судді Київського апеляційного суду ОСОБА_1
у судовому провадженні № 11-кп/824/4059/2024
(ЄУН № 755/5804/24)
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганська, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, який має на утриманні неповнолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_2 , безробітного, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
Вирішено питання щодо речових доказів та арешту майна у кримінальному провадженні.
За результатами апеляційного розгляду ухвалою Київського апеляційного суду від 3 вересня 2024 року апеляційна скарга прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 задоволена.
Ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2024 року, якою кримінальне провадження № 0000047 від 10 січня 2024 року щодо ОСОБА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, змінена в частині вирішення питання щодо відшкодування процесуальних витрат.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави за проведення судово-медичної експертизи № 042-282-2024 від 13 березня 2024 року; 2672 гривень за проведення судово-медичної експертизи № 042-283-2024 від 5 березня 2024 року; 3029,12 гривень за проведення автотехнічної експертизи «дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» № СЕ-19/111-24/1611-ІТ від 6 лютого 2024 року; 6058,24 гривень за проведення автотехнічної експертизи «дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» № СЕ-19-111-24/2146-ІТ від 20 лютого 2024 року; 3029,12 гривень за проведення автотехнічної експертизи «дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» № СЕ-19/111-24/10284-ІТ від 20 лютого 2024 року.

В іншій частині ухвала суду залишена без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтована тим, що процесуальні витрати це передбачені кримінальним процесуальним законом затрати, які виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, понесені органами досудового розслідування, прокуратури і суду та іншими учасниками кримінального провадження. Умовно їх можна поділити на: витрати, які учасник кримінального провадження несе самостійно та витрати, які здійснюються за рахунок Державного бюджету України.

Компенсація процесуальних витрат особам, які залучаються у кримінальне провадження, перш за все є важливою гарантією повноти встановлення обставин справи, забезпечує реалізацію принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів, захищає права осіб, що здійснюють у кримінальному судочинстві покладені на них процесуальні обов`язки.

В основі механізму відшкодування процесуальних витрат лежать правовідносини між суб`єктами, що в різних процесуальних статусах залучаються у провадження та несуть у зв`язку з цим витрати, і посадовими особами та органами, які зобов`язані компенсувати зазначені витрати за рахунок публічних або приватних коштів.

При цьому питання розподілу таких витрат повинно вирішуватися індивідуально у кожному кримінальному провадженні з урахуванням всіх обставин їх виникнення, підстав завершення кримінального провадження та судового розгляду.

Положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК.

Приписами ст. 118 КПК встановлено, що процесуальні витрати складаються із 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 122 КПК витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом

З аналізу положень кримінального процесуального закону, які регулюють питання розподілу та стягнення процесуальних витрат, слідує, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, а на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. При цьому суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою (ч. 1 ст. 124, ч. 1 ст. 126, п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, суд повинен розподілити процесуальні витрати в будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (постанова від 17 червня 2020 року, справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20).

Водночас, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження, суд першої інстанції наведених вище положень закону та висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду, не дотримався та питання щодо розподілу процесуальних витрат не вирішив, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду прийняти законне, обґрунтоване рішення в частині відшкодування процесуальних витрат, а тому відповідно до вимог п.3 ч.1 ст. 409 КПК України ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19.04.2024 в цій частині слід змінити.

За приписами частини 4 статті 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Частина 3 статті 288 КПК України передбачає, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Розділ ІХ КК містить правові підстави та порядок звільнення особи від кримінальної відповідальності. Зокрема, звільнення від кримінальної відповідальності можливе: у зв`язку з дійовим каяттям (стаття 45 КК); у зв`язку з примиренням винного з потерпілим (стаття 46 КК); у зв`язку з передачею особи на поруки (стаття 47 КК); у зв`язку із зміною обстановки (стаття 48 КК); у зв`язку із закінченням строків давності (стаття 49 КК).

Відповідно до статті 46 КК України особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Умовою звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням із потерпілим (стаття 46 КК) є вчинення нею вперше кримінального проступку або необережного нетяжкого злочину.

Примирення винної особи з потерпілим (потерпілими) належить розуміти як акт прощення її ним (ними) в результаті вільного волевиявлення, що виключає будь-який неправомірний вплив, незалежно від того, яка зі сторін була ініціатором, та з яких мотивів.

Звільнення винної особи від кримінальної відповідальності та закриття справи у зв`язку з примиренням із потерпілим можливе тільки в разі відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди, тобто особа визнає себе винуватим та у учасників не виникає сумнівів щодо її винуватості у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження, що надає можливість оптимізувати кримінальну процесуальну діяльність та збалансувати інтереси її учасників, врегулювати кримінально-правовий конфлікт у оптимальний спосіб, не залучаючи до цього зайвих ресурсів, забезпечити у якомога стислі строки захист прав і законних інтересів потерпілого.

У разі згоди особи на завершення кримінального провадження без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, повинна відшкодувати саме вона.

При цьому враховано і висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17 (провадження № 51-4251кмо21), щодо віднесення процесуальних витрат понесених у кримінальному провадженні на рахунок держави.

Так, відповідно до висновку об`єднаної палати по справі № 203/241/17, якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

У той же час, вищезазначений висновок об`єднаної палати є нерелевантним даному провадженню, оскільки закриття кримінального провадження на підставі звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим та у зв`язку із закінченням строків давності за своєю природою є різними.

