Номер провадження: 11-сс/813/200/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Малиновського райсуду м. Одеси від 30.12.2024, якою стосовно:

ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в респ. Узбекистан, громадянина респ. Узбекистан, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , на території України раніше не судимого;

- застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційного арешту)

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді було прийнято відмову ОСОБА_9 від його видачі (екстрадиції) у спрощеному порядку, задоволено клопотання керівника Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_11 та застосовано стосовно ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі (екстрадиційний арешт) до прийняття рішення про видачу особи (екстрадицію) та його фактичної передачі компетентним органам Республіки Узбекистан, проте не більше строку, встановленого ч. 10 ст. 584 КПК України, із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя зазначив, що, відповідно до матеріалів провадження, ОСОБА_12 розшукується на міжнародному рівні (червоне повідомлення А-13472/11-24) із метою арешту та подальшої екстрадиції до Республіки Узбекистан для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого п. «г» ч. 3 ст. 244-1 (виготовлення та розповсюдження матеріалів, що містять загрозу громадській безпеці та громадському порядку) КК Республіки Узбекистан; зазначений злочин є екстрадиційним та строки давності притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності не спливли; до Офісу Генерального прокурора 12.12.2024 надійшов запит Генеральної прокуратури Республіки Узбекистан про видачу ОСОБА_9 для притягнення до кримінальної відповідальності за вчиненні злочину, передбаченого п. «г» ч. 3 ст. 244-1 КК Республіки Узбекистан.

Водночас, слідчий суддя зауважив на тому, що ОСОБА_12 у випадку обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, може переховуватись від правоохоронних органів України чи перешкоджати його видачі у випадку задоволення компетентними органами України запиту про видачу, з огляду на те, що він та його захисник не надали до суду документального підтвердження проживання в Україні заявлених членів родини, що може свідчити про відсутність за місцем проживання ОСОБА_13 міцних соціальних зв`язків; не встановлені переконливі данні про законне перебування ОСОБА_9 на території України.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, що її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її необґрунтованість, незаконність та передчасність з огляду на наступні обставини:

- слідчим суддею було залишено поза увагою те, що ОСОБА_12 не переховувався, натомість, знаходився на території України на законних підставах, має посвідку на тимчасове проживання строком до 08.10.2026, має зареєстроване місце проживання та офіційно орендує житло в м. Одесі, ОСОБА_12 працює у ТОВ «МОСТ-ПРЕМІУМ» продавцем-консультантом та має дозвіл на застосування праці іноземців, має картку платника податків, не має судимостей, має родину та трьох неповнолітніх дітей, страждає на тяжку хворобу цукровий діабет другого типу;

- слідчим суддею не було враховано того, що рішення про видачу ОСОБА_9 не можу бути прийнято, оскільки останній подав до ГУ ДМС в Одеській обл. заяву про визнання його біженцем; респ. Узбекистан підтримує рф та вчиняє на ОСОБА_9 тиск за політичними мотивами.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати та застосувати стосовно ОСОБА_9 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, а саме у вигляді домашнього арешту.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 також не погодився із оскаржуваною ухвалою, вважаючи її необґрунтованою та незаконною з огляду на наступні обставини:

- слідчим суддею було залишено поза увагою те, що додані до клопотання про застосування екстрадиційного арешту документи, зокрема, червона карта Інтерполу, постанова про відкриття кримінального провадження, постанова про оголошення у розшук, ухвала про заочне обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постанова про зміну обвинувачення не мають відповідного перекладу на українську мову, всі документи, окрім червоної карти, складені російською мовою, тобто мовою держави-агресора, а слідчий суддя не є офіційним перекладачем та не може поєднувати у собі функції перекладача та судді одночасно;

- слідчим суддею було застосовано норми, які втратили чинність та не мають юридичної сили на території України, а саме норми Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993;

- слідчим суддею не було враховано того, що на теперішній час існують підстави для відмови у видачі ОСОБА_9 іноземній державі, скільки останній розшукується за те, що розмістив на своїй сторінці у мережі «Facebook» матеріали, які містять ідеї фундаменталізму, в той час як в Законі України про кримінальну відповідальність відсутній склад кримінального правопорушення, який передбачає кримінальну відповідальність за дії, які інкримінуються ОСОБА_14 у вигляді висловлення своїх поглядів та реалізації права на свободу слова, тобто інкриміноване останньому діяння, за вчинення якого запитується видача, не є кримінально караним за українським законодавством та за нього не передбачене тримання під вартою;

