Дата документу 02.12.2024 Справа № 335/3129/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/3129/22 Головуючий в 1 інст. А ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/971/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, українець, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, одружений, маючий на утриманні неповнолітню дитину - інваліда, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покаранняу вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 29572 грн. 44 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Суд першої інстанції не погодився з такою кваліфікацією дій обвинуваченого та прийшов до висновку, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки надані стороною обвинувачення докази не доводять факту перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння безпосередньо в момент керування транспортним засобом.

Таким чином, суд першої інстанції встановив наступні фактичні обставини та сформулював таке обвинувачення.

21 листопада 2021 року, приблизно о 17.50 годині водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ВАЗ-2106», д.н.з. НОМЕР_1 , без увімкненого світла фар в темну пору доби, здійснював рух по проїзній частині вул. Українській в смт. Новомиколаївка, Запорізького району, Запорізької області, зі сторони вул. Крупської в напрямку вул. Шкільної. В салоні вказаного автомобіля на передньому пасажирському сидінні розташовувався пасажир ОСОБА_12 .

У цей же час, по авто дорозі Н-15 «Запоріжжя-Донецьк», на території населеного пункту смт. Новомиколаївка, Запорізького району, Запорізької області, зі сторони вул. Лєрмонтова в напрямку вул. Радгоспної, здійснював рух автомобіль «ГАЗ-5312», (молоковоз), д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_13 .

Під час руху по вул. Українській, наближаючись до перехрестя з авто дорогою Н-15 «Запоріжжя-Донецьк», яка є головною відносно вул. Української, водій ОСОБА_7 , діючи із злочинною недбалістю, без увімкненого світла фар в темну пору доби, не виконавши вимогу дорожнього знаку 2.1 ПДР «Дати дорогу», не надавши перевагу в русі транспортному засобу що рухався по головній дорозі, виїхав на вказане перехрестя, в результаті чого відбулось зіткнення автомобіля «ВАЗ-2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 з автомобілем «ГАЗ-5312», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 , порушив вимоги п.п 16.3, 16.11, п.19.1 а) та розділу 33 (дорожній знак 2.1 «Дати дорогу») Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями, відповідно до яких: 16.3 «У разі необхідності надання переваги в русі транспортним засобам, які рухаються по перехрещуваній дорозі, водій повинен зупинити транспортний засіб перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінією) або 1.13 світлофором так, щоб бачити його сигнали, а якщо вони відсутні перед краєм перехрещуваної проїзної частини, не створюючи перешкод для руху пішоходів»., п.16.11.: «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху»; п.19.1: «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості незалежно від ступеня освітлення дороги, а також у тунелях на транспортному засобі, що рухається, повинні бути ввімкнені такі світлові пристрої: а) на всіх механічних транспортних засобах - фари ближнього (дальнього) світла», Розділ 33.2 Знаки пріоритету. 2.1 "Дати дорогу". Водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі, а за наявності таблички 7.8 - транспортним засобам, що рухаються по головній дорозі.

Невідповідність дій водія автомобіля «ВАЗ-2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вимогам п. 16.11 Правил дорожнього руху, знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди та наслідками.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобілю «ВАЗ-2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_12 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

Згідно висновку судової медичної експертизи № 363 від 22.11.2021, причиною смерті потерпілого ОСОБА_12 стала сполучена закрита тупа травма голови, шиї, тулуба та правої нижньої кінцівки, яка виразилась множинними переломами кісток скелета (шийного відділу хребта, ребер, правої стегнової кістки) та ушкодженнями внутрішніх органів (головного та спинного мозку, легень, грудного відділу аорти, печінки, правої нирки), яка ускладнилась розвитком шоку, який і став безпосередньою причиною смерті. Сполучена закрита тупа травма голови, шиї, тулуба та правої нижньої кінцівки у ОСОБА_12 , яка ускладнилась розвитком небезпечного для життя стану - шоку, перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, та має ознаки тяжкого тілесного ушкодження.

З огляду на морфологічні характеристики ушкоджень, а також дані судово-гістологічного дослідження м`яких тканин та внутрішніх органів з ділянок ушкодження - можна висловитись про те, що всі тілесні ушкодження ОСОБА_12 утворились зажиттєво, незадовго (перший десяток хвилин) до настання смерті.

