ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі

судового засідання ОСОБА_4

за участю сторін

кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

представника потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000639 від 20.06.2024 року, за апеляційною скаргою прокурора Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_10 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівців від 29 липня 2024 року, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця м. Чернівці, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , освіта вища, непрацюючого, неодруженого, раніше не судимого;

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

УСТАНОВИЛА:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 29 липня 2024 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 1 ст. 125 КК України закрито у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, прокурор Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу, зі змісту якої вбачається, що вона просить оскаржувану ухвалу скасувати. Призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що закриття даного кримінального провадження за п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України є неможливим у контексті цієї статті, оскільки зазначена норма прямо забороняє відмову від обвинувачення потерпілої у формі приватного обвинувачення у кримінальних правопорушеннях, пов`язаних

ЄУНСС: 727/6730/24 Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_11

НП: 11-кп/822/319/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_1

із домашнім насильством.

Стверджує, що згідно з обвинувальним актом ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме в умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень своїй матері ОСОБА_8 , та було визнано обставиною, яка обтяжує покарання, відповідно до п. 6-1 ч. 1 ст. 66 КК України вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Тобто на думку апелянта, ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні проступку, пов`язаного із домашнім насильством, ця обставина була визнана обтяжуючою та він мав можливість захищатися від цього обвинувачення.

Інших апеляційних скарг від учасників судового провадження на адресу апеляційного суду не надходило.

Однак надійшло заперечення від представника потерпілої ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_9 на подану прокурором Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_10 апеляційну скаргу, зі змісту, якого вбачається, що представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть рішення та вимоги апеляційної скарги, доводи прокурора ОСОБА_5 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з підстав, зазначених у ній, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи оскаржуване рішення районного суду законним та обґрунтованим, думку потерпілої ОСОБА_8 , та її представника - адвоката ОСОБА_9 , які також заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, надавши учасникам судового провадження слово в судових дебатах, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав зазначених в апеляційній скарзі та обговоривши наведені у ній доводи, колегія суддів доходить такого.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За змістом ч.1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Так, на думку колегії суддів, зазначені вище вимоги при винесенні оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції дотримано.

Приписами ч. 4 ст. 26 КПК України встановлено, що кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, зокрема і ст. 125 Кримінального кодексу України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 284 КПК України встановлено, кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку не йдеться про проступок, пов`язаний із домашнім насильством. Доводи прокурора про те, що потерпіла є матір`ю обвинуваченого, а тому можна здогадатися, що інкриміноване кримінальне правопорушення пов`язане із домашнім насильством не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

У постанові від 12.02.2020 (справа № 453/225/19, провадження № 51-4000кмо19) Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України, як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину; встановлена у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.

Отже, обов`язковою умовою визнання судом злочину - незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта - пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо). За відсутності цього гарантоване право на захист істотно порушено і, беручи до уваги імперативність приписів п. 19 ч. 1 ст. 7, частин 3, 6 ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України, унеможливлює застосування згаданого інституту заборони закриття кримінального провадження щодо кримінальних правопорушень, передбачених ст. 125 КК України.

У постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 647/1931/19 (провадження № 51-174км20) наведено висновок про те, що злочин щодо особи, яка зазначена у частинах 2 та 3 статті 3 зазначеного Закону про домашнє насильство не завжди має вважатися злочином, «пов`язаним з домашнім насильством» в значенні пункту 7 частини 1 статті 284 КПК України. Стамбульською Конвенцією домашнє насильство розуміється як певний спосіб поведінки, якою одна особа намагається утвердити або підтримати контроль над іншою особою, що відноситься до певної вразливої групи і знаходиться у вразливій ситуації. Тому посилання лише на те, що потерпілим від злочину є член сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Стамбульською Конвенцією та законом, що ухвалено з метою її імплементації.

Для того, щоб обґрунтувати застосовність встановленого у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України виключення до конкретного випадку, обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства. Докази того, що інкримінований злочин пов`язаний з домашнім насильством, мають бути надані стороною обвинувачення, аби сторона захисту отримала можливість їх спростовувати. Необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний із домашнім насильством, є відображення цієї обставини у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) з встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо). Докази існування ситуації домашнього насильства можуть міститися і в самих обставинах злочину, які доводять, що певний випадок насильства є проявом поведінки, характерної для домашнього насильства.

Частиною 1 ст. 125 КК України передбачена кримінальна відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження.

Статтею 126-1 КК України передбачено кримінальну відповідальність за домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

Як встановлено судом першої інстанції та апеляційним судом, ОСОБА_6 обвинувачується у кримінальному проступку, передбаченому ч. 1 ст. 125 КК України, а саме, в умисному спричинені легкого тілесного ушкодження ОСОБА_8 . Поряд з тим, в обвинувальному акті не міститься жодних посилань на вчинення ОСОБА_6 кримінального проступку, пов`язаного з домашнім насильством, не вказано на обставини, які свідчать, що потерпіла ОСОБА_8 є у той же час і жертвою домашнього насильства.

Окрім цього, прокурором в судовому засіданні також не було наведено доказів про існування в даному кримінальному провадженні ситуації домашнього насильства.

Посилання прокурора, виключно, на родинні зв`язки, так, як потерпіла ОСОБА_8 є матір`ю обвинуваченого та на обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, на думку колегії суддів не може свідчити про домашнє насильство.

При цьому, посилання прокурора на обтяжуючу обставину, як на факт вчинення обвинуваченим проступку пов`язаного із домашнім насильством, не можна вважати слушним, оскільки відповідно до вимог ст. 374 КПК України вказана обставина, яка обтяжує покарання обвинуваченому враховується при призначенні покарання, тобто при постановленні обвинувального вироку, і чинним кримінальним процесуальним кодексом не передбачено, що обтяжуюча обставина може враховуватися, як кваліфікуюча ознака кримінального правопорушення, чи, як елемент підозри або обвинувачення.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що сторона обвинувачення в цій ситуації вважала потерпілу жертвою домашнього насильства, і, відповідно, що інкримінований злочин пов`язаний із домашнім насильством у значенні п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, а тому посилання прокурора на те, що вищевказане кримінальне провадження стосується кримінального проступку, пов`язаного з домашнім насильством, є безпідставними.

Згідно правової позиції Верховного суду, викладеній у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №712/1710/19, під час закриття кримінального провадження на підставі відмови потерпілого від обвинувачення суд фактично визнає відсутність самого обвинувачення щодо особи, а тому не потрібно встановлювати сам факт вчинення кримінального правопорушення, ні винуватість чи невинуватість такої особи. За таких обставин не потребують перевірки судом докази, а також немає необхідності в дослідженні того, чи було дотримано інші вимоги процесуального закону під час провадження у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 284 КПК України, якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1 ч. 1 ст. 284, виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Зважаючи на вказані положення Кримінального процесуального кодексу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність закриття даного кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_8 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не беруться колегією суддів до уваги.

Керуючись ч. 2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 419, 532 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_10 , залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівців від 29 липня 2024 року, якою кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 1 ст. 125 КК України закрито у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя доповідач: Судді

_____________ ________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3