ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000921 за апеляційними скаргами представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 та захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 15.02.2023,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Курської області РФ, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України на 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

15.09.2021 у період часу з 12 год. 30 хв. до 14 год. 25 хв., ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків з його братом ОСОБА_11 , у ході конфлікту, який переріс у бійку, взяв зі столу кухонний ніж та, тримаючи його у лівій руці, завдав ножем один удар ОСОБА_11 в область грудної клітини справа, спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер на місці вчинення злочину.

В апеляційній скарзі представник потерпілого просить вирок суду скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України, та призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що у діях ОСОБА_9 відсутній умисел на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки удар ножем обвинувачений наніс в межах необхідної оборони.

Звертає увагу, що у вироку не зазначені відомості про допит свідка ОСОБА_12 , який охарактеризував обвинуваченого та потерпілого, та розповів, що зі слів ОСОБА_9 , обвинувачений не мав умислу на вбивство свого брата, а лише захищався від його нападу.

Також суд, не надав належну оцінку показанням обвинуваченого щодо події та наявним у справі доказам.

Окрім цього зазначив, що потерпіла не має претензій до ОСОБА_9 , оскільки він щиро розкаявся та відшкодував завдану їй шкоду.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_9 з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 118 КК України та призначити йому покарання в межах санкції цієї статті.

При цьому просить дослідити дані щодо особи потерпілого, а саме медичну карту потерпілого, яку витребувати з Державної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3», доручити органу досудового розслідування провести повторний слідчий експеримент, за результатами якого призначити судово-медичну експертизу.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що суд неправильно встановив обставини провадження та дійшов безпідставного висновку про наявність у обвинуваченого умислу на вбивство брата, оскільки ОСОБА_9 наніс ОСОБА_11 удар ножем з метою самозахисту.

Вказав на відсутність у вироку посилання на показання свідка ОСОБА_12 , що вказує на порушення положень ст. 94 КПК України.

Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань про витребування медичної документації щодо померлого ОСОБА_11 , про проведення повторного слідчого експерименту на місці вчинення злочину та про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення.

Крім того, звернув увагу, що у вироку не відображено позицію потерпілої ОСОБА_10 щодо відсутності претензій до обвинуваченого у зв?язку з його щирим каяттям та відшкодуванням завданої злочином шкоди.

Зазначає, що суд не надав оцінку показанням обвинуваченого та не врахував висновок судової експертизи №09/1517-С/2021 від 16.09.2021 щодо наявності у обвинуваченого тілесних ушкоджень, що підтверджує його показання щодо самозахисту та помилково зазначений факт визнав лише обставиною, що пом?якшує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірною поведінкою з боку потерпілого. Звертає увагу, що відсутність умислу на вбивство також підтверджує факт одноразового спричинення обвинуваченим удару ножем, не зважаючи на те, що після події потерпілий, відповідно до висновку експертизи, був живий ще близько 30 хв.

Звертає увагу, що слідчий експеримент було проведено у кабінеті слідчого, а не на місці події, за відсутності судово-медичного експерта та у протоколі слідчої дії не відображено події, що передували спричиненню обвинуваченим ножового поранення. Також зазначає, що на момент проведення слідчого експерименту ОСОБА_9 перебував у стані алкогольного сп?яніння та сильного душевного хвилювання, що унеможливило точне та повне відтворення ним обставин події.

Також суд не надав у вироку оцінку показанням свідка ОСОБА_12 , який негативно охарактеризував ОСОБА_11 , а також не врахував стан сильного алкогольного сп?яніння ОСОБА_11 .

Крім цього прокурор Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_13 на вирок суду подав апеляційну скаргу, від якої відмовився до закінчення апеляційного розгляду.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, представника потерпілої в підтримку своїх апеляційних скарг, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за обставин, викладених у вироку, та кваліфікація його дій є правильними і ґрунтуються на належних та допустимих доказах, що були безпосередньо досліджені в суді першої інстанції та отримали належну оцінку.

Допитаний у судовому засіданні у суді першої інстанції ОСОБА_9 підтвердив, що 15.09.2021 додому прийшов брат, який перебував у нетверезому стані та почав ображати обвинуваченого, погрожувати вбивством та наносити удари. Після того як ОСОБА_11 узяв в руки ніж, він перелякався та схопив лівою рукою кухонний ніж, який лежав на столі поруч, після чого наніс ним один удар у грудну клітину потерпілого. Механізм спричинення тілесних ушкоджень не пам?ятає, проте стверджував, що спричинив ОСОБА_11 удар кухонним ножем внаслідок протиправних дій брата з метою самозахисту.

