Справа № 579/1157/24
В И Р О К

і м е н е м У к р а ї н и

27 листопада 2024 року Кролевецький районний суд Сумської області

в складі судді - ОСОБА_1 ,

за участі секретаря - ОСОБА_2 ,

з участю: прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кролевець кримінальне провадження щодо обвинувачення:

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Тулиголове Конотопського району Сумської області, громадянина України, з базовою середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовозобов`язаного, тимчасово не працюючого, раніше не судимого, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України,

в с т а н о в и в:

Положенням ч.1 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Крім того, ч.1 ст.375 Цивільного кодексу України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно з ч.1 ст.376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Влітку 2009 року, у невстановлений в ході досудового розслідування день та час, у ОСОБА_5 виник умисел, спрямований на самовільне будівництво споруди, а саме - гаражу для зберігання автомобіля, на самовільно зайнятій земельній ділянці, без кадастрового номера, яка знаходиться на землях комунальної власності Кролевецької міської ради - біля будинку АДРЕСА_2 .

Реалізуючи зазначений злочинний умисел, улітку 2009 року ОСОБА_5 власноруч, в порушення вимог ст.116 та ст.125 Земельного Кодексу України, ч.1 ст.376 Цивільного Кодексу України, діючи умисно, самовільно, без належного оформлення права власності чи права користування земельною ділянкою комунальної власності, їх державної реєстрації, а також відповідного рішення ради, яке надавало б йому право виконувати будівельні роботи на такій земельній ділянці, здійснив самовільне будівництво споруди, а саме: гаражу розміром 4,2 м х 6,3м із цегли на цементному розчині, на самовільно зайнятій земельній ділянці площею під забудовою 26,46 м2, яка знаходиться на землях комунальної власності Кролевецької міської ради (біля будинку АДРЕСА_2 ).

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у вчиненні самовільного будівництва споруди на самовільно зайнятій земельній ділянці, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.197-1 КК України.

В ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні вказаного вище кримінального правопорушення заперечував у повному обсязі, суду в судовому засіданні пояснив, що гараж будувався з білої цегли, у 2009 чи 2010 році, точно не пригадує, раніше на місці спорудження гаража стояв громадський туалет. Питання будівництва обвинувачений погоджував із покійним архітектором ОСОБА_15 , який розробляв на замовлення ОСОБА_5 проект, запропонував також місце для спорудження гаража та особисто запевнив обвинуваченого, що все буде залагоджено, сесія проголосує «за». Обвинувачений ОСОБА_5 отримував усі необхідні для будівництва дозволи: у ЖЕКу, у підприємств зв`язку, міськводоканалу. На момент будівництва жоден із сусідів також не робив зауважень і не висловлював претензій обвинуваченому. Гараж знаходиться біля багатоквартирного двоповерхового будинку на комунальній землі метрів за 30 від будинку, тобто не на прибудинковій території. Документи на будівництво головний архітектор погодив 04 грудня 2008 року. В подальшому документи обвинувачений подав до ради, і йому повідомили, що підстави для відмови на сесії відсутні, а тому підпише і міський голова. При цьому в особистій розмові тодішній міський голова ОСОБА_16 натякав на необхідність сплати додаткових коштів, чого обвинувачений ОСОБА_5 не зробив і після чого уже не з`ясовував результатів розгляду його заяви.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 суду пояснив, що стаття 197-1 КК Украъни передбачає відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику. При цьому в ході судового слідства в ані найменшій мірі не встановлено такої обов`язкової ознаки даного виду кримінального правопорушення, як значна шкода, у діях обвинуваченого ОСОБА_5 , навпаки: з обставин обвинувачення випливає, що збитки взагалі відсутні. При цьому зазначає, що дії передбачені ч. 3 ст. 197-1 КК України у виді самовільного будівництва та самовільного зайняття земельної ділянки утворюють склад даного кримінального правопорушення, виключно у своїй сукупності, тобто дії у вигляді самовільного будівництва і виключно на самовільно зайнятій земельній ділянці, про що свідчить пряме посилання у вказаній правовій нормі, саме на земельну ділянку, яка передбачена ч. 1 ст. 197-1 КК України, а також негативні наслідки у вигляді значної шкоди її законному володільцю або власнику. Таким чином, на переконання захисника, встановленню підлягає не тільки сам факт самовільного зайняття земельної ділянки, як і самовільного будівництва, але й настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення значної шкоди.

Незважаючи на те, що обвинувачений свою вину не визнав, його винуватість під час судового засідання повністю доведена наступними доказами, безпосередньо дослідженими судом.

