Справа № 462/9346/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1209/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 23 жовтня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України, ч. 4 ст. 187 КК України, ч. 2 ст. 121 КК України, та обрано йому покарання за: ч. 2 ст. 186 КК у виді 6 років позбавлення волі;ч. 4 ст. 187 КК України у виді 14 років позбавлення волі із конфіскацією майна, що перебуває у власності ОСОБА_6 ; ч. 2 ст. 121 КК України у виді 10 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_6 покарання у виді 14 років позбавлення волі із конфіскацією майна, що перебуває у власності ОСОБА_6 .

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання за цим вироком шляхом часткового складання приєднано ОСОБА_6 невідбуте ним покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2021 року та за сукупністю вироків, остаточно обрано йому покарання у виді 15 років позбавлення волі із конфіскацією майна, що перебуває у власності ОСОБА_6 .

Запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 ,- до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту фактичного затримання з 29 липня 2021 року, зарахувавши в час відбуття покарання, час перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою з 29 липня 2021 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання з цивільними позовами, заходами забезпечення, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, обвинувачений ОСОБА_6 25 червня 2021 року, приблизно о 18 год. 12 хв., знаходячись в сквері поблизу будинку №2 «А» по вул. С. Петлюри у м. Львові, переслідуючи корисливий мотив, маючи умисел на відкрите заволодіння чужим майном, повторно, підійшовши ззаду до потерпілого ОСОБА_11 , та застосувавши фізичне насильство щодо потерпілого, рукою наніс йому удар в потиличну ділянку голови, внаслідок якого потерпілий ОСОБА_11 , впав на землю, після чого ОСОБА_6 наніс ще два удари ногою по голові та тулубу потерпілого, після чого відкрито заволодів особистими речами потерпілого, а саме: золотим ланцюжком приблизною вагою 9 грам, вартістю 9 000 гривень, який зірвав з шиї потерпілого, сумкою чорного кольору, яка матеріальної цінності для потерпілого не становить, всередині якої знаходився мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 5A» вартістю 1000 гривень, з сім карткою оператора «Київстар», ключ від дверного замка в квартиру разом з домофонним ключем, два ключі від автомобіля марки «Volkswagen Passat B5», які матеріальної цінності для потерпілого не становлять. Після вчинення злочину ОСОБА_6 з місця події втік. Внаслідок вказаних протиправних дій потерпілому ОСОБА_11 заподіяно матеріальної шкоди на загальну суму 10 000 гривень.

Окрім цього, обвинувачений ОСОБА_6 02 липня 2021 року, приблизно о 18 год. 00 хв., знаходячись на сходовій клітці між 2 та 3 поверхами в під`їзді №2 будинку АДРЕСА_3 , з метою заволодіння чужим майном, діючи протиправно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, вчинив напад на потерпілого ОСОБА_12 , завдав удари кулаками по голові, тулубу, кінцівках, потерпілого, кинув останнього на сходову клітку, чим спричинив: тупу черепно-мозкову травму у вигляді лінійно-подібного перелому потиличної кістки зліва з переходом на верхню стінку лівої пірамідки, крововиливів в м`які мозкові оболонки в обох тім`яних та лобних, правій скроневій частках, крововиливів в речовину головного мозку в лівій півкулі та в лобній і скроневій частках правої півкулі головного мозку та в ділянці стовбура мозку з втраченою будовою її, перелому кісток носу та дистальної частини носової перетинки, котра ускладнилась набряком-набуханням речовини головного мозку та розвитком поліорганної недостатності, вказана тупа черепно-мозкова травма утворилась прижиттєво, могла виникнути 02.07.2021 року від дії тупих предметів чи при ударі до таких, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент її спричинення та перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Подолавши опір потерпілого ОСОБА_12 , обвинувачений ОСОБА_6 заволодів особистим майном потерпілого, а саме: мобільним телефоном марки «Huawei Y5» вартістю 816 гривень, 67 копійок, із сім-карткою оператора мобільного зв`язку з абонентським номером НОМЕР_1 , наплічною сумкою, в середині якої було художнє приладдя та парасоля, які матеріальної цінності не становлять, завдавши потерпілому майнової шкоди на суму 816 гривень 67 копійок. Після вчинення злочину обвинувачений ОСОБА_6 із викраденим майном з місця події втік.