Однак, доводи сторони захисту про те, що на момент спричинення потерпілому тілесних ушкоджень ОСОБА_9 перебував у стані необхідної оборони, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 26 квітня 2002 року, при з`ясуванні наявності загрози охоронюваним законом правам та інтересам особи, що захищається від суспільно небезпечного посягання, необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Отже, виходячи з наведеного, право на необхідну оборону виникає лише за певних умов, визначених законом. Згідно з положеннями ст. 36 КК ці умови полягають у такому:

1) оборона визнається необхідною лише у випадку, якщо дії, що становлять її зміст, вчинено з метою захисту охоронюваних законом: а) прав та інтересів особи, яка захищається; б) прав та інтересів іншої особи (фізичної чи юридичної); в) суспільних інтересів; г) інтересів держави;

2) оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК;

3) за загальним правилом необхідна оборона має бути своєчасною - право на неї втрачається після того, як посягання було припинено або закінчено, і необхідність застосування засобів захисту відпала;

4) посягання має бути реальним, а не існувати лише в уяві того, хто захищається;

5) шкода при необхідній обороні може бути заподіяна тільки тому, хто посягає;

6) при необхідній обороні допускається заподіяння лише такої шкоди, яка є необхідною і достатньою в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Жодного доказу, що свідчив би про те, що відносно ОСОБА_9 було вчинено суспільно небезпечне посягання, під час досудового розслідування та судового розгляду не здобуто.

З протоколу огляду місця події від 15.09.2021 вбачається, що в ході огляду місця події біля трупу чи в його руках не було виявлено ніж, яким ОСОБА_11 , зі слів обвинуваченого, погрожував йому вбивством.

При цьому обвинувачений стверджує, що ніж, з яким нібито нападав на нього потерпілий, не переміщав. Інших осіб у приміщенні квартири на момент події не було.

Під час слідчого експерименту, проведеного 16.09.2021 за участі захисника, обвинувачений про напад на нього з боку потерпілого із застосуванням ножа не вказував, зазначав лише про факт нанесення йому потерпілим декількох ударів руками, стиснутими в кулак.

Тому доводи апеляційних скарг щодо погрози потерпілим обвинуваченому ножем в ході апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження.

Так відповідно до висновку експертизи №10-12/2150-С/21 від 25.10.2021 причиною смерті ОСОБА_11 стало проникаюче колото-різане поранення грудної клітки внаслідок дії одностороннєгострого плоского, типу клинка ножа, предмету, довжиною ранового каналу 13 см., яке утворилося в термін не більше ніж 30 хв. до настання смерті. Також у потерпілого виявлено садно в лобній частині праворуч, яке утворилось в термін близько 1 доби до настання смерті. У крові трупа виявлено етиловий спирт в кількості 4,26%.

Наявність на тілі обвинуваченого ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень у виді саден та синців на обличчі, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №09/1517-С/2021 від 16.09.2021 могли бути спричинені унаслідок нанесення не менше 4 ударів руками, підтверджує встановлений досудовим розслідуванням факт неправомірної поведінки з боку потерпілого, однак, всупереч доводам сторони захисту, не свідчить про наявність суспільно небезпечного посягання на обвинуваченого.

Тому, з огляду на викладені обставини, враховуючи встановлену обстановку на місці вчинення злочину, бійку між потерпілим та обвинуваченим, відсутність ножа, яким нібито здійснював суспільно небезпечне посягання потерпілий на обвинуваченого, наявність у крові потерпілого 4,26 % етилового спирту, що відповідає тяжкому алкогольному отруєнню, суд приходить до висновку про те, що в даному випадку твердження ОСОБА_9 про небезпечне посягання щодо нього з боку потерпілого, від якого він мав захищатись, є надуманим.

Доводи апеляційних скарг щодо визнання протоколу проведення слідчого експерименту недопустимим доказом в ході апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження.

Під час перегляду судом апеляційної інстанції відеозапису проведення зазначеної слідчої дії, вбачається, що обвинувачений під час проведення слідчої дії не повідомляв, що перебуває у стані алкогольного сп?яніння, внаслідок чого не має змоги відтворити обставини події. При цьому чітко та послідовно відтворив обставини, за яких спричинив удар ножем ОСОБА_11 .

Крім того, відповідно до висновку експерта №10-14/19/10-12/2150-С/21 від 25.10.2021 показання підозрюваного ОСОБА_9 , зазначені у протоколі проведення слідчого експерименту, відповідають судово медичним даним в частині механізму та способу спричинення проникаючого колото-різного поранення грудей, наявного на трупі ОСОБА_11 .

З долученого до матеріалів справи протоколу вбачається, що слідчий експеримент було проведено у відповідності до ст. 240 КПК України із залученням понятих, захисника, за результатами проведення слідчої дії було складено протокол з урахуванням вимог статей 104-107 КПК України, який підписаний усіма особами, що брали в ньому участь, зауваження і доповнення у протоколі перед підписами відсутні.