З огляду на масивність травми голови, шиї, тулуба та нижньої кінцівки, викладений вище механізм утворення окремих груп ушкоджень, висотою їх розташування - всі тілесні ушкодження у ОСОБА_12 могли бути отримані і результаті дорожньо-транспортної пригоди, як у особи, яка знаходилась в салоні автомобіля, при ударах об виступаючі та деформовані частини салону автомобіля.

В апеляційній скарзі прокурор вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано виключив з обсягу обвинувачення факт перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, хоча ця обставина підтверджується сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів.

Так, актом медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння № 163 від 21 листопада 2021 року, висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння від 21 листопада 2021 року, результатом аналізу № 212 токсикологічних досліджень від 23 лютого 2022 року встановлено, що ввечері 21 листопада 2021 року, тобто через короткий проміжок часу після ДТП, у ОСОБА_7 зафіксовано 1,52 проміле етанолу, а сам ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, суд вибірково оцінив показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які показали, що обвинувачений на момент медичного огляду перебував у стані алкогольного сп`яніння, у нього був характерний запах.

Також суд невірно визначив порушення Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, оскільки аналіз вказаних доказів на відповідність вимогам ст. 94 КПК України вказує, що визначення стану сп`яніння ОСОБА_7 та складання медичних документів здійснено у відповідності до всіх пунктів даного нормативного акту.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України та призначити йому покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 6 років.

Від захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 на адресу суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких він вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано перекваліфікував дії ОСОБА_16 з ч. 3 ст. 286-1 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки сторона обвинувачення не надала доказів на підтвердження факту керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Просить вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Від представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 до початку судового засідання також надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора. У запереченнях адвокат зазначила, що вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим і просить залишити його без змін.

У своїх запереченнях наголосила, що матеріали справи не містять доказів того, що обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення події.

Крім того, адвокат висловлює заперечення з приводу доводів прокурора про те, що стан сп`яніння підтверджується зразками крові, які були відібрані медичним персоналом 21.11.2021 року, оскільки, як зазначається, медичні працівники, які того дня перебували на чергуванні, не здійснювали відбирання біологічних зразків.

Матеріали справи не містять відомостей про те, чиї саме зразки крові були направлені на дослідження до КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР КДЛ.

Також адвокат звернула увагу, що КНП «ОКЗНПД» ЗОР отримав біологічні зразки для проведення аналізу через 94 дні після ймовірного їх відбору, тобто за межами встановленого терміну зберігання.

В судовому засіданні суду першої інстанції прокурор ОСОБА_11 підтримав подану апеляційну скаргу, наголосив, що суд першої інстанції не надав оцінку всім доказам в провадженні, які підтверджують те, що обвинувачений під час події перебував в стані сп`яніння.

Обвинувачений ОСОБА_7 , його захисник адвокат ОСОБА_8 , потерпіла ОСОБА_9 та її представник адвокат ОСОБА_10 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вирок суду просили залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, обвинуваченого, його захисника, потерпілу та її представника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

З огляду на ст. 409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є, окрім іншого, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 410 КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні мають істотні суперечності.

Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити, окрім іншого, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до змісту вироку від 21.06.2024 року, щодо ОСОБА_7 суд першої інстанції перекваліфікував його дії з ч. 3 ст. 286-1 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України, мотивуючи свої висновки тим, що матеріали провадження не містять доказів того, що на момент ДТП обвинувачений перебував у стані сп`яніння.

До такого висновку суд першої інстанції дійшов через відхилення доказів, зокрема актів медичного огляду та висновків, які підтверджували наявність алкогольного сп`яніння.

Зокрема, суд першої інстанції вказав, що процес медичного огляду та забору крові здійснювався сумнівно з порушенням законодавчих норм, а також у зв`язку з суперечливими свідченнями лікарів, які не могли впевнено підтвердити факт сп`яніння та сам процес забору крові.

Суд дійшов висновку, що результат аналізу № 218 токсикологічного дослідження крові не відповідає вимогам відомчої інструкції МВС України/МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735, оскільки в ньому міститься відсутність певних підписів, проведений поза межами 90 днів та те, що неможливо встановити факту точного місця, дати та часу, коли і ким конкретно проводився забір крові.

Однак колегія суддів визнала слушними апеляційні доводи про те, що суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про відсутність у матеріалах провадження відомостей щодо перебування обвинуваченого під час події у стані алкогольного сп`яніння.

Адже суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам сторони обвинувачення, тим самим дійшовши передчасних висновків про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого.

