УХВАЛА

27 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 761/11523/22

провадження № 51 - 4366 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000878 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Підгорне Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 27 грудня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 21ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 71 КК України до призначеного ОСОБА_5 покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2022 року, за правилами ст. 72 КК України, та остаточно призначено покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, ОСОБА_5 02 квітня 2022 року не пізніше 15:00 год, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не представилось можливим, перебуваючи у приміщенні хостелу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у кімнаті № 1, взяв молоток, після чого у коридорі хостелу, стоячи навпроти ОСОБА_6 , передбачаючи можливість настання тяжких наслідків для здоров`я останнього, діючи умисно, з мотиву раніше виниклих особистих неприязних стосунків, наніс останньому один удар молотком, який тримав у своїй правій руці, в область лівої тім`яної ділянки голови, тобто в область тіла, де розташовані життєво важливі органи людини.

Внаслідок злочинних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Київський апеляційний суд ухвалою від 03 липня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 27 грудня 2023 року - без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування вищевказаного судового рішення та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, захисник зазначає, що:

? висновок експерта № 042-396-2022 є недопустимим доказом з огляду на те, що при оцінці ступеню тяжкості тілесного ушкодження, яке отримав потерпілий, експерт керувався медичною документацією, яка була отримана з порушенням порядку, встановленого Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України);

? прокурор не мав права приймати рішення про надання тимчасового доступу до медичної документації, оскільки на той час Шевченківський районний суд м. Києва працював у штатному режимі;

? клопотання про надання тимчасового доступу до речей і документів, у порушення вимог ст. 615 КПК України, не було погоджено прокурором;

? медична документація була отримана поза межами строку дії постанови про надання тимчасового доступу від 08 квітня 2022 року;

? рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Оцінюючи доводи касаційної скарги захисника щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів виходить з наступного.

Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, наведених у вироку, є обґрунтованим та належно вмотивованим.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_7 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу огляду місця події від 02 квітня 2022 року, відповідно до якого проведено огляд приміщення хостелу по АДРЕСА_1 , у ході якого у кімнаті № 1 на підлозі було виявлено молоток з рукояткою червоно-чорного кольору та сліди речовини бурого кольору; даними протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 10 травня 2022 року, відповідно до якого слідчий, на підставі постанови керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва від 08 квітня 2022 року, оглянув та вилучив оригінал медичної картки стаціонарного хворого № 94 на ім`я ОСОБА_6 та ЕМТ знімок; висновком експерта № 042-396-2022 від 13 червня 2022 року, відповідно до якого тілесні ушкодження, наявні у ОСОБА_6 , відносяться до тяжких.

В оскаржуваній ухвалі суд апеляційної інстанції зазначив, що вказані докази у своїй сукупності є взаємопов`язаними, узгоджуються між собою, відповідають вимогам належності та допустимості, будь-яких істотних розбіжностей або суперечностей, які б могли вплинути на правильність висновку суду щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, не встановлено.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про те, що тимчасовий доступ до медичної документації потерпілого було здійснено із порушенням вимог КПК України

Як убачається зі змісту касаційної скарги, свої доводи захисник обґрунтовує тим, що прокурор не мав права приймати рішення про надання тимчасового доступу до медичної документації, оскільки на той час Шевченківський районний суд м. Києва працював у штатному режимі; клопотання про надання тимчасового доступу до речей і документів, у порушення вимог ст. 615 КПК України, не було погоджено прокурором; медична документація була отримана поза межами строку дії постанови про надання тимчасового доступу від 08 квітня 2022 року.

Так, в оскаржуваній ухвалі суд апеляційної інстанції погодився із висновком місцевого суду про те, що процедура отримання тимчасового доступу до медичної документації потерпілого на підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 615 КПК України в редакції, яка діяла на момент прийняття постанови про надання тимчасового доступу до речей та документів, відповідала вимогам закону.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 615 КПК України (у редакції Закону № 2111-IX від 03.03.2022, яка діяла на момент прийняття керівником Шевченківської окружної прокуратури м. Києва відповідної постанови) у разі введення в Україні або окремих її місцевостях (адміністративній території) воєнного, надзвичайного стану, проведення антитерористичної операції чи заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації та/або інших держав проти України та якщо відсутня об`єктивна можливість виконання у встановлені законом строки слідчим суддею повноважень, передбачених статтями 140, 163, 164, 170,173, 189, 233, 234, 235, 245, 247, 248 та 294 цього Кодексу, а також повноважень щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк до 30 діб до осіб, які підозрюються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-115, 121, 127, 146, 146-1, 147, 152, 153, 185, 186, 187, 189-191, 201, 258-258-5, 260-263-1, 294, 348, 349, 365, 377-379, 402-444 КК України, а у виняткових випадках також у вчиненні інших тяжких чи особливо тяжких злочинів, якщо затримка в обранні запобіжного заходу може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення чи втечі особи, яка підозрюється у вчиненні таких злочинів, - такі повноваження виконує керівник відповідного органу прокуратури з урахуванням вимог глави 37 цього Кодексу за клопотанням прокурора або за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором.