Враховуючи те, що у даному провадженні розслідується факт убивства ОСОБА_11 , слідчим правильно проведено слідчий експеримент саме щодо обставин отримання потерпілим ножового поранення. Відсутність відтворення механізму бійки між обвинуваченим та потерпілим, факт якої ніким не оспорюється та не впливає на кваліфікацію дій ОСОБА_9 , не є істотним порушенням КПК та, всупереч доводам сторони захисту та представника потерпілої, не тягне за собою визнання недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту.

Щодо апеляційних доводів про визнання зазначеного протоколу недопустимим доказом внаслідок проведення слідчої дії в кабінеті слідчого за відсутності експерта, то й вони є необґрунтованими з огляду на таке.

Положення статті 240 КПК не вимагають від слідчого проводити слідчий експеримент за участі експерта та виключно на місці події злочину, а тому, оскільки вказані слідчі дії за участю обвинуваченого проводилися виключно з метою відтворення механізму спричинення потерпілому тілесного ушкодження, проведення такої слідчої дії в службовому кабінеті слідчого не свідчить про недопустимість її результатів як доказу, що узгоджується з позицією ВС, викладеною в постанові від 14.07.2022 у справі №607/12407/16к.

Тому суд не вбачає підстав для визнання зазначеного доказу недопустимим.

Всупереч апеляційним доводам представника потерпілої та захисника, показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були допитані у місцевому суді та досліджені апеляційним судом, жодним чином не спростовують висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_11 .

Зазначені свідки не були безпосередніми очевидцями події та лише характеризують особи ОСОБА_9 та ОСОБА_11 як таких, що схильні до вживання алкогольних напоїв. Всупереч доводам апелянтів, характеристика ОСОБА_11 як особи, схильної до агресії та дещо більш фізично розвиненого порівняно з братом-близнюком, сама по собі не свідчить про факт нападу на обвинуваченого з боку потерпілого. При цьому свідок ОСОБА_12 повідомив місцевому суду, що одразу після події обвинувачений говорив йому, що ОСОБА_11 того дня кілька разів його вдарив, однак, про напад потерпілого на обвинуваченого з ножем свідок не вказував.

Медичні документи потерпілого не є такими, що прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у цьому провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а тому не є належними доказами. Тому недослідження місцевим судом цих документів не є неповнотою судового розгляду.

Ступінь сп`яніння потерпілого, всупереч доводам апелянтів, не свідчить про вчинення ним суспільно небезпечного посягання на обвинуваченого.

Тому, з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, взаємини обвинуваченого з потерпілим, що передували події, враховуючи знаряддя вчинення злочину, а саме кухонний ніж, який обвинувачений взяв зі столу, локалізацію спричиненого тілесного ушкодження, яке було нанесене в область грудної клітини ОСОБА_11 , спосіб його спричинення, а саме утворення ранового каналу довжиною 13 см, що свідчить про нанесення удару зі значною силою, колегія суддів дійшла висновку про наявність умислу у ОСОБА_9 на вбивство потерпілого та правильну кваліфікацію місцевим судом його протиправного діяння.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 115 КК України.

Отже, підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_9 на ст.118 КК України, про що вказують апелянти у апеляційних скаргах, немає.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вимоги закону, передбачені ст. 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення відповідно до ст. 12 КК України, особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності; обставину, яка пом`якшує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного поведінкою потерпілого; обставину, яка його обтяжує, а саме вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Разом з цим доводи апелянтів про наявність у обвинуваченого щирого каяття є безпідставним.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винуватим своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Однак з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_9 під час досудового розслідування та судового розгляду свою вину у вчиненні кримінального правопорушення фактично не визнавав, що вказує на відсутність критичного ставлення до злочинної діяльності, та не вказує на наявність щирого каяття.

Колегія суддів враховує думку потерпілої про відсутність претензій до обвинуваченого, проте суд зважає на те, що ОСОБА_10 є сестрою як обвинуваченого так і потерпілого та будь-яких доказів про відшкодування ОСОБА_9 їй збитків не надала.

Отже, місцевий суд взяв до уваги всі обставини, які враховуються під час призначення покарання та призначив покарання, наближене до мінімального, передбаченого санкцією статті. Інших обставин, які б давали підстави для пом`якшення покарання, учасниками провадження не зазначено та колегією суддів під час перегляду вироку суду не встановлено.

Таким чином, призначене ОСОБА_9 покарання в повній мірі відповідає вимогам кримінального законодавства, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Враховуючи викладене, підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_9 колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційні скарги представника потерпілої та захисника не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 та захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтави від 15.02.2023, щодо ОСОБА_9 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк, з дня отримання копії ухвали.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4