ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5842/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/300/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.436-2 КК
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 травня 2024 року.

Даним вироком,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Самбір, Львівської області, громадянина України, пенсіонера, адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.436-2 КК України та призначено йому покарання у виді одного року позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з моменту його затримання на виконання цього вироку.

Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно з вироком суду, 09.05.2023 року у громадянина України ОСОБА_7 , згідно з паспортом № 004502922 від 28.01.2020 року, виник злочинний умисел, спрямований на заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту.

Так, ОСОБА_7 було відомо, що 24.10.1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26.06.1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН увійшли Союз Радянських Соціалістичних Республік (правонаступником якого з 1991 року є Російська Федерація). Українська Радянська Соціалістична Республіка (правонаступницею якої з 1991 року є Україна) та ще 49 держав-засновниць, а згодом до вказаної міжнародної організації прийняті інші держави світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН всі члени ООН утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування проти територіальної недоторканості або політичної незалежності будь-якої держави.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1965 року «Про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, про убезпечення їх незалежності і суверенітету» закріплено, що держави не мають права втручатися прямо чи опосередковано з якої б то не було причини у внутрішні та зовнішні справи іншої держави.

Кожна держава має невід`ємне право обирати свою політичну, економічну, соціальну та культурну систему без втручання в будь-якій формі з боку будь-якої іншої держави.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 року «Про неприпустимість інтервенції і втручання у внутрішні справи держав» закріплено, що держави не мають права здійснювати інтервенцію або втручання в будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні чи зовнішні справи інших держав.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 24.10.1970 року «Про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту 0011» закріплено принцип, згідно з яким держави утримуються в своїх міжнародних відносинах від силових погроз або застосування сили, як проти територіальної цілісності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином несумісним з цілями ООН. Така загроза силою або її застосування є порушенням міжнародного права і Статут ООН.

Кожна держава зобов`язана утримуватися від загрози силою або її застосування з метою порушення існуючих міжнародних кордонів іншої держави або у якості засобу вирішення міжнародних суперечок, в тому числі територіальних суперечок, і питань, що стосуються державних кордонів.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14.12.1974 року № 3314 (XXIX) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, хоч би який тимчасовий характер вона не мала, що є результатом такого вторгнення або нападу або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські чи повітряні сили чи морські та повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з державою, що приймає, порушуючи умови, передбачені в угоді або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала у розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; засилання державою або від імені держави збройних банд. груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що не рівносильно наведеним вище актам, або її значну участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, будь то політичного, економічного, військового чи іншого характеру не можуть бути виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили або загрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання суперечок та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва 01.08.1975 року, який був підписаний СРСР, правозаступником якого є російська федерація.

Статтями 1 і 2 III Конвенції про відкриття військових дій від 18.10.1907 року, що вступила в дію 26.01.1910 року і 07.03.1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є російська федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни мас бути негайно повідомлено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання повідомлення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет - України від 16.07.1990 року (далі - Декларація) зазначено, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту та неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24.08.1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки було схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави -України. Відповідно до зазначеного документу, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнано значною кількістю держав світу, серед яких і російська федерація.

Відповідно до пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки, у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994 року російська федерація, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні свої зобов`язання згідно з принципами Заключного акту співробітництву в Європі від 01.08.1975 року поважати незалежність, суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою або її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що жодна їхня зброя ніколи не використовуватиметься проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31.05.1997 року відповідно до положень Статуту ООН та зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки та співробітництва в Європі, Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співпрацю та партнерство між Україною та російською федерацією (ратифікований Законом України від 14.01.1998 року №13/98-ВР та федеральним законом російської федерації від 02.03.1999 року № 42 - ФЗ). Відповідно до статей 2-3 зазначеного Договору, російська федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів і зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, дотримання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису та карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28.01.2003 року (ратифікований російською федерацією 22.04.2003 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганської областей належить до території України.

Статтями 1 - 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканною.

Згідно з статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерело влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати та змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народу і не може бути узурповане державою, її органами чи посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно дотримуватися Конституції України та законів України, не посягати на права та свободи, честь та гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

У відповідності до статей 132 - 134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська. Дніпропетровська, Донецька. Житомирська. Закарпатська, Запорізька. Івано-Франківська. Київська. Кіровоградська. Луганська. Львівська. Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська. Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська. Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою України та в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її ведення.

Незважаючи на викладене, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення зазначених вище міжнародних нормативно-правових актів, 22.02.2022 року президент російської федерації, реалізуючи злочинний план направлений на насильницьку зміну меж території та кордонів України, порушення порядку, встановленого Конституцією України, направив до Ради федерації звернення про використання збройних сил російської федерації за межами російської федерації, яке було задоволене.

24.02.2022 року о 05 годині президент російської федерації оголосив рішення про початок військової операції в Україні.

Того ж дня, близько 05 год. 10 хв. збройними силами російської федерації, що діяли за наказом керівництва російської федерації та збройних сил російської федерації, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після чого, тоді ж, війська російської федерації незаконно ввійшли сухопутним шляхом на територію суверенної держави України.

24.02.2022 року Законом України № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 та на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, який в подальшому був неодноразово продовжений та безперервно триває до цього часу.

При цьому, не пізніше 09.05.2023 року у громадянина України ОСОБА_7 який тривалий час проживає на території України, в тому числі з 24.02.2022 року, тобто з моменту повномасштабного вторгнення військових формувань рф на територію України, виник злочинний умисел, спрямований на заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, 09.05.2023 року ОСОБА_7 , усвідомлюючи та знаючи достовірно, що російська федерація визнана країною агресором, діючи в період збройного конфлікту, в умовах військового стану, що постійно транслюється в засобах масової інформації та медіа, близько 12 год. 00 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в маршрутному таксі № 8 м.Тернополя, в ході словесного конфлікту з пасажирами даного громадського транспорту, заперечував збройну агресію російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році.

