Справа № 464/2512/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1124/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сокаль Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2024 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк шість років вісім місяців.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_7 у виді застави, до набрання вироком законної сили - залишено без зміни.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 вирішено рахувати з часу набрання вироком законної сили та звернення такого до виконання.

Зараховано ОСОБА_9 у строк відбування покарання період перебування під вартою з 11.04.2024 по 29.04.2024.

Вирішено питання з заставою та речовими доказами.

Згідно з вироком, ОСОБА_10 , незважаючи на введення та дію на території України відповідно до указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 правового режиму воєнного стану та продовження строку дії такого, 09.04.2024 приблизно о 12:55 год., перебуваючи в салоні маршрутного таксі №882 сполученням Новий Розділ - Львів, за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 251, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, підійшов до водійського сидіння та намагався відкрито заволодіти грошовими коштами у сумі 1140 грн., які знаходились поруч в водійським сидінням та належали потерпілому ОСОБА_11 , взявши їх до своєї правої руки. Помітивши вказані дії, потерпілий мав намір зупинити протиправні дії ОСОБА_7 , однак останній, маючи умисел на закінчення своїх протиправних дій щодо відкритого викрадення чужого майна, наніс два удари кулаком своєї правої руки в обличчя потерпілого, чим спричинив йому фізичний біль, проте свій злочинний умисел не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був зупинений свідком ОСОБА_12 .

Не погоджуючись із цим вироком, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить змінити вирок Сихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 , призначити йому покарання за ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що оскаржений вирок підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Вважає, що є підстави для застосування ст. 69 КК України, оскільки під час досудового розслідування ОСОБА_10 дав зізнавальні показання, добровільно взяв участь в слідчому експерименті, під час судового розгляду обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, вибачився перед потерпілим. Потерпілий повідомив, що вибачає обвинуваченого, жодних матеріальних чи моральних претензій до ОСОБА_7 не має, цивільного позову не заявляв. Окрім цього, звертає увагу суду, що як така (матеріальна) шкода заподіяна потерпілому не була, оскільки дії обвинуваченого кваліфіковано як замах.

Апелянт звертає увагу, що щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину є окремими, незалежними обставинами, що пом`якшують покарання. Водночас, обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Також захисник вказує, що суд не мотивував, чому щодо ОСОБА_7 неможливо застосувати статті 69, 75 КК України. Вважає, що є підстави для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримала та просила таку задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення судового засідання, у таке не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подав. Його захисник ОСОБА_6 не заперечила проти проведення апеляційного перегляду у відсутності обвинуваченого.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Потерпілий ОСОБА_11 , будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явився, про поважність причин своєї неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подав.

За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, враховуючи, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого, колегія суддів апеляційного суду, заслухавши позицію сторін, вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 186 КК України, а саме як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не було небезпечне для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного стану.

Стосовно доводів апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, то такі, на переконання колегії суддів, в ході апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, його спрямованість проти приватної власності; особу обвинуваченого, який неодружений, не працює, на медичних обліках не перебуває, у 2023 році проходив курс реабілітації та соціальної адаптації від алкогольної залежності, за місцем проживання скарг щодо нього не надходило, згідно зі ст. 89 КК України судимостей не має; щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину як обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що його обтяжують.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень ОСОБА_9 слід призначити покарання у виді позбавлення волі. За відсутності підстав для застосування статей 69, 75 КК України та з урахуванням особи обвинуваченого, обставин вчинення кримінального правопорушення та вимог ст. 68 КК України, призначив ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 186 КК України покарання 6 років 8 місяців позбавлення волі, яке останньому належить відбувати реально.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, місцевий суд в повній мірі дослідив матеріали провадження та надав правильну оцінку особі обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник просить застосувати статті 69, 75 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

Згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім окремих випадків, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, за це кримінальне правопорушення.

Частина 1 цієї норми надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України, й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №744/884/17 зазначав, що обставини, що пом`якшують покарання, чи сукупність цих обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця.

Попри те, що обвинувачений вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, а майнова шкода потерпілому фактично не заподіяна, оскільки дії ОСОБА_7 кваліфіковані як замах, у суду відсутні підстави вважати, що така обставина як щире каяття істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, адже, згідно з обставинами справи, протиправні дії ОСОБА_7 були зупинені свідком ОСОБА_13 , тобто він не довів свій умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Водночас, у матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що ОСОБА_10 якимось чином допоміг потерпілому оговтатись від пережитого, намагався відшкодувати йому заподіяні, у тому числі фізичний біль та психологічний дискомфорт.

Стосовно такої обставини як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, то колегія суддів зазначає, що справді у ході досудового розслідування ОСОБА_10 співпрацював зі стороною обвинувачення, брав участь у слідчих діях та надав визнавальні показання. Втім, особу ОСОБА_7 як винуватця злочину було встановлено в ході проведення досудового розслідування, у тому числі допиту свідків. Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що обвинувачений повною мірою усвідомив негативні наслідки своїх злочинних дій. При цьому замах на відкрите посягання на чуже майно він вчинив в особливо важкий для країни час, в умовах воєнного стану.

За наведеного, колегія суддів вважає, що хоча й існують дві обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, однак у матеріалах справи відсутні дані, що ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_14 кримінального правопорушення. Таким чином, відсутній другий обов`язковий елемент, що дозволяє застосувати ст. 69 КК України при призначенні особі покарання.

При цьому, на переконання колегії суддів, належну оцінку отримали й відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , які були враховані при призначенні обвинуваченому розміру покарання у межах санкції ч. 4 ст. 186 КК України, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 68 КК України.

Щодо позиції потерпілого ОСОБА_11 про відсутність претензій до обвинуваченого ОСОБА_7 , то така, як слідує з оскарженого вироку, врахована судом, однак, як виснував Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18, думка потерпілого хоч і враховується при призначенні покарання, однак не є визначальною.

Стосовно наявної у матеріалах справи характеристики обвинуваченого ОСОБА_7 за місцем проживання, то така не може бути підставою для пом`якшення покарання обвинуваченого, оскільки у ній вказано лише про відсутність скарг на ОСОБА_7 , що було враховано місцевим судом (а.с. 36).

Крім цього, судом першої інстанції правильно враховано, що обвинувачений ОСОБА_10 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, що підтверджується наявною у матеріалах справи вимогою (а.с. 35). Втім, після відпрацювання громадських робіт та сплати штрафу на шлях виправлення не став.

При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_10 є працездатною особою молодого віку, однак не працює, а вчиняє умисні корисливі злочини.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що сама лише незгода сторони захисту з призначеним обвинуваченому покаранням не може бути достатньою підставою для його пом`якшення.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім визначених законом випадків, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи, що ОСОБА_9 призначено покарання у виді 6 років 8 місяців позбавлення волі, відсутні підстави для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_7 , судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Сихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4