- видача ОСОБА_9 суперечить зобов`язанням України за міжнародними договорами, оскільки останній переслідується за свої релігійні переконання та політичну діяльність як журналіста та блогера за межами респ. Узбекистан та критику влади Узбекистану, а екстрадиція ОСОБА_9 призведе до його повернення до Узбекистану, де він ризикує зазнати порушення права на заборону тортур, нелюдського та такого, що принижує гідність поводження та покарання та права на справедливий суд; ОСОБА_12 17.12.2024 звернувся до ГУ ДМС в Одеській обл. із заявою про політичний притулок, внаслідок чого наразі не може бути виданий до отримання остаточного рішення;

- слідчим суддею було залишено поза увагою те, що на теперішній час умови тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» не є належними, що неодноразово констатував ЄСПЛ у своїх рішеннях проти України, а ОСОБА_12 наразі страждає на тяжку хворобу цукровий діабет другого типу, потребує лікування та контролю рівня інсуліну в крові, що об`єктивно неможливо здійснювати в умовах тримання під вартою в слідчому ізоляторі;

- слідчий суддя не врахував того, що ОСОБА_12 одружений та має трьох дітей на утриманні, є єдиним працюючим членом родини, має посвідку на тимчасове проживання строком до 08.10.2026, а також дозвіл на працевлаштування продавцем-консультантом у ТОВ «МОСТ ПРЕМІУМ», внаслідок чого екстрадиція ОСОБА_9 до респ. Узбекистан буде порушувати його право на сімейне життя.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді скасувати та застосувати стосовно ОСОБА_9 будь-який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти їх задоволення, проаналізувавши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Разом з тим, ч. 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

З аналізу оскаржуваної ухвали слідчого судді можна дійти висновку про те, що вона вищевказаним вимогам кримінального процесуального закону не відповідає з огляду на наступне.

За приписами п. 9 ч. 1 ст. 541 КПК України екстрадиційний арешт це застосування запобіжного заходу у вигляді тримання особи під вартою з метою забезпечення її видачі (екстрадиції).

Положення ч. 7 ст. 584 КПК України передбачають, що за результатами розгляду клопотання та за наявності певних для цього підстав слідчий суддя може постановити одне із наступних рішень: 1) застосування екстрадиційного арешту; 2) затвердження згоди особи на її видачу (екстрадицію) та застосування екстрадиційного арешту; 3) затвердження згоди особи на її видачу (екстрадицію), відмови особи від застосування спеціального правила щодо меж кримінальної відповідальності та застосування екстрадиційного арешту; 4) застосування екстрадиційного арешту та відмову у затвердженні згоди особи на її видачу (екстрадицію); 5) відмову в застосуванні екстрадиційного арешту, якщо для його обрання немає підстав.

Приписи ч.ч. 1 та 2 ст. 585 КПК України встановлюють, що за наявності обставин, які гарантують запобігання втечі особи та забезпечення у подальшому її видачі, слідчий суддя може обрати щодо такої особи запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою (екстрадиційним арештом).

При вирішенні питання про можливість застосування запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, слідчий суддя обов`язково враховує: 1) відомості про ухилення особи від правосуддя у запитуючій стороні та дотримання нею умов, на яких відбулося звільнення її з-під варти під час цього або інших кримінальних проваджень; 2) тяжкість покарання, що загрожує особі в разі засудження, виходячи з обставин, встановлених під час заявленого кримінального правопорушення, положень закону України про кримінальну відповідальність і усталеної судової практики; 3) вік та стан здоров`я особи, видача якої запитується; 4) міцність соціальних зв`язків особи, у тому числі наявність у неї родини та утриманців.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що станом на 03.12.2024 згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу ОСОБА_12 ( ОСОБА_10 ) розшукується на міжнародному рівні (червоне повідомлення А-13472/11-24) із метою арешту та подальшої екстрадиції до респ. Узбекистан для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого п. «г» ч. 3 ст. 244-1 (виготовлення та розповсюдження матеріалів, що містять загрозу громадській безпеці та громадському порядку) КК Республіки Узбекистан.

Зокрема, компетентними органами ОСОБА_12 розшукується за те, що із жовтня 2021 року він потрапив під вплив міжнародної терористичної організації Джихадисти», останній через свій профіль у «Facebook» розповсюджував екстремістські та терористичні ідеї, а також завербовував своїх послідовників.

Судом Criminal court of Shaykhantakhur Distrikt, Tashkent city, 04.03.2022 видано ордер на арешт вказаної особи.

Згодом, НЦБ Інтерполу в Республіці Узбекистан підтвердило розшук із метою арешту ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та висловило прохання щодо застосування тимчасового арешту.