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що з обвинуваченим є сусідами з 1997 року. Гараж, яким користується обвинувачений, збудований ОСОБА_5 не навпроти їхнього будинку, а навпроти сусіднього, і споруджений із білої цегли приблизно років зо 15 тому. До того там був пустир і звалище. Хто саме допомагав обвинуваченому будувати гараж, не пригадує. Суперечок з приводу спорудження гаража не пригадує; у дворі знаходяться два інші гаражі.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що у будинку мешкає з 1980 року, з обвинуваченим є сусідами. Знає, що обвинувачений збудував собі цегляний гараж, але коли саме і за чиїм дозволом гараж споруджено, не знає. У неї також є сарайчик на прибудинковій території, який збудовано за дозволом голови радгоспу, коли ще будинок перебував на балансі радгоспу.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що знає обвинуваченого і з ним перебуває у неприязних стосунках, оскільки останній неодноразово звертався із скаргами на те, що вона самовільно зайняла земельну ділянку під город, хоча ще у 2021 році на зборах співвласників вирішували, що кожен доглядає по діляночці біля будинку. Обвинувачений чинив моральний тиск і фізичні провокації, ударив лопатою чоловіка свідка, спалив картоплю, залив хімікатами часник, виривав городній реманент, закидав лопату, обзивався нецензурно. Що стосується гаража обвинуваченого, то нічого повідомити про його спорудження не може; раніше вважала: раз приходили ОСОБА_17 та інші чиновники, значить, усі потрібні дозволи у ОСОБА_5 є. Обвинувачений мешкає в будинку з 1982 року тобто спершу жили його батьки, а потім він сам. Гараж споруджено на місці, де раніше був громадський туалет, яким користувалися кілька сусідніх будинків. Перевірку законності будівництва ініціювала вона, як і порушення кримінального провадження.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що обвинуваченого знає, гараж його бачила. Гараж споруджено до війни, будував його обвинувачений ОСОБА_5 , мешкає в будинку обвинувачений з того часу, як батьки його отримали квартиру.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що мешкає у будинку з 1991 року. Будинок споруджено приблизно в 1979 році, будинок радгоспний, на 16 квартир. Сарай та льох відповідно облаштовано на 16 секцій у відповідності до квартир. Дійсно у 2021 році розділили частину прибудинкової території на городи. Опанасенки свій город то обгороджували, то розгороджували.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що знає обвинуваченого і є сусідом. Обставин будівництва гаража обвинуваченого також не пригадав, пояснив, що гараж ОСОБА_5 споруджено на місці пустиря, де стояв розвалений старий туалет, поставлений ще радгоспом.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що дійсно був міським головою у 2006-2010 роках. Процес розгляду пакету документів обвинуваченого ОСОБА_5 не пригадує, оскільки таких питань у роботі виникало дуже багато. Причин направлення заяви на до вивчення комісії з земельних питань назвати не спромігся, припустив, що було не допрацьовано, не погоджено з ЖЕКом. На прийом з приводу гаража ОСОБА_18 до нього ніхто не приходив, узагалі якихось проблем з даним гаражем не пригадує. Повідомлення про вимагання хабара сміховинні. Обвинуваченого свідок не пригадує, раніше його навіть не бачив, не те що не просив хабаря. Єдиним проблемним випадком була робота з гаражем ОСОБА_19 . Якщо обвинуваченому не було надано дозволу на оформлення земельної ділянки, отже, не було для такого оформлення достатніх та законних підстав.

Свідок ОСОБА_13 суду підтвердив, що виготовляв документи на замовлення обвинуваченого ОСОБА_5 , погодження оформляв належним чином, на місце направляв землеміра, потім виїжджала будівельна комісія. Можливість виділити ділянку у вказаному місці була. Чи була земля комунальною, чи ні, не пригадав. Функціональних будівель, які б завадили будівництву, на тій ділянці цілком точно не було.

