Провадження №1-в/127/202/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Грушвиця Рівненського району Рівненської області, до засудження проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, засудженого 23.02.1998 Волинським обласним судом, з урахуванням ухвали Волинського обласного суду від 24.05.2000, за ст. 69, ч. 3 ст. 142, п. п. "а", "г", "і" ст. 93, ч. 1 ст. 222 Кримінального кодексу України, із застосуванням ст. 42 Кримінального кодексу України, до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна,

про звільнення від відбування покарання,

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_3 та його захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання.

Клопотання мотивоване тим, що засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)». Вважає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини відпали обґрунтовані підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань, а подальше його тримання під вартою порушує ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Крім того, відповідно до висновків Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України № 2» та в інших справах, довічне ув`язнення порушує Конвенцію, тобто є катуванням, нелюдським, жорстоким, таким, що принижує гідність, поводженням чи покаранням. Крім того, посилаючись на ст. 49 КК України (в редакції 1960 року), ст. 80 КК України (в редакції 2001 року), ст. 152 КВК України, оскільки він відбув більше 15 років строку покарання, а термін давності виконання обвинувального вироку відносно нього становить 15 років, вважає, що строк давності виконання обвинувального вироку вже закінчився. На підставі цього просить застосувати до нього строк давності, припинити катування, звільнити від відбування покарання.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 підтримав свої вимоги з підстав, зазначених у письмових клопотаннях, та просив звільнити його від відбування покарання. Пояснив, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)». На даний час відбув більше 27 років покарання у виді позбавлення волі. Вважає, що покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає положенням Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод а також практиці Європейського суду з прав людини та відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відпали обґрунтовані підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань. Також він бажає служити в ЗСУ. Вважає, що подальше виконання вироку є катуванням, жорстоким поводженням, що принижує його гідність.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 підтримав клопотання свого підзахисного з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити в повному обсязі. Засуджений відбуває покарання тривалий час, вважає, що за цей час відпали підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань. Строк його покарання має бути переглянуто. Просив клопотання задовольнити та звільнити засудженого від відбування покарання.

Прокурор ОСОБА_4 заперечив проти задоволення клопотання засудженого, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю. Окрім того, зазначив, що засуджені до довічного позбавлення волі відповідно до вимог чинного законодавства можуть звернутися до суду відповідно до положень статті 82 Кримінального кодексу України, а також до Президента України з проханням про помилування. Просив в задоволенні клопотання відмовити.

Дослідивши матеріали клопотань засудженого, заслухавши його доводи, позицію захисника, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України слідує, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Судом встановлено, що вироком Волинського обласного суду від 23.02.1998 ОСОБА_3 визнано винним за ст. 69, ч. 1 ст. 222, ч. 3 ст. 142, п. п. «а», «г», «і» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) та на підставі ст. 42 КК України засуджено до смертної кари з конфіскацією майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 31.03.1998 вирок Волинського обласного суду від 23.02.1998, щодо ОСОБА_3 залишено без змін.

Тобто, кримінально-правові наслідки даних діянь визначалися законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час їх вчинення, таким законом передбачалась найсуворіша міра покарання - у виді смертної кари.

11 березня 1997 року Президентом України оголошений мораторій на виконання смертної кари. Рішенням № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року Конституційний Суд України визнав неконституційними положення Кримінального кодексу стосовно смертної кари. Таким чином покарання у вигляді смертної кари було замінено довічним ув`язненням відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року.

Таким чином, положення статті 93 КК України (в редакції 1960 року), яке передбачало смертну кару як вид покарання, Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99, було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). На виконання цього рішення Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального, Виправно-трудового кодексів України, яким покарання у виді смертної кари було змінено на довічне позбавлення волі, даний закон набрав чинність з дня його опублікування - тобто з 04 квітня 2000 року.

