Справа №:755/9015/17
Провадження №: 1-кс/755/569/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" березня 2025 р. слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання про скасування арешту майна представника ТОВ «АЛЬБАЛІ» адвоката ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0004998 від 08.04.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и л а :

Представник ТОВ «АЛЬБАЛІ» адвокат ОСОБА_3 звернувся до слідчої судді із клопотанням в порядку ст. 174 КПК України, у якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 755/9015/17 від 22.06.2017 року, на нерухоме майно належне на праві власності ТОВ «Альбалі», а саме: на нежитлове приміщення літ. «В», загальною площею 403,2 кв. м., в місті Києві по проспекту Возз`єднання, буд. 5, приміщення 1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 66) та нежитлове приміщення літ. «В», загальною площею 202,5 кв.м., в місті Києві по проспекту Возз`єднання, буд. 5, приміщення 2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 66).

Своє клопотання обґрунтовує тем, що у кримінальному провадженні № 0004998 від 08 квітня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України більше, ніж 6 років жодні слідчі дії та судові експертизи не проводилися. Жодній особі не повідомлено про підозру.

Слідчий суддя, накладаючи арешт, не визначив строк, на який він накладається, тим самим невиправдано позбавив ТОВ «Альбалі» права власності на належне їй майно.

Кримінальне провадження № 0004998 від 08 квітня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України триває вже більше, ніж 6 років. Протягом цього часу ТОВ «Альбалі», яке здійснює господарську діяльність, відповідно до чинного законодавства України, не може використовувати арештоване майно, яке набуто на законних підставах, у своїй господарській діяльності.

Слідчим суддею та прокурором не обґрунтовано ні наявність у діяннях ТОВ «Альбалі» складу злочину, ні належної мети для накладення арешту на нежитлове приміщення літ.«В», загальною площею 403,2 кв.м., в місті Києві по проспекту Возз`єднання, буд. 5, приміщення 1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 66) та нежитлове приміщення літ.«В», загальною площею 202,5 кв.м., в місті Києві по проспекту Возз`єднання, буд. 5, приміщення 2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 66).

Прокурором та іншими особами не оскаржено в судовому порядку чи в іншому порядку: договір про відступлення права вимоги від 24.05.2017 р. ТОВ «Альбалі» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо»; договір іпотеки від 06.10.2010 р. між Публічним акціонерним товариством "Банк "Український капітал" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Братіслава". Рішення прилюдних торгів не скасовано та визнано такими, що були проведені з порушенням норм чинного законодавства.

У провадженні СВ Святошинського УП ГУ НП України в м. Києві перебувало кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за № 0005168 від 16.06.2017 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України, в рамках якого постановою Святошинського районного суду м. Києва від 12.07.2017 р., накладено арешт на нежитлове приміщення літ.« В», загальною площею 403,2 кв.м., в місті Києві по проспекту Возз`єднання, буд. 5, приміщення 1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 66) та нежитлове приміщення літ. «В», загальною площею 202,5 кв.м., в місті Києві по проспекту Возз`єднання, буд. 5, приміщення 2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 66), що належне на праві власності ТОВ «Альбалі».

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 24.07.2020 р. скасовано арешт на вищезазначене майно. В рамках кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за № 0005168 від 16.06.2017р., за ознаками кримінальногоправопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України, фігурують всі ті ж особи, зазначені ті ж самі обставини, що і в рамках кримінального провадження № 0004998 від 08 квітня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, тільки вказана інша правова кваліфікація.

ТОВ "УКРРЕСУРСТРЕЙД" станом на 06.02.2025 р. перебуває в стадії припинення. 21.05.2021 р. учасником ТОВ "УКРРЕСУРСТРЕЙД" ОСОБА_4 подано протокол про добровільну ліквідацію підприємства в двох місячний строк.

Договір іпотеки № 461 від 06.10.2010 р., укладений між ПАТ «Банк «Український капітал» та ТОВ «Братіслава», Договір про відступлення права вимоги від 24.05.2017 р. укладеного між ПАТ «Банк «Український капітал» та ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо», Договір про відступлення права вимоги від 24.05.2017 р. укладеного між ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» та ТОВ «Альбалі», тому можна прийти до висновку, що ТОВ «Альбалі» є добросовісним набувачем майна. Навіть, якщо припустити, що хтось із учасників цього ланцюжка не мав права відчужувати арештоване майно, то варто врахувати той момент, що добросовісний набувач майна - це той набувач, який не знав і не міг знати, що він придбав майно у особи, яка не мала права це майно відчужувати. Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача - постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61 17779св18).