Відповідно до витягу з обліків Генерального секретаріату Інтерполу встановлено, що за вчинення злочину, передбаченого п. «г» ч. 3 ст. 244-1 КК Республіки Узбекистан, максимально можливе покарання 8 років позбавлення волі.

Строки давності притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності, відповідно до ст. 49 КК України, не сплили.

Особу затриманого ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) встановлено на підставі паспорту громадянина Республіки Узбекистан на його ім`я серії НОМЕР_1 , виданого 20.04.2019.

Ухвалою слідчого судді Біляївського райсуду Одеської обл. від 05.12.2024 стосовно ОСОБА_9 застосовано тимчасовий арешт строком на 40 діб, з утриманням в умовах ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

До Офісу Генерального прокурора 12.12.2024 надійшов запит Генеральної прокуратури Республіки Узбекистан про видачу ОСОБА_9 для притягнення до кримінальної відповідальності за вчиненні злочину, передбаченого п. «г» ч. 3 ст. 244-1 КК Республіки Узбекистан.

Разом із тим, в даному випадку заслуговують на увагу посилання захисника ОСОБА_8 стосовно того, що в законі України про кримінальну відповідальність відсутній склад кримінального правопорушення, який би точно відповідав складу кримінального правопорушення, вчинення якого інкримінується ОСОБА_14 відповідно до положень КК Республіки Узбекистан.

Так, компетентними органами респ. Узбекистан дії ОСОБА_9 , які полягали у розповсюджені через профіль у «Facebook» релігійно-екстремістських ідей та вербуванні своїх послідовників, кваліфіковані за п. «г» ч. 3 ст. 244-1 КК Республіки Узбекистан, як виготовлення та зберігання з метою розповсюдження матеріалів, які містять ідеї релігійного екстремізму, сепаратизму та фундаменталізму, з використанням всесвітньої інформаційної мережі Інтернет.

Натомість, в КК України міститься ст. 295, диспозиція якої передбачає кримінальну відповідальність за публічні заклики до погромів, підпалів, знищення майна, захоплення будівель чи споруд, насильницького виселення громадян, що загрожують громадському порядку, а також розповсюдження, виготовлення чи зберігання з метою розповсюдження матеріалів такого змісту, проте положення даної статті не містять заборони стосовно публікації в соціальних мережах матеріалів, пов`язаних із особистими висловлюваннями стосовно віросповідань та релігій.

Разом із тим, склад зазначеного кримінального правопорушення, передбаченого ст. 295 КК України в українському законі про кримінальну відповідальність є найбільш схожим зі складом злочину, вчинення якого інкримінується ОСОБА_14 компетентними органами респ. Узбекистан, передбачений п. «г» ч. 3 ст. 244-1 КК Республіки Узбекистан.

Окремої уваги вартий той факт, що в своєму клопотанні про застосування стосовно ОСОБА_9 екстрадиційного арешту керівник окружної прокуратури не зауважує на тому, якому складу кримінального правопорушення, передбаченому в КК України, відповідає злочин, за вчинення якого запитується видача ОСОБА_9 , зазначаючи при цьому про те, що строки давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачені ст. 49 КК України, не спливли.

Проте санкція зазначеної ст. 295 КК України передбачає покарання у виді штрафу до 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційного нагляду на строк до 3-х років, або обмеженням волі на той самий строк.

В цьому контексті колегія суддів зауважує на положенні ч. 1 ст. 573 КПК України, відповідно до яких запит про видачу особи (екстрадицію) направляється за умови, якщо за законом України хоча б за один із злочинів, у зв`язку з якими запитується видача, передбачено покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк не менше одного року або особу засуджено до покарання у виді позбавлення волі і невідбутий строк становить не менше чотирьох місяців.

Водночас, за приписами п. 2 ч. 1 ст. 589 КПК України у видачі особи іноземній державі відмовляється у разі, якщо злочин, за який запитано видачу, не передбачає покарання у виді позбавлення волі за законом України.

З урахуванням викладеного, зазначені обставини підлягають ретельному дослідженню під час проведення Одеською обласною прокуратурою екстрадиційної перевірки стосовно ОСОБА_9 , оскільки вони мають прямий та суттєвий вплив на вирішення питання щодо можливості екстрадиції (видачі) останнього компетентним органам респ. Узбекситан.

Окрім того, є обґрунтованими посилання захисника на застосування слідчим суддею положень Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, дію якої було зупинено з 29.12.2023 на підставі Закону України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993» №2783-IX від 01.12.2022.

Разом із тим, в цьому контексті апеляційний суд наголошує на тому, що питання правової допомоги у кримінальних справах та видачі правопорушників у відносинах України з іноземними державами врегульовані іншими міжнародними договорами, такими як Європейською конвенцією про видачу правопорушників від 13.12.1957, Європейською конвенцією про взаємну допомогу у кримінальних справах від 20.04.1959, тощо.