Окрім цього, обвинувачений ОСОБА_6 02.07.2021 року, приблизно о 18 год. 00 хв., знаходячись на сходовій клітці між 2 та 3 поверхом в під`їзді №2 будинку АДРЕСА_3 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, діючи протиправно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, завдав удари кулаками по голові, тулубу, кінцівках, потерпілого ОСОБА_12 , кинув його на сходову клітку, чим спричинив: тупу черепно-мозкову травму у вигляді лінійно-подібного перелому потиличної кістки зліва з переходом на верхню стінку лівої пірамідки, крововиливів в м`які мозкові оболонки в обох тім`яних та лобних, правій скроневій частках, крововиливів в речовину головного мозку в лівій півкулі та в лобній і скроневій частках правої півкулі головного мозку та в ділянці стовбура мозку з втраченою будовою її, перелому кісток носу та дистальної частини носової перетинки, котра ускладнилась набряком-набуханням речовини головного мозку та розвитком поліорганної недостатності, вказана тупа черепно-мозкова травма утворилась прижиттєво, могла виникнути 02.07.2021 року від дії тупих предметів чи при ударі до таких, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент її спричинення та перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, внаслідок чого ІНФОРМАЦІЯ_2 потерпілий ОСОБА_12 , у приміщенні лікувального закладу помер.

Не погоджуючись із цим вироком, обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 звернулися з апеляційними скаргами.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить оскаржений вирок скасувати та винести новий вирок, з урахуванням його пояснень, призначити йому більш м`яке покарання, що надасть можливість вступити на службу в ЗСУ та підтримувати його сім`ю в цей тяжкий для України час.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений покликається на упереджене ставлення до нього прокурора, який впливав на свідків, даючи їм підказки, тим самим перешкоджаючи повноцінному дослідженню доказів. На неодноразові скарги про порушення його прав суд не реагував. Вказує, що під час проведення обшуку були значні порушення, оскільки посторонні люди під час відеофіксації підказували слідчому, що робити. Зазначає, що твердження суду про непослідовність його показань є неправдивими, оскільки під час судового розгляду прокурор постійно перебивав його, зруйнував хід його пояснень, не давав висловити свою думку. Неправомірності дій слідчого ніхто не перевіряв. Суд не захотів дослухатись до його пояснень, проігнорував визнання ним вини та щиросердність його каяття. Твердження прокурора та хибна думка суду значно погіршила його ситуацію в суді. На його та його захисника заперечення ніхто не реагував. Він є юридично неграмотною людиною, висловлюється своїми словами, які, можливо, є незрозумілими для суддів, але намагався допомогти справедливому розгляду справи в суді.

Зазначає, що твердження про залякування ним свідків є відвертою брехнею. Він не міг і не хотів нікого залякувати. Наведене підтверджує вплив прокурора на свідків, яким було подано його як злочинця, який ні перед чим не зупиниться. Суд не захотів брати до уваги всі пом`якшуючі покарання обставини, а саме, що він щиросердечно визнав вину, у скоєному розкаявся, є батьком двох малолітніх дітей, хоче служити у лавах ЗСУ та захищати Батькіщину.

Захисник ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просить вирок Залізничного районного суду м. Львова від 22 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 змінити в частині призначеного покарання, призначити обвинуваченому мінімальне покарання, яке є співрозмірним його діянням та особі обвинуваченого.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що призначене ОСОБА_6 покарання є надмірно суворим, оскільки той є людиною молодого віку, має на утриманні дитину неповнолітнього віку, хоча документів, які підтверджують батьківство, відшукати не вдалося, ОСОБА_6 співчуває потерпілій стороні та просив у неї вибачення, хоч потерпілі й просили призначити йому покарання у вигляді 18 років позбавлення волі, шляхом складання вчиненого.

Сторона захисту вважає, що ОСОБА_6 не заслуговує на максимальне покарання, визначене санкцією ч. 4 ст. 187 КК України, та просить призначити йому мінімальне покарання за вчинене ним.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали подані апеляційні скарги, при цьому ОСОБА_6 просив пом`якшити йому покарання, оскільки у нього на утриманні є малолітня дитина та він щиро розкаюється у вчиненому.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Потерпіла ОСОБА_9 та представник потерпілого ОСОБА_13 - адвокат ОСОБА_10 заперечили проти задоволення апеляційних скарг, зазначивши, що ОСОБА_6 про щире каяття зазначає формально, жодних дій, які підтверджують його розкаяння не вчинив.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, що в апеляційних скаргах не оспорюється, а тому апеляційний суд не перевіряє оскаржений вирок в цій частині.