Дослідженими безпосередньо в судовому засіданні письмовими доказами також доводиться винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 197-1 ч. 3 КК України:

- протоколом прийняття заяви ОСОБА_8 про вчинене кримінальне правопорушення від 30.06.2023;

- копією Державного акту серія ЯЯ №290881 від 05.06.2008 року на право постійного користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_2 , який видано Кролевецькій житлово-експлуатаційній конторі;

- копією проектної документації містобудівного обгрунтування параметрів земельної ділянки для гаражного будівництва на об`єкт «розміщення автогаражу по вул.В.Інтернаціоналістів в м.Кролевець», за змістом якого земельна ділянка площею 55 кв.м знаходиться в південно-західній частині м.Кролевець, вільна від забудови, на її території виник смітник; межує з заходу з землями Кролевецької міської ради (проїзд), з інших сторін із землями Кролевецької міської ради, не наданими у власність або користування. У вказаній документації знаходиться також заява обвинуваченого ОСОБА_5 про виготовлення містобудівного обгрунтування від 20.11.2008 року;

- листом архівного відділу №2 Конотопської районної державної адміністрації Сумської області від 30.08.2023 №06-48/14, за змістом якого рішень сесії Кролевецької міської ради Сумської області стосовно надання земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва гр. ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_2 , за 2008 рік не виявлено;

- копією рішення 29 сесії 5 скликання Кролевецької міської ради Сумської області від 08.04.2009 року, за яким заява гр. ОСОБА_5 щодо надання йому земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва площею 0,0055 га за адресою АДРЕСА_2 , відправлена на до вивчення постійній комісії із земельних питань;

- листом виконавчого комітету Кролевецької міської ради від 01.09.2023 року №01-29/2711, за змістом якого за період жовтня 2020 року 31 серпня 2023 року ОСОБА_5 щодо надання дозволу на будівництво гаражу до Кролевецької міської ради не звертався;

- листом виконавчого комітету Кролевецької міської ради від 22.09.2023 року №01-29/3005, за змістом якого рішень з питань передачі у власність громадянину ОСОБА_5 земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 не приймалось;

- листом Державної інспекції архітектури та містобудування України №1854/05/18-23 від 27.09.2023, яким підтверджується, що дозвільних документів, запитуваних у листі, у розпорядженні ДІАМ не виявлено;

- протоколом огляду місця події від 22.05.2024 року, яким виявлено та описано капітальну споруду гараж за адресою АДРЕСА_2 , який фактично перебуває у володінні обвинуваченого ОСОБА_5 ;

- листом відділу державного архітектурно-будівельного контролю Кролевецької міської ради від 24.05.2024 №1-24/33, згідно з яким за період з травня 2018 року по теперішній час до відділу ОСОБА_5 чи інші особи щодо будівництва гаража за адресою АДРЕСА_2 , не зверталися.

Суд, дослідивши та перевіривши зібрані стороною обвинувачення докази, а також доводи сторони захисту, заслухавши свідків по справі, проаналізувавши їх та надавши їм відповідну правову оцінку, приходить до переконання, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, доведена, виходячи з наступних підстав.

Кримінальна відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України настає за самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці.

Положенням абзацу 15 ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Суд зважає, що юридичними ознаками самовільного зайняття земельних ділянок є:

- вчинення будь-яких дій, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки (активна поведінка);

- відсутність відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду);

- відсутність вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки;

- не визнання дій щодо земельної ділянки правомірними жодним нормативним актом.

Причому земельна ділянка для винної особи є чужою, вона не має необхідних і достатніх прав на володіння, користування чи розпорядження ділянкою як власник чи як особа, якій надано право постійно чи тимчасово володіти і користуватися нею.

Самовільне зайняття земельної ділянки з об`єктивної сторони може полягати у різних діях - у незаконному огороджуванні ділянки, знищенні і встановленні межових знаків та у протиправному використанні землі у своїх потребах: обробка, удобрення землі, насадження дерев чи кущів, розміщення будівельних матеріалів, тощо. Але у всіх випадках особа протиправно заволодіває земельною ділянкою, вчинює відносно неї певні дії як власник чи законний користувач і при цьому порушує суб`єктивні інтереси учасників земельних правовідносин.

Суб`єкт злочинів, передбачених різними частинами ст. 197-1 КК України - загальний.

Суб`єктивна сторона самовільного зайняття земельної ділянки і самовільного будівництва на ній будівель або споруд характеризується прямим умислом. Винна особа усвідомлює відсутність у неї права на конкретну земельну ділянку, однак бажає її захопити (позиція ККС ВС в постанові від 12 грудня 2019 року справа №317/885/17).

У межах вказаного кримінального провадження ОСОБА_5 висунуто обвинувачення за ч. 3 ст. 197-1 КК України, яке вимагає доказування таких фактів: 1) самовільне зайняття земельної ділянки; 2) самовільне будівництво будівель, споруд; 3) учинення дій по такому зайняттю безпосередньо обвинуваченим.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, самовільне зайняття якої інкримінують ОСОБА_5 , для останнього є чужою, оскільки він не має необхідних і достатніх прав на володіння, користування чи розпорядження ділянкою як власник чи як особа, якій надано право постійно чи тимчасово володіти і користуватися нею, так як відсутні відповідні рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду), як і відсутні вчинені правочини щодо такої земельної ділянки, що свідчить про незаконність фактичного використання земельної ділянки будь-якими іншими особами, поза межами відповідної волі її розпорядника Кролевецької міської ради Сумської області.