Питання стосовно того, чи можлива видача особи на підставі вищезазначених міжнародних договорів, в також на підставі Конвенції ООН проти транснаціональної організованої злочинності від 15.11.2000, на яку міститься посилання у запиті Генеральної прокуратури респ. Узбекистан (а.с. 23-24), лежить поза межами компетенції суду апеляційної інстанції, натомість підлягає вирішенню в процесі проведення екстрадиційної перевірки, яка відноситься до компетенції центрального органу України або за його дорученням чи зверненням відповідної обласної прокуратури.

Натомість в даному випадку слідчим суддею та апеляційним судом вирішується питання стосовно наявності достатніх передбачених законом підстав для застосування стосовно особи відповідного запобіжного заходу для забезпечення видачі (екстрадиційного арешту або запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою).

При цьому, апеляційний суд вважає передчасними твердження захисника ОСОБА_8 стосовно того, що видача ОСОБА_9 суперечить зобов`язанням України за міжнародними договорами, оскільки останній переслідується за свої релігійні переконання та політичну діяльність як журналіста та блогера.

Натомість, вирішення питання стосовно того, чи переслідується особа з політичних чи релігійних мотивів відноситься до компетенції центрального органу України або уповноваженого ним органу в межах проведення відповідної екстрадиційної перевірки, яка на теперішній час стосовно ОСОБА_9 не завершена.

У випадку, якщо буде встановлено, що видача особи (екстрадиція) суперечить зобов`язанням України за міжнародними договорами України, або у випадку надання особі статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, центральним органом України може бути прийнято рішення про відмову у видачі особи.

Окрім того, ч. 8 ст. 584 КПК України встановлено, що при розгляді клопотання слідчий суддя не досліджує питання про винуватість та не перевіряє законність процесуальних рішень, прийнятих компетентними органами іноземної держави у справі стосовно особи, щодо якої надійшов запит про видачу.

Зазначені обставини об`єктивно позбавляють суд апеляційної інстанції можливості здійснювати оцінку законності та обґрунтованості наявних в матеріалах провадження документів Запитуючої сторони, оскільки це виходить поза межі повноважень національного суду на стадії вирішення питання про можливість застосування стосовно особи певного запобіжного заходу для забезпечення її видачі на запит іноземної держави.

Водночас, є слушними посилання захисника на те, що долучені до клопотання прокурора документи, всупереч вимог ч. 3 ст. 584 КПК України, не містять перекладу на українську мову та складені російською мовою, проте зазначені обставини не можуть слугувати єдиною підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, з урахуванням також факту наявності прогалини в нормативному врегулюванні порядку правової допомоги у кримінальних справах між Україною та респ. Узбекистан.

В цьому контексті апеляційний суд наголошує на тому, що посилаючись в клопотанні прокурора на необхідність застосування стосовно ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі (екстрадиційного арешту), він взагалі не наводить жодних підстав в обґрунтування необхідності застосування стосовно останнього найсуворішого запобіжного заходу.

Натомість, аналіз матеріалів судового провадження свідчить про те, що ОСОБА_12 на території України має місце реєстрації та постійного проживання (а.с. 98-100), має посвідку на тимчасове проживання строком до 08.10.2026 (а.с. 97), дозвіл на офіційне працевлаштування в Україні строком до 08.10.2026 (а.с. 101) та працює продавцем-консультантом ТОВ «МОСТ-ПРЕМІУМ» з 09.10.2024 та позитивно характеризується за місцем роботи; одружений та має трьох неповнолітніх дітей на утриманні (а.с. 107, 108-109, 111); проживає в м. Одеса в орендованій квартирі, страждає на тяжку хворобу цукровий діабет другого типу (а.с. 105), внаслідок чого потребує постійного лікування та відстеження рівня цукру в крові.

Водночас, 06.01.2025 ОСОБА_15 до ГУ ДМС України в Одеській обл. подано заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка станом на теперішній час ще не розглянута.

При цьому, положеннями ч. 2 ст. 589 КПК України встановлено, що особа, якій надано статус біженця, статус особи, яка потребує додаткового захисту, або їй надано тимчасовий захист в Україні, не може бути видана державі, біженцем з якої вона визнана, а також іноземній державі, де її здоров`ю, життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання (релігії), національності, громадянства (підданства), приналежності до певної соціальної групи або політичних переконань, крім випадків, передбачених міжнародним договором України.