Виходячи з загальних засад справедливості, добросовісності та розумності (пункт шість статті З ЦК України) добросовісний набувач набуває право власності або інше речове право на рухоме майно вільним від прав інших осіб та обтяжень, про які набувач не знав і не мав знати. Подібні висновки щодо набуття прав на нерухоме майно сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19, пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21, пункт 6.46), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21, пункт 54).

Жоден учасник кримінального провадження № 0004998 від 08 квітня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України не звертався до ТОВ «Альбалі» віндикаційним чи негаторним позовом.

У судовому засіданні представник ТОВ «АЛЬБАЛІ» адвокат ОСОБА_3 підтримав заявлене клопотання, просив скасувати арешт майна, мотивувавши тим, що з 2017 року не повідомлено про підозру жодній особі, не проведено жодної експертизи чи слідчої дії, потерпіла сторона, а саме ТОВ "УКРРЕСУРСТРЕЙД" станом на 06.02.2025 р. перебуває в стадії припинення, а через те, що слідчий суддя, накладаючи арешт, не визначив строк, на який він накладається, ТОВ «Альбалі» не може повноцінно користуватись своїм майном, хоч і є добросовісним набувачем.

Прокурор Дніпровської окружної прокуратури ОСОБА_5 заперечував щодо скасування арешту майна, оскільки арешт був накладений на підставі наданих свідчень, вищезазначені нежитлові приміщення визнано речовими доказами, а тому вважає клопотання таким, що не підлягає задоволенню.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши клопотання, додані до нього документи, якими заявник обґрунтовує доводи клопотання, слідча суддя дійшла такого висновку.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 755/9015/17 від 22.06.2017 року було накладено арешт на нерухоме майно належне на праві власності ТОВ «Альбалі», а саме: на нежитлове приміщення літ. «В», загальною площею 403,2 кв. м., в місті Києві по проспекту Возз`єднання, буд. 5, приміщення 1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 66) та нежитлове приміщення літ. «В», загальною площею 202,5 кв.м., в місті Києві по проспекту Возз`єднання, буд. 5, приміщення 2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 66), у частині заборони відчуження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначається в ухвалі слідчої судді Дніпровського районного суду міста Києва від 22.06.2017, метою застосування арешту є збереження речових доказів.

Згідно ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України слідчий суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду.

Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку - власника майна, разом з тим сторона обвинувачення у випадку не згоди з даним клопотанням зобов`язана належним чином її теж обґрунтувати. Відтак слідча суддя розглядає клопотання на підставі тих доказів, які слідчій судді і представлені. При цьому, жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.

Так, арешт майна є триваючим втручанням у право власності, - а іноді і в право на особисте та сімейне життя, - тому рішення, навіть правильне, яке встановлює арешт майна, може з часом втратити свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували. А тому може потребувати зміни в режимі арешту майна і навіть його скасування.

Відповідно до п. 7 ч. 12 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, за п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

У судовому засіданні встановлено, що минуло достатньо часу для проведення усіх запланованих процесуальних дій з вказаними об`єктами в межах розумних строків встановлених КПК України. Тому ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 22.06.2017, у межах даного кримінального провадження, та якою накладено арешт на майно, у цій ситуації, з часом втратила свою актуальність в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «ІммобіліареСаффі проти Італії» (ImmobiliareSaffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (SporrongandLonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (JamesandOthers v. theUnitedKingdom), п. 50, Series A № 98).

Статтею 174 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

На підставі викладеного та враховуючи відсутність на даний час необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, слідча суддя приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту є обґрунтованими.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 22, 98, 170-174 КПК України, слідча суддя,

п о с т а н о в и л а:

клопотання про скасування арешту майна представника ТОВ «АЛЬБАЛІ» адвоката ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0004998 від 08.04.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - задовольнити.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчої судді Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2017р. (справа № 755/9015/17) на нежитлове приміщення літ.«В», загальною площею 403,2 кв.м., в місті Києві по проспекту Возз`єднання, буд. 5, приміщення 1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 66) та нежитлове приміщення літ.«В», загальною площею 202,5 кв.м., в місті Києві по проспекту Возз`єднання, буд. 5, приміщення 2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 66), у частині заборони відчуження майна.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 13 год 45 хв 07 березня 2025 року.

Слідча суддя ОСОБА_1