Стосовно доводів апеляційних скарг про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та його особі, то такі, на переконання колегії суддів, в ході апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєних злочинів, які відносяться до тяжких та особливо тяжких злочинів (станом на день їх вчинення), застосування фізичного насильства щодо обох потерпілих, - ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , один з яких є небезпечним для життя в момент заподіяння, а також вчинення злочинів повторно, його наслідки, - які спричинили смерть потерпілого ОСОБА_12 ; особу обвинуваченого, який нейтрально характеризується за місцем проживання, знаходиться на обліку і лікуванні в Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері з розладами поведінки та особистості внаслідок вживання опіоїдів, раніше неодноразово судимий за аналогічні злочини, систематичність вчинення ним злочинних дій, а також вчинення інкримінованих злочинів, будучи звільненим від відбування покарання з випробувальним терміном, посткримінальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 після вчинених численних злочинів, а саме: залишення потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , після застосування фізичного насильства, без допомоги, а після цього вчинення нових злочинів, що унеможливлює наявність щирого каяття та висловлення жалю з приводу вчиненого, його небажання стати на шлях виправлення, змінити поведінку, невизнання ним вини та намагання ввести суд в оману шляхом надання неправдивих показань, зокрема з приводу погроз йому під час досудового розслідування, на підставі чого були внесені відомості в ЄРДР, та за результатом проведення досудового розслідування постановою від 03 жовтня 2024 року закрито кримінальне провадження з підстав того, що такі показання не знайшли свого підтвердження. Крім цього, обвинувачений ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду жодним чином не відшкодував, та не намагався відшкодувати заподіяну ним шкоду потерпілим, добровільно не повернув викрадених речей, не вибачився, а навпаки, навіть під час розгляду справи в судовому порядку, намагався залякувати свідків, з метою ненадання ними показань, зокрема, це стосується потерпілого ОСОБА_11 , який надавав пояснення 27 березня 2023 року, - твердження якого про безумовне впізнання обвинуваченого як особи, яка вчинила щодо нього злочин, викликало неприховану агресію обвинуваченого щодо потерпілого, внаслідок чого, судом було звернуто увагу обвинуваченого на недопустимість вказаних дій - щодо залякування потерпілого під час надання ним показань. Суд першої інстанції дійшов висновку, що усі наведені обставини вказують на крайню ступінь моральної деградації обвинуваченого ОСОБА_6 , нехтування ним цінностями людського життя, відсутність будь-якої поваги до людей та його високу суспільну небезпеку. Крім цього, врахував відсутність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого та обставини, які його обтяжують - рецидив злочину та вчинення злочину щодо особи похилого віку.

З урахуванням особи обвинуваченого й обставин вчинення злочинів, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень ОСОБА_6 слід призначити покарання: за ч. 2 ст. 186 КК у виді 6 років позбавлення волі; за ч. 4 ст. 187 КК України у виді 14 років позбавлення волі із конфіскацією майна, що перебуває у власності ОСОБА_6 ; за ч. 2 ст. 121 КК України у виді 10 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначив ОСОБА_6 покарання у виді 14 років позбавлення волі із конфіскацією майна, що перебуває у власності ОСОБА_6 . На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання за цим вироком шляхом часткового складання приєднав ОСОБА_6 невідбуте ним покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2021 року та за сукупністю вироків, остаточно обрав йому покарання у виді 15 років позбавлення волі із конфіскацією майна, що перебуває у власності ОСОБА_6 .

На переконання колегії суддів апеляційного суду, місцевий суд в повній мірі дослідив матеріали провадження та надав правильну оцінку особі обвинуваченого, визначив міру покарання, співмірну з учиненими ОСОБА_6 злочинами та таку, що відповідає його особі.

Аналізуючи викладені в апеляційних скаргах сторони захисту доводи про можливість пом`якшення призначеного ОСОБА_6 покарання, суд апеляційної інстанції, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який ніде не працює, знаходиться на обліку і лікуванні в Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері з розладами поведінки та особистості внаслідок вживання опіоїдів, раніше засуджувався за вчинення умисних корисливих злочинів, інкриміновані йому злочини вчинив, будучи звільненим від відбування покарання з випробувальним терміном, наслідки вчинених обвинуваченим злочинів, зокрема смерть потерпілого ОСОБА_12 , його посткримінальну поведінку, зокрема залишення потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , після застосування фізичного насильства, без допомоги, подальше залякування потерпілого ОСОБА_11 з метою ненадання ним показань, те, що заподіяну ним шкоду не відшкодував та навіть не намагався відшкодувати, вини не визнав та у вчиненому не розкаявся, не вбачає правових підстав вважати призначене судом першої інстанції покарання явно несправедливим, у зв`язку з його суворістю та можливістю призначення обвинуваченому ОСОБА_6 більш м`якого покарання.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому злочинів, а саме вчинення таких з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, з застосуванням насильства щодо потерпілих, що призвело до тяжких наслідків, зокрема смерті потерпілого ОСОБА_12 .