Стаття 197-1 КК України передбачає відповідальність за два самостійних (хоч і пов`язаних між собою) злочини - самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику (ч. 1) і самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій ділянці (ч. 3). Відповідальність за їх вчинення обтяжують кваліфікуючі ознаки, вказані, відповідно, у ч. 2 та ч. 4 даної статті.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК Україні, полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки, а кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 цієї статті, - у самовільному будівництві будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці.

У злочинах із матеріальним складом суспільно небезпечні наслідки, передбачені як обов`язкова ознака об`єктивної сторони складу злочину (основного або кваліфікованого). Такі наслідки зафіксовані у диспозиції норми Особливої частини КК України або випливають з неї і становлять собою заподіяну об`єкту кримінально-правової охорони шкоду, визначену у кількісному та (або) якісному відношенні. Особливість наслідків як ознаки складу конкретного злочину полягає і в тому, що такі ознаки охоплюються умислом або необережністю винного. Це положення випливає із законодавчих визначень умислу та необережності (ст. ст. 24, 25 КК України).

Аналіз ч. 1 ст. 197-1 КК України свідчить про те, що ознаки об`єктивної сторони злочину, передбаченого цією нормою, закріплені в законі за допомогою вказівки на: 1) суспільно небезпечне діяння (самовільне зайняття земельної ділянки); 2) суспільно небезпечні наслідки (значна шкода власникові або законному володільцеві земельної ділянки). Звідси випливає, що злочин, описаний у ч. 1 ст. 197-1 КК України, є злочином із матеріальним складом, обов`язковими ознаками якого є діяння, наслідки та причинний зв`язок між діянням та наслідками

Зі змісту ж ч. 3 ст. 197-1 КК України не випливає, що злочином визнається самовільне будівництво будівлі (споруди) лише за умови, що самовільне зайняття земельної ділянки заподіяло значну шкоду. Вказівка у ч. 3 ст. 197-1 КК України на земельну ділянку, "зазначену у частині першій цієї статті", означає тільки те, що самовільно зайнята земельна ділянка як місце самовільного будівництва не належить до числа земель з особливим правовим режимом, перерахованих у ч. 2 ст. 197-1 КК України

Таким чином, суд дійшов висновку: 1) ч. 3 ст. 197-1 КК України містить самостійний склад кримінального правопорушення; 2) для кваліфікації самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді значної шкоди не є обов`язковим, що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 25.10.2022 у справі № 359/885/20 (провадження № 51-1986км22).

Твердження обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що він не винуватий, оскільки вважав, що вчинив усі необхідні дії для узаконення виділу земельної ділянки та належного документального оформлення будівництва, спростовуються наведеними вище доказами, які беззаперечно доводять його вину.

Суд вважає, що така позиція обвинуваченого не є щирою, спрямована на ухилення від відповідальності за вчинений злочин, а відтак критично сприймає думку прокурора про наявність пом`якшуючих обставин.

На думку суду, не викликають сумнівів показання свідків та потерпілих по справі, оскільки вони повністю узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами винуватості ОСОБА_5 , а також повноцінно відтворюють обставини скоєння інкримінованого йому злочину. Суд, заслухавши показання свідків та дослідивши матеріали кримінального провадження, вважає, що сторона обвинувачення довела вину ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину «поза розумним сумнівом».

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого в силу ст. 66 КК України, як і обставин, що обтяжують покарання відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Відповідно до частини 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

При призначенні ОСОБА_5 покарання у відповідності зі ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують його покарання, позицію прокурора, який просив призначити ОСОБА_5 покарання за ч.3 ст.197-1 КК України у виді штрафу, клопотання обвинуваченого та захисника обвинуваченого, які просили виправдати обвинуваченого, а також положення диспозитивності кримінального судочинства, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у вигляді штрафу волі в межах санкції ч.3 ст.197-1 КК України.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_5 не обирався.

По справі судові витрати відсутні.

У справі відсутні речові докази.

Керуючись ст. 2, 91, 369-371, 381, 382, 373, 374, 392, 395 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 197-1 КК України, та призначити йому покарання за цією статтею у вигляді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу не застосовувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду через Кролевецький районний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1