Варто зауважити, що апеляційний суд небезпідставно погодився із місцевим судом, що постанова керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва приймалася 08 квітня 2022 року, в умовах початку повномаштабного вторгнення, з урахуванням загальної обстановки, яка на той момент виникла у м. Києві та Київській області.

Разом з тим, надані захисником ухвали, які на думку захисника, підтверджували те, що Шевченківський районний суд м. Києва працював у той час, судами визнано не релевантними з огляду на те, що вони стосувалися лише питання продовження строку тримання під вартою, яке підлягає невідкладному розгляду та питань, які вирішуються суддею одноособово без виклику сторін.

Водночас апеляційний суд погодився із місцевим судом, який врахував рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 41дп-23 від 01 березня 2023 року, (яке приймалося у межах іншого кримінального провадження) відповідно до якого керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Києва, у ситуації, яка склалася в м. Києві 08 квітня 2022 року, у той день мав підстави для здійснення повноважень у порядку п. 2 ч. 1 ст. 615 КПК України (у редакції Закону № 2111-ХІ від 03 березня 2022 року).

Як встановлено судами, вказана постанова у цьому кримінальному провадженні в судовому порядку, у тому числі стороною захисту, не оскаржувалася.

З огляду на викладене, суди дійшли обґрунтованого висновку, що постанова керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва від 08 квітня 2022 року про тимчасовий доступ до речей і документів на час розгляду місцевим судом кримінального провадження була чинною та законною.

Необхідно зазначити, що Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що не будь-яке порушення вимог кримінального процесуального закону допущене органом досудового розслідування під час збирання доказів у кримінальному провадженні, автоматично зумовлює визнання цих доказів недопустимими. Вирішуючи питання про допустимість таких доказів, суд насамперед має з`ясувати, чи є це порушення істотним та яким чином воно вплинуло на забезпечення і реалізацію прав та свобод особи у кримінальному провадженні.

Імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному випадку простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Так, відповідно до вимог ст. 164 КПК України, в ухвалі слідчого судді, суду про тимчасовий доступ до речей і документів має бути зазначено, зокрема строк дії ухвали, який не може перевищувати двох місяців з дня постановлення ухвали.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, строк дії постанови керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва від 08 квітня 2022 року становив 30 днів з дня її постановлення, тобто з урахуванням того, що останній день цього строку припадав на неробочий день, останнім днем строку дії вказаної постанови було 09 травня 2022 року.

Згідно даних протоколу тимчасового доступу від 10 травня 2022 року, слідчий, на підставі постанови керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва від 08 квітня 2022 року, оглянув та вилучив оригінал медичної документації ОСОБА_6 .

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що слідчий здійснив тимчасовий доступ до медичної документації потерпілого поза межами строку дії постанови керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва від 08 квітня 2022 року про тимчасовий доступ до речей і документів.

Втім суд апеляційної інстанції, погодився із рішенням місцевого суду, який заразом урахував також обстановку, що склалась у м. Києві 09 травня 2022 року (тобто в останній день строку дії постанови про тимчасовий доступ до речей та документів), зокрема те, що за кілька днів до цього представники військово-політичного керівництва України попереджали про ймовірну загрозу масованих ракетних обстрілів України, вказуючи, на ймовірне загострення ситуації в найближчі до 9 травня дні. Крім цього, суд зауважив, що зранку 09 травня 2022 року дійсно відбувся масований ракетний обстріл м. Києва.

Разом з тим, суди слушно зазначили, що за певних обставин можна було б дійти висновку, що слідчий втрутився у право потерпілого на приватне життя та захист конфіденційної інформації про стан його здоров`я. Втім, суди врахували позицію потерпілого ОСОБА_6 , зокрема те, що вказане кримінальне провадження розпочато за його заявою, та як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду потерпілий не оскаржував дії сторони обвинувачення, а також не заявляв про порушення його прав у будь-який спосіб.

З огляду на викладене, на думку колегії суддів, доводи касаційної скарги захисника в цій частині жодним чином не вказують на порушення прав і свобод засудженого та справедливості судового розгляду в цілому.

Тож, у цьому кримінальному провадженні місцевий суд дійшов слушного висновку про відсутність підстав для визнання протоколу тимчасового доступу від 10 травня 2022 року та висновку судово-медичної експертизи від 13 червня 2022 року недопустимими доказами, з чим обґрунтовано погодився і апеляційний суд.

Решта доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_4 висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи сторони захисту про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 412 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судового рішення на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_3