Як зазначила об`єднана палата у постанові, звільнення від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України є безумовним, оскільки приводом для нього є саме закінчення передбачених законом України про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.

Особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій.

Тоді як, звільнення винної особи від кримінальної відповідальності з підстав, передбачених ст. 46 КК України, як зазначалось вище, здійснюється після примирення з потерпілим та відшкодуванням нею збитків або усунення заподіяної шкоди, а тому, на переконання колегії суддів, процесуальні витрати у даному провадженні має нести особа, яка вчинила кримінально карані дії, фактично заподіяла збитки і клопоче про застосування більш м`яких форм закінчення кримінальних проваджень, аніж обвинувальний вирок.

Зазначене узгоджується з позицією Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 1 лютого 2024 року у справі № 930/497/23 (провадження № 51-4798км23), від 19 лютого 2024 року у справі №554/11426/22 (провадження № 51-4973км23).

Зважаючи на наведене, оскільки ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК на підставі статті 46 КК у зв`язку з примиренням з потерпілим, а кримінальне провадження відносно нього - закрито, то правильним є стягнення з ОСОБА_2 на користь держави понесені витрати на проведення судових експертиз.

Не погоджуючись з ухвалою апеляційного суду, вважаю необхідним відповідно до положень ч. 3 ст. 375 КПК України викласти окрему думку в частині стягнення з ОСОБА_2 судових витрат за проведення експертиз з таких підстав.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Відповідно до положень ст. 124 КПК України уразі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Виходячи з викладеного, стягнення процесуальних витрат з обвинуваченого можливе за наявності таких підстав: визнання особи винною у вчиненні злочину (обвинувальний вирок суду), факт понесення процесуальних витрат (документально підтверджені витрати), залучення спеціаліста/експерта саме стороною захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Як зазначено у Постанові Об`єднаної палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року (справа № 203/241/17, провадження № 51-4251кмо21), у висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20), суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Однак не визначено, які саме витрати необхідно стягувати з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку зі звільненням її від кримінальної відповідальності, а які відносити на рахунок держави.

Кримінальним процесуальним законом прямо не передбачено стягнення процесуальних витрат з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

У розділі ІХ КК України визначено правові підстави та порядок звільнення особи від кримінальної відповідальності, однією з яких є примирення обвинуваченого з потерпілим (ст. 46 КК України).

Зокрема, згідно з положеннями ст. 46 КК України, особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

При цьому звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України є безумовним, оскільки приводом для нього є саме примирення обвинуваченого з потерпілим, за наявності та виконанні умов, передбачених даною нормою, зокрема, якщо питання йде про притягнення особи до кримінальної відповідальності за кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин вперше та якщо під час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, обвинувачений не перебував у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

На підставі ст. 46 КК України особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням з потерпілим, незалежно від наявності чи відсутності факту доведеності її вини у вчиненні кримінального правопорушення наявними у матеріалах справи доказами, визнання цією особою своєї вини, причин, внаслідок яких вказані особи примирились, на противагу затвердження угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим, укладення якої передбачено ст.ст. 468-476 КПК України, для затвердження якої суд ухвалює вирок.

При цьому, порядок звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України та закриття кримінального провадження ухвалою суду (ч. 3 ст. 288 КПК України), є сприятливішим для такої особи, а ніж угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.

Водночас, відшкодування завданих збитків особою, відносно якої закривається провадження у зв`язку з примиренням з потерпілим на підставі ст. 46 КК України, жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки умовами звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України, на противагу інших випадків звільнення від кримінальної відповідальності, не передбачено обов`язкове визнання такою особою своєї вини, а, окрім того, це буде суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України).

У такому випадку, керуючись засадами справедливості та враховуючи загально дозвільний тип правового регулювання кримінального провадження, наявність факту понесення органом досудового розслідування матеріальних витрат, пов`язаних зі здійсненням кримінального провадження, не може бути приводом для стягнення з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку із примиренням з потерпілим на підставі ст. 46 КК України, таких витрат.

Приймаючи до уваги те, що для кримінально-процесуального права як галузі публічного права є характерним спеціально-дозвільний тип правового регулювання, в основі якого лежить формула: «дозволено лише те, що прямо передбачено законом», стягнення з обвинуваченого процесуальних витрат, понесених органом досудового розслідування та пов`язаних зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, можливе виключно в разі ухвалення обвинувального вироку.

Також, з огляду на те, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, звільнення особи від кримінальної відповідальності на будь-якій підставі і відповідно закриття кримінального провадження не може свідчити про доведеність винуватості особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини, закріплених у ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ініціатором проведення судових експертиз у цьому кримінальному провадженні був орган досудового розслідування.

З огляду на те, що ОСОБА_2 звільнений від кримінальної відповідальності і обвинувальний вирок судом щодо нього не ухвалений, при цьому сторона захисту не залучала жодних експертів, вважаю, що судові витрати за проведення експертиз з ОСОБА_4 не підлягають стягненню, а відносяться на рахунок держави.

За таких обставин вважаю, що апеляційна скарга прокурора є безпідставною, а тому не підлягає до задоволення, а ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2024 року щодо ОСОБА_2 є законною та підстави для її зміни в частині вирішення питання стягнення з ОСОБА_2 судових витрат відсутні.

3 вересня 2024 року