Номер провадження: 11-сс/813/1287/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

власника майна ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 01.08.2024 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000440, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.04.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 332 КК України, -

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 01.08.2024 року було задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , погоджене з заступником керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_11 та накладений арешт на майно, вилучене під час проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що вилучені речі визнані речовими доказами та могли бути знаряддям вчинення злочину.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає вказану ухвалу слідчого судді незаконною, необґрунтованою та невмотивованою.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що висновки слідчого судді в ухвалі про те, що майно на яке накладено арешт може відповідати критеріям, зазначеним у частині 1 статті 98 КПК України, оскільки є підстави вважати, що воно могло бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегти на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, є лише необґрунтованим припущенням, за змістом та по суті безпідставне та не конкретизоване, і не відповідає вимогам Закону.

Експертизи не були призначені.

Всі документи були отримані в установленому законодавством порядку під час проходження служби в ЗСУ.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, власника майна та його представника, які підтримала подану апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, але зазначив, що на час постановлення ухвали слідчим суддею існували законні підстави для накладання арешту на вилучене майно, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів справи вбачається, що на теперішній час слідчим управлінням ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000440 від 08.04.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 332 КК України.

Під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001532 від 14.12.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України встановлено, що 15.01.2024 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси було проведено обшук автомобіля CHEVROLET EQUINOX, 2016 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , який перебував у користуванні ОСОБА_12 на момент вчинення кримінального правопорушення. Під час проведення якого було виявлено та вилучено документи, які містять ознаки підробки.

Також було встановлено, що невстановлені особи, перебуваючи на території Одеської області, сприяють в організації здійснення незаконного переправлення осіб через державний кордон України за грошову винагороду.

Для встановлення осіб причетних до вчинення даного кримінального правопорушення, з метою встановлення повних анкетних даних осіб, які причетні до вчинення даного злочину, їх можливих місць мешкання, та місць зберігання знарядь і засобів вчинення кримінального правопорушення, було надано доручення співробітникам УСР в Одеській області ДСР НПУ на проведення слідчих (розшукових) дій.

Відповідно до матеріалів виконаного доручення було встановлено, що до вчинення даного кримінального правопорушення можливо причетний ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

17.06.2024 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , під час проведення якого, було виявлено та вилучено:

- Військовий квиток серія АВ №686252 від 01.03.2022;

- Посвідчення серія НОМЕР_3 від 14.05.2024;

- Візитна картка на ім`я ОСОБА_13 ;

- Аркуш паперу з переліком документів для отримання ОГД;

- Заява про виплату пенсії від 13.06.2024 на 1 арк.;

- Витяг з наказу №90 від 28.03.2024 на 1 арк.;

- Копія довідки за реквізитами на 1 арк.;

- Довідка про отримання (неотримання) допомоги від 11.06.2024 №3271 на 1 арк.;

- Копія свідоцтва про хворобу №4 від 06.02.2024 на 3 арк.;

- Копія припису на 1 арк.;

- Коротка виписка з історії хвороби №9/24 від 23.02.2024 № 147 на 1 арк.;

- Історія хвороби №7498 перевідний епікриз від 03.05.2024 на 1 арк.;

- Коротка виписка з історії хвороби №2619/350/23 від 26.02.2024 №150 на 1 арк.;

- Лист-повідомлення від 10.12.2023 №12 на 1 арк.;

- Довідка про обставини травми від 09.08.2023 №8295 на 1 арк.;

- Довідка про обставини травми від 21.03.2023 №923 на 1 арк.;

- Виписний епікриз №494 від 20.02.2023 на 1 арк.;

- Виписний епікриз №504 від 21.02.2023 на 1 арк.;

- Первинна медична карта 1864 5 від 03.07.2023 на 1 арк.;

- Довідка 2023/1112 на 1 арк.;

- Первинна медична картка від 05.02.2023 на 1 арк.;

- Довідки від 29.08.2023 № 30/1706, від 07.02.2024 №882, від 29.03.2023 №2549, від 15.09.2023 №1086, від 02.10.2023 №1119, від 03.11.2023 №4, від 04.12.2023 №85, від 30.01.2024 № 84, від 02.01.2024 №24 на 1 арк. кожна.;

- Довідки військово-лікарської комісії від 20.02.2023 №908 на 1 арк., від

17.07.2023 №1663 на 1 арк., від 15.08.2023 № 6604 на 1 арк.;

- Виписки від 17.07.2023 №6743 на 1 арк, від 29.03.2023 №2549 на 1 арк.;

- Довідка форма 5 від 27.04.2023 №1797 на 1 арк.;

- Файл з документами на 4 арк.;

- Файл з документами на 21 арк.;

- Мобільний телефон realme 6 іmеі-код №1 14516, іmеі-код №2 14508.

Вилучені речі та предмети зберегли на собі сліди кримінального правопорушення.

Зазначене майно оглянуто та постановою слідчого визнано речовим доказом.

Слідчий суддя погодився з такими доводами слідчого та задовольнив клопотання про арешт майна.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що арештовані речі, відповідають критеріям майна, визначеним статтею 98 КПК України, на яке відповідно до положень ч. 3 ст. 170 КПК України може бути накладений арешт, оскільки вони можуть бути знаряддям вчинення злочину, а тому є важливими доказами можливого вчинення кримінальних правопорушень.

В свою чергу не накладення арешту на зазначене тимчасово вилучене майно може призвести до його знищення, приховання, що в свою чергу призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження та суттєво ускладнить процес встановлення істини по кримінальному провадженні.

Накладення арешту на мобільний телефон необхідно для його огляду та проведення комп`ютерно-технічної експертизи з метою встановлення наявності електронних доказів, що можуть мати суттєве значення для кримінального провадження.

Вилучені документи, медична документація, можуть містити ознаки підробки, для підтвердження, або спростування даного факту необхідно її оглянути, направити відповідні запити до підприємств, установ та організацій, які їх видавали.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано дійшов висновку про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони недоведені та спростовуються матеріалами справи.

Будь-яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 01.08.2024 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000440 від 08.04.2024 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4