За встановлених обставин, апеляційний суд доходить переконання про те, що прокурором не було доведено того, що до остаточного вирішення питання щодо можливості видачі (екстрадиції) ОСОБА_9 на запит респ. Узбекистан для притягнення до кримінальної відповідальності, існують обґрунтовані підстави для застосування стосовно останнього найсуворішого запобіжного заходу у вигляді екстрадиційного арешту.

Натомість, колегія суддів доходить переконання про те, що, з огляду на існування ризику переховування від компетентних органів з метою уникнення екстрадиції, обумовленого перебуванням ОСОБА_9 у міжнародному розшуку у зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину на території респ. Узбекистан; те, що він є громадянином респ. Узбекистан, зареєстрований та має місце постійного проживання на території України, а саме в м. Одесі, офіційно працевлаштований, одружений та має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, має тяжке захворювання, в даному випадку запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту здатний буде запобігти наявному та зазначеному вище ризику переховування ОСОБА_9 від компетентних органів та забезпечить належну процесуальну поведінку останнього.

На підставі викладених обставин, висновок слідчого судді стосовно необхідності застосування стосовно ОСОБА_9 найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі (ексрадиційного арешту) не є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, а також не відповідає фактичним обставинам провадження.

Колегія суддів наголошує на тому, що вимоги ст. 585 КПК України не містять чіткого нормативного врегулювання строку застосування стосовно особи запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, для забезпечення видачі особи на запит іноземної держави.

Так, ч. 1 ст. 586 КПК України передбачено вичерпний перелік випадків припинення тимчасового арешту або запобіжного заходу, до яких відносяться: 1) центральний орган України в передбачені міжнародним договором України строки не отримав запит про видачу особи (екстрадицію); 2) під час екстрадиційної перевірки встановлено обставини, за наявності яких видача особи (екстрадиція) не здійснюється; 3) компетентний орган іноземної держави відмовився вимагати видачу особи; 4) центральним органом України прийнято рішення про відмову у видачі особи (екстрадиції).

За викладених вище обставин апеляційний суд доходить висновку про те, що ст. 585 КПК України, яка визначає порядок застосування відносно особи запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, для забезпечення її видачі на запит іноземної держави фактично не містить обмежень щодо строку застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Такі обмеження, зокрема, встановлення граничного строку, передбачені приписами ст. 584 КПК України, щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційного арешту), відповідно до положень ч. 10 якої, екстрадиційний арешт застосовується до вирішення питання про видачу особи (екстрадицію) та її фактичної передачі, але не може тривати більше дванадцяти місяців.

Системний аналіз положень глави 44 КПК України «Видача осіб, які вчинили кримінальне правопорушення (екстрадиція)» дозволяє дійти висновків про те, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи на запит іноземної держави (екстрадиційного арешту) здійснюється до вирішення питання про видачу особи (екстрадицію) або відмови в такій видачі, при цьому, лише екстрадиційний арешт не може тривати більше 12-ти місяців.

При цьому, положення вищезазначеної глави не містять чіткого нормативного врегулювання строку застосування стосовно особи запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, для забезпечення видачі особи на запит іноземної держави.

Разом із тим, відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

В свою чергу, ч. 1 ст. 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Положеннями ч. 6 ст. 181 КПК України встановлено, що строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.

З урахуванням прогалин в нормативному врегулюванні строку застосування стосовно особи запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту для забезпечення її видачі, колегія суддів вважає, що в даному випадку, за аналогією закону, необхідно застосувати положення вищезазначеної ч. 6 ст. 181 КПК України та застосувати стосовно ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 2 місяці.

Відповідно до положень п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Пункт 2 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг захисників, скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді та постановлення нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання прокурора про застосування стосовно ОСОБА_9 екстрадиційного арешту та застосування стосовно останнього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту для забезпечення видачі за адресою місця проживання в м. Одесі строком на 2 місяці, з покладанням відповідних обов`язків з підстав, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 181, 370, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532, 584, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 30.12.2024, якою стосовно громадянина респ. Узбекистан ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційного арешту) скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання керівника Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_11 про застосування стосовно ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі (екстрадиційний арешт).

Застосувати стосовно ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) запобіжний захід для забезпечення його видачі у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 із забороною залишати житло, за винятком випадків оголошення повітряної тривоги та загрози обстрілів.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, покласти на ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) наступні обов`язки:

- з`являтись за викликом до прокурора, слідчого судді, суду;

- повідомляти прокурора, слідчого суддю, суд про зміну свого місця проживання та роботи.

Строк дії ухвали апеляційного суду до 20.03.2025.

ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) звільнити з-під варти негайно.

Копію ухвали направити до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. для організації виконання.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4