надаватиме оцінку винятково питанню продовженню існування заявлених прокурором ризиків.

Під час розгляду клопотання про продовження строку запобіжного заходу суд не уповноважений перевіряти обґрунтованість самих підстав застосування запобіжного заходу, а учасники не можуть ставити під сумнів висновки, покладені в основу такого рішення слідчого судді.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При визначенні ризиків закон не вимагає неспростовних доказів того, що обвинувачений однозначно, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити в майбутньому. Отже, ризики слід вважати наявними за умови встановлення їх імовірності. Як обов`язковий критерій застосування запобіжного заходу ризик кримінального провадження має прогностичний характер, його визначення у конкретний проміжок часу спрямоване на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому. При встановленні ризиків суд застосовує стандарт достатності підстав вважати, що обвинувачений може вдатися до дій на шкоду кримінальному провадженню.

Суд враховує, що згідно практикою Європейського суду з прав людини, повторне зазначення в ухвалі про продовження запобіжного заходу одних і тих самих ризиків, з обґрунтуванням продовження їх існування, не становитиме порушення права на свободу та на особисту недоторканість (рішення ЄСПЛ «Штепа проти України» від 24 жовтня 2019 року, «Войкін проти України» від 27 березня 2018 року ).

На думку суду, ризик переховування обвинуваченого від суду досі є реальним з огляду на тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 , та суворість можливого покарання. Так, ОСОБА_4 обвинувачується, зокрема у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 27, ч. 3 ст. 307, ч.ч.2, 3 ст. 27, ч. 3 ст.313 КК України, які зважаючи на санкцію відносяться до особливо тяжких кримінальних правопорушень, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна та від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна відповідно. Отже, усвідомлюючи тяжкість покарання та невідворотність кримінальної відповідальності у випадку визнання його винуватим у майбутньому, обвинувачений може вчиняти дії, спрямовані на переховування від суду.

Це твердження узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Співставлення можливих негативних для обвинуваченого наслідків переховування у вигляді потенційного ув`язнення у невизначеному майбутньому, із можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі, у перспективі робить цей ризик достатньо високим.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна констатувати, виходячи виключно з суворості можливого покарання, її треба визначати з врахуванням низки інших факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («В. проти. Швейцарії», заява № 14379/88, 26.01.1993).

З цього слідує, що існування обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину саме по собі не є беззаперечним свідченням того, що в обвинуваченої існує бажання переховуватись від суду, а тому така обставина має значення лише у випадку встановлення інших релевантних факторів.

Так, з долучених прокурором матеріалів слідує, що в рамках виконання доручення Офісу Генерального прокурора обвинувачений ОСОБА_4 був виданий з Федеративної Республіки Німеччина в Україну для притягнення до кримінальної відповідальності.

У цьому контексті суд зауважує, що обвинувачений ОСОБА_4 , не зважаючи на обмеження на перетин державного кордону в умовах діючого воєнного стану перетинав державний кордон.

Суд не вдається до аналізу причин та мети обвинуваченого, хоча б і тимчасово, але залишити територію України. Проте бере до уваги таку інформацію та дійшов висновку, що у обвинуваченого є реальна можливість пересуватись в межах різних країн.

Суд сприймає доводи захисника щодо характеристики обвинуваченого, його сімейних зав`язків з матір`ю похилого віку, наявності у власності житла. Водночас, вказані аргументи не є настільки суттєвими, щоб нівелювати ризик можливого переховування від суду з огляду на вказані обставини.

Оцінюючи можливість впливу на потерпілих, обвинувачених суд виходить із передбаченої КПК України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч.ч.1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу (ч.4 ст. 95 КПК України).

Відтак, ризик впливу на обвинувачених та свідків існує не лише на етапі досудового розслідування при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, обвинувачених та дослідження їх судом.

Враховуючи обставини кримінальних правопорушень, зокрема, залучення до його вчинення інших осіб, на переконання суду, існує реальна можливість безпосереднього впливу ОСОБА_4 на інших співучасників, а також свідків з метою схилити їх до зміни показань чи відмови від дачі показань.

З огляду на те, що досудове розслідування закінчилось і справа перебуває на розгляді в суді, суд констатує відсутність ризику продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується. Суд також вважає неспроможними доводи прокурора про наявність ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки відсутність офіційного працевлаштування та притягнення до кримінальної відповідальності за раніше вчинені злочини не дають підстави вважати на реальність вказаного ризику.

Згідно з частиною 3 статті 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

За змістом ч.4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею; 4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України; 5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, суд вважає за необхідне при продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначити розмір застави.

З огляду на обставини вчинення кримінальних правопорушень у яких обвинувачується ОСОБА_4 , актуальність ризиків та їх характер, суд дійшов висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатен на належному рівні забезпечити належне виконання процесуальних обов`язків і запобігти будь-якому прояву окреслених ризиків. Таким чином, суд вважає виправданим подальше тримання ОСОБА_4 під вартою строком на шістдесят днів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.177, 178, 183, 194, 196, 199, 331, 369, 376, 395 КПК України,

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання від вартою обвинуваченому ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м.Рівне, громадянину України, в силу ст.89 КК України не судимому, проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , строк тримання під вартою на шістдесят днів без визначення розміру застави у Державній установі «Львівська установа виконання покарань №19», тобто до 16 лютого 2025 року включно.

Копію ухвали вручити обвинуваченому ОСОБА_4 , його захиснику, прокурору негайно після її оголошення, а також направити керівнику ДУ «Львівська установа виконання покарань №19».

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а обвинуваченим - в цей же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1