Доводи обвинуваченого про можливість пом`якшення призначеного йому покарання, з огляду на визнання ним вини та щиросердність його каяття, суд апеляційної інстанції вважає неспроможними, оскільки у суді першої інстанції ОСОБА_6 вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів не визнав, зазначивши, що належні потерпілому ОСОБА_11 мобільний телефон та ключі від автомобіля він знайшов біля смітників, а належну потерпілому ОСОБА_12 наплічну сумку з мобільним телефоном - у кущах. При цьому пояснити, чому він підштовхував дружину взяти на себе відповідальність щодо виявлених під час обшуку у квартирі ключів від автомобіля «Volkswagen Passat B5» не зміг. Стосовно виявленої на його одязі крові потерпілого ОСОБА_12 зазначив, що сумка, яку він знайшов, теж була в крові, тому він замастив нею руки, які витер об власні штани; на кросівках кров опинилася тому, що він копнув цю сумку. Пізніше ОСОБА_6 суду розповів, що штани зі слідами крові йому підкинули працівники поліції під час обшуку. Зазначав також про заподіяння йому тілесних ушкоджень під час досудового розслідування з метою надання ним пізнавальних показань щодо інкримінованих злочинів.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6 також вказує на упереджене ставлення щодо нього прокурора та порушення його прав, оскільки суд не захотів дослухатись до його пояснень та не взяв до уваги всі пом`якшуючі покарання обставини, зокрема те, що він щиросердно визнав вину.

Втім, як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_6 , на виконання вимог ст. 351 КПК України, у суді першої інстанції надав довільні показання, після чого був допитаний учасниками процесу та судом.

При цьому на підставі показань обвинуваченого стосовно нанесення йому в ході досудового розслідування тілесних ушкоджень, з метою надання ним визнавальних показань, до Єдиного реєстру досудових розслідувань 6 червня 2024 року було внесено відомості №0000815, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України. Однак, згідно з постановою старшого слідчого першого відділу ТУ ДБР, розташованого в м. Львові, від 3 жовтня 2024, кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення.

Водночас, безумовне впізнання ОСОБА_6 потерпілим ОСОБА_11 під час надання ним показань 27 березня 2023 року, як особи, яка вчинила щодо нього злочин, викликало, всупереч апеляційних доводів, неприховану агресію обвинуваченого щодо потерпілого, внаслідок чого суд звернув увагу на недопустимість дій щодо залякування потерпілого.

Наведене, у сукупності з тим, що обвинувачений ОСОБА_6 заподіяну потерпілим шкоду не відшкодував та не намагався таку відшкодувати, викрадених речей добровільно не повернув, перед потерпілими не вибачився, свідчить про абсолютну відсутність розкаяння з боку обвинуваченого та відсутність усвідомлення ним негативних наслідків своїх дій, зокрема того, що смерть потерпілого ОСОБА_12 є безповоротною та невиправною.

Покликання на упередженість прокурора не ґрунтується на матеріалах справи, адже обвинувачений, вбачаючи будь-які ознаки упередженості щодо нього, міг заявити відвід прокурору, однак таким правом не скористався. Відтак його доводи про упередженість прокурора є голослівними.

Твердження ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що він є неграмотною людиною та висловлюється словами, які, можливо, є незрозумілими для суддів, не спростовують викладених у вироку висновків, у тому числі і щодо обраної обвинуваченому міри покарання, оскільки судді, відповідно до визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» вимог, за своїм професійним рівнем володіють достатніми знаннями для розуміння висловлювань учасників процесу, у тому числі тих, хто не має юридичної освіти.

Наявність у ОСОБА_6 малолітніх дітей, про що вказано в апеляційних скаргах, його вік не знижують ступінь тяжкості скоєних злочинів та не вказують про можливість та наявність правових підстав для призначення більш м`якого покарання.

Колегія суддів критично ставиться до твердження ОСОБА_6 про його намір вступити до лав ЗСУ, оскільки, як відомо, воєнний стан в Україні оголошено 24 лютого 2022 року; стаття 616 КПК України передбачає, у разі введення воєнного стану, право підозрюваного, обвинуваченого, які під час досудового розслідування або судового розгляду тримаються під вартою, звернутися до прокурора з клопотанням про ініціювання перед слідчим суддею або судом питання про скасування цього запобіжного заходу для продовження та/або проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період. Втім ОСОБА_6 , перебуваючи під вартою з 29 липня 2021 року, знаючи про оголошений в Україні воєнний стан, маючи достатньо часу для реалізації свого наміру захищати Батьківщину, таким правом не скористався, що, на думку колегії суддів, свідчить про певну маніпуляцію з боку обвинуваченого з метою пом`якшення йому покарання.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що сама лише незгода обвинуваченого з призначеним йому покаранням не може бути достатньою підставою для його пом`якшення.

Суд апеляційної інстанції за наслідками перегляду оскарженого вироку доходить висновку, що призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.

За таких обставин, апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 про надмірну суворість призначеного обвинуваченому покарання та можливість пом`якшення призначеного покарання, є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б слугували підставами для зміни оскарженого вироку в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Враховуючи вищезазначене, колегією суддів не встановлено правових підстав для зміни чи скасування вироку Залізничного районного суду м. Львова від 23 жовтня 2024 року, за доводами апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 .

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Залізничного районного суду м. Львова від 23 жовтня 2024 року про щодо ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4