22.02.2000 Верховною Радою України Законом України № 1483-ІІІ внесено зміни до Кримінального Кодексу України (в редакції 1960 року), Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України і статтю 24 КК України, яка передбачала виняткову міру покарання «смертна кара» - виключено, а КК України доповнено ст. 25-2 КК України, згідно якої найсуворішою мірою покарання є «довічне позбавлення волі».

Ухвалою Волинського обласного суду від 24.05.2000, покарання призначене ОСОБА_3 у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.

Так у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Таким чином, твердження засудженого з приводу того, що такий вид покарання йому не міг бути призначений, не відповідає фактичним обставинам справи.

На даний час ОСОБА_3 відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

Так, статтею ст. 51 КК України визначено два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Пунктами 2, 3 частини 1 статті 537 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Загальні засади кримінального судочинства, як і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та практика Європейського Суду з прав людини, на які посилається засуджений та його захисник, в даному випадку не надають повноважень суду для вирішення питання про звільнення особи від подальшого відбування покарання, призначеного вироком, який набрав законної сили, в тому числі і з огляду на наявне на даний час законодавче регулювання таких правовідносин та питань щодо відбуття особами такого виду покарання як довічне позбавлення волі.

У справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20.05.2014 Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава-відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати особам засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою-відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

Крім того, постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) підкреслено, що Європейським судом з прав людини прийнято рішення від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України», яке 09.09.2019 набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Цим рішенням визнано, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи грунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Так, Велика Палата Верховного Суду в своєму рішенні від 08.07.2020 про перегляд судових рішень на підставі рішення ЕСПЛ у справі «Петухов проти України № 2», дійшов висновку, що довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції.

Згідно ч. 2 ст. 22 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Аналогічні положення містила ст. 403 КПК 1960 року, який діяв на момент засудження ОСОБА_3 за вказаними статтями КК України 1960 року. Зокрема положенням вказаної статті передбачалось, що вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Вищезазначені рішення суду відносно ОСОБА_3 набрали законної сили і, з огляду на наведені вище положення Закону, підлягають до обов`язкового виконання. При цьому, суд звертає увагу, що у суду відсутні повноваження змінювати їх.

Загальні засади кримінального провадження, а саме на положення ст. 7, ч. 6 ст. 9, ст. 12 КПК України, як і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та практика Європейського Суду з прав людини, на які посилається засуджений та його захисник, в даному випадку не надають повноважень суду для вирішення питання про звільнення особи від подальшого відбуття покарання, призначеного вироком, що набрав законної сили, в тому числі і з огляду на наявне на даний час законодавче регулювання таких правовідносин та питань щодо відбуття особами такого виду покарання як довічне позбавлення волі.

Суд також звертає увагу і на ту обставину, що ОСОБА_3 засуджений за умисне вбивство при обтяжуючих обставин.

Згідно ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), яка діяла на момент вчинення ОСОБА_3 злочинів, умисне вбивство при обтяжуючих обставинах: а) з корисливих мотивів; б) з хуліганських мотивів; в) вчинене у зв`язку з виконанням потерпілим службового або громадського обов`язку; г) двох або більше осіб; д) жінки, яка завідомо для винного була в стані вагітності; е) вчинене з особливою жорстокістю або способом, небезпечним для життя багатьох осіб; ж) вчинене з метою приховати інший злочин або полегшити його вчинення, а так само поєднане з згвалтуванням; з) вчинене особливо небезпечним рецидивістом або особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 95 - 97 цього Кодексу; и) вчинене на замовлення; і) вчинене за попереднім зговором групою осіб або організованою групою, карається позбавленням волі на строк від 8 до 15 років або смертною карою, з конфіскацією, крім того, майна у випадках, передбачених пунктом «а» цієї статті.

Тобто, кримінально-правові наслідки даних діянь мали б визначатися законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час їх вчинення, таким законом передбачалась найсуворіша міра покарання - у виді смертної кари.