Перш за все, колегія суддів відзначає, що завданням суду першої інстанції при розгляді кримінального провадження є з`ясування всіх обставин події у їх сукупності, зокрема встановлення факту перебування чи не перебування обвинуваченого у стані сп`яніння відповідно на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та показань свідків.

Вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України передбачає обов`язкове доведення факту керування обвинуваченим транспортним засобом у стані алкогольного (чи іншого) сп`яніння.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне проаналізувати аргументи прокурора, наведені в апеляційній скарзі, стосовно того, що суд першої інстанції передчасно дійшов до такого висновку.

Переглядаючи в апеляційному порядку матеріали провадження, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції у повній мірі не мотивував своє рішення.

Судова колегія вказує, що недоліки в процедурі медичного огляду або в оформленні певних документів ще не означають автоматичну втрату доказової цінності всіх матеріалів, що підтверджують факт сп`яніння.

Принцип змагальності та диспозитивності у кримінальному провадженні вимагає від суду першої інстанції всебічної оцінки всіх наданих доказів, аналізу їх у сукупності, а не окремо та ізольовано.

Доводи прокурора полягають у тому, що в матеріалах справи достатньо відомостей, які при дослідженні в повному обсязі та їх належній оцінці доводять перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння.

Зокрема, акт медичного огляду №163 від 21.11.2021 року, висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння від 21.11.2021 року, результат аналізу №212 токсикологічних досліджень від 23.02.2022 року, показання свідків і обвинуваченого, які на думку сторони обвинувачення в сукупності підтверджують те, що у обвинуваченого через короткий проміжок часу після ДТП було зафіксовано 1, 52 проміле етанолу, а сам обвинувачений перебував в стані алкогольного сп`яніння.

З вказаними доводами апеляційний суд частково погоджується, адже під час судового засідання суд першої інстанції не проаналізував та не надав в повній мірі належну оцінку доказам і показанням свідків.

Зокрема, суд першої інстанції належним чином не врахував та не надав оцінку з урахуванням всіх інших доказів в повному обсязі показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 у судовому засіданні першої інстанції, який повідомив, що напередодні події він разом з потерпілим ОСОБА_17 вживав пиво. Він пояснив, що випив приблизно дві пляшки пива, інших алкогольних напоїв не було.

Окремо варто наголосити, що суд першої інстанції, здійснюючи оцінку доказів, повинен був врахувати та системно проаналізувати показання свідків (медичного персоналу), які проводили огляд обвинуваченого чи були присутні при заборі біологічних зразків.

Виходячи з матеріалів провадження, свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вказували на наявність у обвинуваченого характерного запаху алкоголю та зовнішніх ознак сп`яніння.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було допущено неповноту судового розгляду, яка полягає у відсутності належної оцінки показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Як медичні працівники, вони надали показання, які можуть свідчити про перебування обвинуваченого під час огляду 21.11.2021 року у стані алкогольного сп`яніння, оскільки зазначили наявність у нього характерного запаху алкоголю.

Суд першої інстанції не врахував належним чином вказаних показань та дійшов до висновку, виходячи з припущень, що запах алкоголю від обвинуваченого міг бути викликаний наданням йому медичної допомоги після ДТП, при цьому не надаючи оцінку вказаним показанням з урахуванням всього обсягу матеріалів провадження.

Також суд визнав ці свідчення сумнівними, проте не надав розгорнутої аргументації, чому він не може прийняти їх до уваги взагалі.

В умовах, коли наявні кілька джерел доказів, які підтверджують факт сп`яніння, суд повинен кожний сумнів обґрунтувати і чітко пояснити, чому саме він вважає, що ці докази не відповідають критеріям належності, допустимості в даному кримінальному провадженні.

Крім того, апеляційний суд вважає передчасним висновок суду першої інстанції про неврахування доказів у вигляді результату токсикологічного дослідження крові № 218 від 23.02.2022 року, оскільки такий доказ був отриманий поза терміном зберігання таких зразків (3 місяці) через 95 днів після можливого їх забору 21.11.2021 року.

Наведені положення інструкції МВС України/МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735 щодо строків зберігання біологічних зразків не свідчать про те, що після спливу 90 днів проведення токсикологічного дослідження є неможливим чи що його результати автоматично втрачають достовірність.

