У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000068, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 вересня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Тутове Джанкойського району АР Крим, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , судимої вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 листопада 2023 року за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільненої від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік,

- обвинуваченої за ч. 1 ст. 125 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 вересня 2024 року ОСОБА_6 засуджена за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 200 годин.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 листопада 2023 року, та остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 25 днів.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дня взяття її під варту, після звернення вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11.09. 2024 до виконання, після набрання ним законної сили.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_7 просить вирок змінити, призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу в сумі 850 грн, на підставі ч. 3 ст. 72 КК України вироки Вознесенського міськрайонного суду від 01 листопада 2023 року та від 11 вересня 2024 року виконувати окремо.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник вважає, що вирок підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Зазначає, що судом не враховано, що ОСОБА_6 має на утриманні неповнолітню дитину інваліда, яку виховує сама, повністю визнала вину, щиро розкаялася, просила вибачення у потерпілої та суду, дії, які вона вчинила, відносяться до категорії кримінальних проступків.

Звертає увагу, що поза увагою суду залишилось те, що 01.11.2024 закінчувався іспитовий строк, визначений за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 листопада 2023 року.

Вважає, що наявні підстави призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу в сумі 850 грн, та на підставі ч. 3 ст. 72 КК України вироки від 01.11.2023 та 11.09.2024 підлягають окремому виконанню.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

14 березня 2024 року у період часу з 18:05 год по 18:15 год, в м. Вознесенську Миколаївської області, ОСОБА_6 перебувала на території парку Першого Травня, а саме, неподалік перехрестя вулиць Соборності Кібрика в м. Вознесенську. В той же час на території парку перебувала потерпіла ОСОБА_8 .

Під час перебування за вищезазначеною адресою, у ОСОБА_6 , на підґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, виник умисел на спричинення потерпілій ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних пошкоджень ОСОБА_8 , та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, ОСОБА_6 , знаходячись на території парку, умисно завдала не менше двох ударів кулаком правої руки по голові потерпілої ОСОБА_8 в область обличчя, а саме верхньої губи. Тим самим, в результаті умисних та протиправних дій ОСОБА_6 , потерпіла ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді рани та крововиливу на слизовій оболонці верхньої губи, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнана винною в умисному легкому тілесному ушкодженні, та її дії кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 вважав вирок суду законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок - без змін.

Потерпіла ОСОБА_8 надіслала до апеляційного суду заяву про розгляд апеляційної скарги без її участі.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні рішення, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчинені інкримінованого їй кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, а також кваліфікація її дій за ч. 1 ст. 125 КК України, є правильними.

З огляду на межі вимог апеляційної скарги, висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, апелянтом не оспорюються.

Тому вирок в цій частині, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, не переглядається.

Що стосується доводів захисника про призначення обвинуваченій занадто суворого покарання, яке на його думку, не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, колегія суддів встановила таке.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до кримінальних проступків, особу обвинуваченої, яка характеризується за місцем проживання негативно, не працює, раніше судима та неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за ст. 176, ст. 152, ч. 2 ст. 184, ст. 173, ч. 1 ст.178 КУпАП. Також враховано, що на утриманні обвинуваченої є неповнолітня дитина, ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка має тяжку хворобу.

Також суд врахував позицію потерпілої щодо призначення обвинуваченій суворого покарання.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, визнано щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

При призначенні ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт, судом першої інстанції достатньо враховані всі обставини, на які посилається в апеляційній скарзі захисник. ОСОБА_6 призначено покарання в межах санкції зазначеної статті. Наведені апелянтом доводи про те, що судом першої інстанції не враховані дані про особу обвинуваченої, не відповідають дійсності, оскільки ці дані враховано при призначенні покарання ОСОБА_6 .

Підстав для призначення обвинуваченій за ч. 1 ст. 125 КК України покарання у виді штрафу, про що просить апелянт, колегією суддів не встановлено, оскільки ОСОБА_6 не працює, за місцем проживання характеризується негативно, раніше судима за вчинення умисного корисливого злочину, і кримінальне правопорушення за оскаржуваним вироком вчинено в період невідбутого покарання. Окрім того, ОСОБА_6 обвинувачувалася в тому, що у період невідбутого покарання 01.02.2024 вчинила крадіжку на суму 2825 грн, та ухвалою суду від 10.09.2024 кримінальне провадження у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 185 КК України закрито на підставі п.4-1 ч.1 ст. 284 КПК України. Також ОСОБА_6 неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності. Зазначене свідчить, що ОСОБА_6 не бажає стати на шлях виправлення.

Окрім того, хоча ОСОБА_6 має на утриманні сина, ІНФОРМАЦІЯ_2 , який з дитинства має тяжке захворювання, але з огляду на негативні дані про особу обвинуваченої (негативна характеристика, раніше судима, встановлені обставини про небажання стати на шлях виправлення), її спосіб життя (не працює), зазначена обставина не є підставою для пом`якшення призначеного покарання. З огляду на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення призначеного покарання, про що просить апелянт.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що остаточне покарання ОСОБА_6 визначено без дотримання вимог ч.1 ст. 71 КК України.

Згідно ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

У постанові Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (у справі № 243/7758/20 від 06.12.2021) зазначено, що згідно з ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Зазначена вимога має імперативний характер і унеможливлює (за умови встановлення судом таких обставин) будь-який інший порядок та правила призначення остаточного покарання.

Згідно ч. 1 ст. 72 КК України, при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення, зокрема, одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 КК України, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Встановлено, що ОСОБА_6 раніше судима за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 листопада 2023 року за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, та на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, за оскаржуваним вироком, ОСОБА_6 вчинила 14 березня 2024 року, тобто в період іспитового строку.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_6 остаточне покарання підлягає визначенню на підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків.

Підстави для застосування положень ч. 3 ст. 72 КК України при визначенні покарання обвинуваченій та окремого виконання вироків, про що просить апелянт, відсутні.

За оскаржуваним вироком ОСОБА_6 призначено покарання у виді громадських робіт строком на 200 годин, що відповідно до положень ст. 72 КК України становить 25 днів позбавлення волі.

Всупереч вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність, суд першої інстанції зазначив, що на підставі ч. 1 ст. 71 КК України застосовує принцип часткового приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком від 01 листопада 2023 року, та остаточно визначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 25 днів. Тобто, фактично суд першої інстанції застосував інший принцип та остаточне покарання визначив шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Таким чином, судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на наведене, оскаржуваний вирок підлягає зміні та пом`якшенню покарання обвинуваченій в частині остаточно визначеного покарання на підставі ст. 71 КК України.

Апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, оскільки містить вимогу про зміну вироку, проте з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 408, 413, 424, 425, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 вересня 2024 року щодо ОСОБА_6 змінити в частині остаточно призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_6 засудженою за ч. 1 ст. 125 КК України з призначенням покарання у виді громадських робіт строком на 200 годин.

Остаточне покарання, призначене ОСОБА_6 на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 листопада 2023 року, пом`якшити до покарання у виді позбавлення строком на 5 років 5 днів.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3