Разом з тим, 22.02.2000 Верховною Радою України Законом України № 1483-ІІІ внесено зміни до Кримінального Кодексу України (в редакції 1960 року), Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України і статтю 24 КК України, яка передбачала виняткову міру покарання «смертна кара» - виключено, а КК України доповнено ст. 25-2 КК України, згідно якої найсуворішою мірою покарання є «довічне позбавлення волі».

За змістом ст. 6 КК України (в редакції 1960 року) злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв під час вчинення цього діяння. Закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання. Закон, що встановлює караність діяння або посилює покарання, зворотної сили не має.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Згідно з ч. 3 ст. 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 КК України якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Таким чином, положення статті 93 КК України (в редакції 1960 року), яке передбачало смертну кару як вид покарання, Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99, було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). На виконання цього рішення Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального, Виправно-трудового кодексів України, яким покарання у виді смертної кари було змінено на довічне позбавлення волі, даний закон набрав чинність з дня його опублікування - тобто з 04 квітня 2000 року.

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03).

Так у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Слід також зазначити, що ст. 25 КК України в редакції 1960 року, чинній на час вчинення злочинів, за які засуджено ОСОБА_3 , дійсно передбачала можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`ятнадцяти років.

Разом з тим, поза увагою засудженого залишилися положення ст. 25-2 КК України в редакції 1960 року, норми якої передбачали можливість призначення судом покарання у виді довічного позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину.

Таким чином, твердження засудженого ОСОБА_3 з приводу того, що такий вид покарання йому не міг бути призначений, не відповідає фактичним обставинам справи та є надуманим.

Окрім того, на даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_3 будь-яким законом не усунута, а тому стверджувати, що засуджений був таким чином підданим катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню, тобто було порушено ст. 3 Європейської конвенції з прав людини, за умови відповідно законодавчого врегулювання такого виду покарання, підстав не вбачається.

У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

Суд зазначає, що відповідно до положень статті 82 Кримінального кодексу України «Заміна покарання або його невідбутої частини більш м`яким»:

1. Невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

2. У разі заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким засудженого може бути звільнено також і від додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю.

3. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

4. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим:

1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за необережний тяжкий злочин;

2) не менше половини строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин або кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона була засуджена до позбавлення волі;

3) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила нове умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

5. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

6. До осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

7. Якщо особа, відбуваючи більш м`яке покарання, вчинить нове кримінальне правопорушення, суд до покарання за знову вчинене кримінальне правопорушення приєднує невідбуту частину більш м`якого покарання за правилами, передбаченими у статтях 71 і 72 цього Кодексу.

Крім того, суд роз`яснює, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 87 Кримінального кодексу України, помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст. 154 Кримінально-виконавчого кодексу України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. У разі відмови суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання або невідбутої частини покарання більш м`яким повторне подання в цьому питанні стосовно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, за тяжкі і особливо тяжкі злочини до позбавлення волі на строк не менше п`яти років, може бути внесено не раніше ніж через один рік з дня винесення постанови про відмову, а стосовно засуджених за інші злочини та неповнолітніх засуджених - не раніше ніж через шість місяців. Разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі. Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань. Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання. Особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення. Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань. Засуджена особа, якій покарання у виді позбавлення волі на певний строк призначено в порядку заміни більш м`яким покаранням та в якої настало право на застосування умовно-дострокового звільнення, додатково повинна подати до суду звіт про виконання індивідуального плану виправлення та ресоціалізації під час відбування більш м`якого покарання, у тому числі аналіз причин успішності або неуспішності виконання заходів, передбачених зазначеним планом.

Частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено також право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Тобто, чинне законодавство України надає особам, засудженим до довічного позбавлення волі, можливість дострокового звільнення за певних обставин, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. Такою можливістю вправі скористатися і засуджений.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 засуджений 23.02.1998 Волинським обласним судом, з урахуванням ухвали Волинського обласного суду від 24.05.2000, за ст. 69, ч. 3 ст. 142, п. п. "а", "г", "і" ст. 93, ч. 1 ст. 222 Кримінального кодексу України, із застосуванням ст. 42 Кримінального кодексу України, до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)", відбув більше 27 років покарання у виді позбавлення волі. За місцем відбування покарання характеризується посередньо, не працевлаштований, до нього застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення, які на даний час погашені, неодноразово застосовувалися заходи заохочення.