Так, ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи характер своїх злочинних дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки таких дій та бажаючи їх настання, серед іншого повідомив пасажирам та водію вищезазначеного транспортного засобу, у тому числі громадянам ОСОБА_9 і ОСОБА_10 : «А нащо ви війну начинали?... Гражданскую.» і тим самим заперечив збройну агресію російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту.

Надалі, цього ж дня о 12 год. 25 хв., ОСОБА_7 , продовжуючи свою злочинну діяльність, перебуваючи на зупинці для маршрутних транспортних засобів по АДРЕСА_2 , у стані алкогольного сп`яніння, у ході розмови з працівниками Управління патрульної поліції в Тернопільській області ОСОБА_11 і ОСОБА_12 заперечував збройну агресію російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту.

Зокрема ОСОБА_7 , незважаючи на те що спілкується з працівниками правоохоронного органу, діючи умисно та зухвало, з політичних та ідеологічних мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, серед іншого повідомив наступне: «Яка війна ви що, ви самі видумали эту гражданскую войну. Я вам честно говорю, как политолог... Громадянская война, громадянська ІНФОРМАЦІЯ_2 не понімаю, вы развязали гражданскую войну...», і тим самим заперечив збройну агресію російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту.

У подальшому, 09.05.2023 року о 23 год. 18 хв., незважаючи на проведену працівниками правоохоронного органу роз`яснювальну бесіду, ОСОБА_7 , перебуваючи біля під`їзду свого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у стані алкогольного сп`яніння, умисно продовжив свою злочинну діяльність, направлену на заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України, як внутрішнього громадянського конфлікту.

Так, у вказаний час ОСОБА_7 повторно спілкуючись з працівниками Управління патрульної поліції в Тернопільській області ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та військовослужбовцем Національної гвардії України ОСОБА_15 , серед іншого повідомив наступне: «Ха, давайте это самое, перемоги никогда не будет, потому что гражданская война, она очень,... нету-нету переможників. В гражданской войне перемоги нету!... Та войны никакой нету, это вы ее спровокованій, определенные силы Громадянська война, однозначно!.. Гражданская .'...Так точно, вы развели громадянскою войну... Значит так, развели громадянскою войну, это точно. Подождите, это мое личное мнение, а вы как хотите», і тим самим заперечив збройну агресію російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 травня 2024 року в частині призначеного покарання та просить призначити покарання у виді пробаційного нагляду або застосувати ст. 75 КК України.

Не заперечуючи фактичні обставини справи, апелянт вважає вирок необґрунтованим в частині призначеного йому покарання.

Вважає, що таке покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Посилається на те, що він визнав свою вину, щиро розкаявся, вперше притягується до кримінальної відповідальності, йому 72 роки, є пенсіонером, ветераном праці, переніс інсульт, в зв`язку з чим тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та продовжує проходити амбулаторне лікування.

Вказує, що на даний час, внаслідок захворювання, не може нормально говорити та майже не може рухатися, нормально ходити, ліва рука не працює, що підтверджується довідками.

Посилаючись на ст. 50, 65 КК, ст. 8 КПК України, практику Європейського суду з прав людини, вважає, що є підстави для зміни покарання на більш м`яке.

Заслухавши суддю доповідача, в судових дебатах та останньому слові обвинуваченого ОСОБА_7 , в судових дебатах його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, просять їх задовольнити, в судових дебатах прокурора, який заперечив апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу обвинуваченого слід задовольнити з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю зібраних доказів, є обґрунтованими, в апеляції не оспорюються, тому відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряються.

При призначені покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, віднесеного законом до нетяжких, особу винного, який є особою похилого віку, раніше не судимий, визнав свою вину, взяв до уваги характер злочинних дій обвинуваченого в умовах триваючої збройної агресії РФ проти України та беручи до уваги обтяжуючу обставину- перебування у стані алкогольного сп`яніння, правомірно призначив обвинуваченому покарання у виді одного року позбавлення волі.

Разом з тим, в суді апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 на даний час тяжко хворіє, переніс інсульт, в зв`язку з чим тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та продовжує проходити амбулаторне лікування, що підтверджується представленими суду медичними документами.

Внаслідок захворювання, ОСОБА_7 не може нормально говорити, з труднощами пересувається, ліва рука не працює.

За встановлених обставин, аналізуючи вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає, що доводи апелянта про наявність пом`якшуючих обставин, які в своїй сукупності дають підстави для застосувати ст. 75 КК України, заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 50 КК України покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Покарання не повинно сприйматися як підстава для того, щоб зробити його жорстокішим, призначення якого не дає бажаного результату, воно визначається неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за вчинений злочин.

Конституція України визначає, що кожен має право на повагу до його гідності і ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

З огляду на наведене, враховуючи, що внаслідок захворювання (перенесеного інсульту) ОСОБА_7 не може нормально говорити, з труднощами пересувається, ліва рука не працює, беручи до уваги похилий вік обвинуваченого 72 роки, колегія суддів приходить до висновку, що наведені обставини дають підстави призначити обвинуваченому покарання, передбаченого санкцією статті обвинувачення у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі та на підставі ст. 75 КК України - звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде справедливим і необхідним для виправлення обвинуваченого, відповідатиме положенням ст.50, 65 КК України, а саме - принципам законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

За наведених обставин, вирок суду першої інстанції слід змінити, пом`якшивши покарання обвинуваченому.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

Ухвалила:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 травня 2024 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання - змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 436-2 КК України на 1 (один) рік позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Відповідно до п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Судді