Піддаючи аналізу положення вказаної інструкції, судова колегія дійшла до висновку, що зміст документу вказує на рекомендований строк зберігання зразків та встановлений він для забезпечення максимально точної діагностики та належної якості досліджуваного матеріалу, проте сама по собі ця норма не містить чіткої заборони на подальше дослідження після перевищення зазначеного терміну.

Відповідно, якщо такий аналіз все ж був проведений, то сам факт порушення цього строку зберігання ще не ставить під сумнів отриманий результат.

При оцінюванні такого доказу суд має зважати на всі наявні обставини справи, враховуючи показання свідків, інші медичні документи.

Крім того, суд першої інстанції при встановленні стану сп`яніння не зобов`язаний покладатися виключно на один вид доказів чи на єдиний документ.

Згідно з практикою Верховного Суду України, а саме рішенням Касаційного кримінального суду у справі № 400/1498/18 від 09.02.2023 року, при обґрунтуванні стану сп`яніння суд має право посилатися не лише на висновок експертизи, а й на інші докази, включаючи медичні документи: акти судово-медичних досліджень, довідки, видані медичними установами тощо.

Це означає, що навіть у разі виникнення питань до певного конкретного документу (як-то токсикологічного звіту, отриманого з деякими процесуальними порушеннями строків), суд може оцінити загальний комплекс доказів.

Рішення про стан сп`яніння приймається судом не на підставі одного факту, а шляхом аналізу сукупності доказів, що не було в достатній мірі зроблено судом першої інстанції. Зокрема, це можуть бути протоколи огляду, показання свідків, зафіксовані ознаки поведінки, висновки медичних оглядів, лабораторні аналізи крові, сечі чи інших біологічних матеріалів, довідки лікувальних закладів тощо. Усе це створює комплексну картину, яка дозволяє суду зробити обґрунтований висновок щодо наявності чи відсутності стану сп`яніння.

Отже, практичний підхід до оцінювання доказів передбачає, що порушення процедурних вимог, як-то зберігання зразків понад 90 днів, не є безумовною підставою для відкидання результатів аналізу.

В даному випадку суд не був повинен ставити під сумнів вказаний доказ по формальним причинам, а був повен встановити чи могли або чи вплинули такі обставини на достовірність самого результату.

Отже, колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами прокурора в тому, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, оскільки не надав оцінки в повній мірі, чи носять виявлені порушення та неточності суттєвий характер, чи впливають вони на достовірність результатів, чи мають процесуальну природу (наприклад, відсутність підпису на протоколі) і чи можуть бути компенсовані іншими доказами.

Таким чином, передчасність висновку суду першої інстанції полягає в тому, що він, замість комплексного оцінювання всієї сукупності доказів, фактично зосередився на окремих порушеннях і недоліках, відкинувши ключові докази, які стосуються обставин кримінального провадження та які впливають на правильність кримінально-правової кваліфікації.

Приймаючи до уваги встановлені факти неповноти судового розгляду та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, який допущено судом першої інстанції, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме вимог ст. 7 КПК України, ч. 6 ст. 9 КПК України, оскаржуваний вирок, на підставі п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 409, п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 410, п. 1, п. 2, п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 411, 412, 415 КПК України, підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Відповідно ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Колегія суддів, розглянувши апеляційну скаргу прокурора, зазначає, що у прохальній частині скарги заявлено вимогу ухвалити новий вирок, яким визнати обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Однак, прокурором не було подано клопотання про дослідження доказів, які, на його думку, суд першої інстанції не оцінив або оцінив неправильно.

Відповідно до положень КПК України, апеляційний суд може здійснювати повторне дослідження доказів лише за наявності належних підстав, включаючи відповідні клопотання сторін.

Відсутність такого клопотання з боку прокурора позбавляє суд апеляційної інстанції досліджувати та оцінювати докази, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зважаючи на це, колегія суддів вважає, що для забезпечення справедливого судового розгляду, дотримання принципу змагальності та забезпечення права сторін на подання доказів і доведення їх значення, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню.

При цьому, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність чи недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та призначення покарання.

А тому, при новому розгляді районному суду належить з`ясувати всі фактичні обставини справи у порядку визначеному кримінальним процесуальним законом.

При новому розгляді суду необхідно усунути наведені вище порушення, з дотриманням встановленого законом порядку повно та всебічно перевірити доводи, як сторони захисту, так і сторони обвинувачення, зокрема дослідити докази з урахуванням вимог КПК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2024 року відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4