Як встановлено судовому засіданні, згідно витягу з протоколу №9 від 04.04.2023 року комісією установи відмовлено в можливості представлення засудженого до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 82 Кримінального кодексу України, оскільки засуджений не став на шлях виправлення.

Суд зазначає, що згідно ч. 5 ст. 82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Відповідно до ч. ст. 154 Кримінально-виконавчого кодексу України адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Діяльність відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України з питань приймання до цих установ засуджених та осіб, взятих під варту, їх обліку, переміщення під вартою (конвоювання), звільнення з установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, а також з інших питань, пов`язаних з виконанням вироків судів, інших рішень суду визначено Інструкцією, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 08.06.2012 № 845/7 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.06.2012 за № 957/21269 (далі - Інструкція).

Відповідно до п.1 розділу IV Інструкції в установі (СІЗО) створюється комісія, яка розглядає питання про подання, зокрема до суду - матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України), заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 КК України), встановлення адміністративного нагляду згідно із Законом України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі».

Згідно п. 5 та 6 вказаного розділу рішення комісії ухвалюється простою більшістю голосів членів комісії, присутніх на її засіданні. У разі рівного розподілу голосів голос голови комісії є вирішальним.

Засідання комісії оформлюється протоколом засідання комісії з розгляду питань щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України), заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 КК України), встановлення адміністративного нагляду згідно із Законом України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі», переведення засуджених на підставах, встановлених статтями 10, 50, 57, 93, 101, 147, 151-1 КВК України (додаток 17), який підписується головою, членами комісії та секретарем комісії. У разі прийняття рішення про відмову у можливості представлення засудженого до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, у протоколі зазначаються підстави відмови.

Відповідно до п. 9 розділу IV Інструкції на засудженого, стосовно якого прийнято позитивне рішення про подання матеріалів до суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, підрозділ готує до суду подання, яке містить анкетні дані, у тому числі про наявність чи відсутність непогашених та незнятих судимостей, про відбуту частину строку покарання, поведінку засудженого, ставлення до праці та навчання за весь час відбування покарання.

До подання долучається висновок комісії установи (СІЗО), характеристика на засудженого з оцінкою ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення, визначена з використанням підсистеми «КАСАНДРА» Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту, дані про достроково не зняті або не погашені у встановленому законом порядку стягнення, зазначені в абзацах четвертому, шостому-десятому частини першої статті 132 КВК України, та особова справа.

Таким чином, комісія державної установи наділена виключним правом щодо розгляду питань про подання щодо застосування до засуджених осіб, які відбувають покарання у цій колонії, пільг, передбачених КК та КВК України.

З аналізу наведених норм слідує, що висновок про можливість застосування статті 82 КК України повинен ґрунтуватися на аналізі даних про поведінку засудженого за весь час відбуття покарання, в тому числі й на даних щодо особи засудженого в цілому, зокрема: наявності дисциплінарних стягнень і заохочень, ставлення до праці і навчання, адміністрації установи, інших засуджених, підтримання ним соціальних зв`язків, а також інших обставин, що його характеризують.

При цьому, вирішальним є не лише факт відбуття певної частини покарання, а те, що засуджений на день розгляду питання став на шлях виправлення.

Суд звертає увагу, що стаття 82 КК України не є імперативною нормою в частині обов`язкового застосування установою наведеної вище норми. За комісією установи виконання покарань залишається право вирішувати питання про можливість її застосування щодо кожного засудженого індивідуально.

У свою чергу, комісія є колегіальним органом, а рішення на ній приймаються шляхом голосування членів комісії після оцінки комісією всіх обставин, які мають значення для його прийняття. При цьому, для комісії не встановлено обов`язку зазначати у витязі із протоколу її засідання докладних мотивів ухвалення нею того чи іншого рішення. У разі, якщо таке рішення є несприятливим для особи, зазначаються лише підстави для відмови.

Враховуючи викладене, підстав для вилучення даної інформації з особової справи засудженого суд не вбачає.

Слід також зауважити, що у п. 97 рішення ЄСПЛ від 12 лютого 2008 року «Кафкаріс проти Кіпру», ЄСПЛ зазначив, що застосування покарання у вигляді довічного позбавлення волі до дорослого правопорушника саме по собі не заборонене, або не є несумісним зі статтею 3 чи будь-якою іншою статтею Конвенції. А тому, з огляду на вищевикладене довічне позбавлення волі не суперечить і ст. 28 Конституції України. При вирішенні питання, чи можливо в конкретному випадку вважати довічне ув`язнення зменшуваним, суд прагнув встановити, чи могли бути у довічно ув`язненого які-небудь перспективи звільнення. Аналіз судової практики Європейського Суду в цьому питанні свідчить, що коли національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного ув`язнення з метою його пом`якшення, зменшення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимоги статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо твердження засудженого ОСОБА_3 про закінчення терміну давності виконання обвинувального вироку відносно нього, посилаючись при цьому на ст. 49 КК України (в редакції 1960 року), ст. 80 КК України (в редакції 2001 року), ст. 152 КВК України, суд зазначає таке.

Так, згідно ст. 49 КК України 1960 року, обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили , десять років - при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.

Перебіг давності переривається, якщо засуджений ухилиться від відбуття покарання або вчинить до скінчення строків новий злочин, за який судом призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не менше одного року. Обчислення давності в разі вчинення нового злочину починається з моменту його вчинення, а в разі ухилення від відбуття покарання - з моменту з`явлення для відбуття покарання або з моменту затримання засудженого, що переховувався. При цьому обвинувальний вирок не може бути виконано, якщо від часу його винесення минуло п`ятнадцять років і давність не була перервана вчиненням нового злочину.

Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає можливим застосувати давність, довічне позбавлення волі замінюється позбавленням волі на певний строк.

Разом з тим підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України 1960 року є лише такий сплив відповідного строку давності, який закінчився до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо особи, яка вчинила злочин певної тяжкості. Таким чином, строк давності продовжує спливати і в період досудового розслідування, і протягом судового розгляду кримінальної справи, і навіть після оголошення обвинувального вироку суду. Будь-які процесуальні дії протягом цих строків не припиняють їх спливу. Отже, якщо строк давності сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду, то особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності незалежно від того, у якій стадії кримінального процесу знаходиться кримінальна справа щодо цієї особи.

Відповідно до ст. 532 КПК України 2012 року, вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій, ВСУ набирають законної сили з моменту їх проголошення. Ухвали слідчого судді та суду, які не можуть бути оскаржені, набирають законної сили з моменту їх оголошення.

Якщо обвинувальний вирок суду набрав законної сили до закінчення або в день закінчення спливу відповідного строку давності, то особа вважається такою, що піддана законному засудженню за вчинений нею раніше злочин.

Відповідно до ст. 80 КК України 2001 року, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду.

Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.

Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Строк давності виконання обвинувального вироку починає спливати з моменту набрання вироком законної сили і триває весь час, доки вирок не виконується з причин, не пов`язаних з ухиленням особи від його виконання.

Згідно ст. 152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Оскільки статті 49 КК України та 80 КК України 2001 року застосовуються якщо обвинувальний вирок не виконується, а судом з`ясовано, що вирок Волинського обласного суду від 23.02.1998 та ухвала Волинського обласного суду від 24.05.2000 відносно ОСОБА_3 , набули законної сили та почали виконуватись з моменту набрання ними законної сили, суд дійшов висновку, що строк давності до обвинувального вироку Волинського обласного суду від 23.02.1998 та ухвали Волинського обласного суду від 24.05.2000, не застосовується.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання, задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 370-372, 395, 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя