УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2024 року

м. Київ

Справа № 487/8273/23

Провадження № 51 - 3475 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року

у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0001360 від 14 серпня 2023 року, щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв, громадянина України, зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою:

АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 307 ч. 2 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2023 року

ОСОБА_4 засуджено за ст. 307 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, запобіжного заходу і речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.

Так, ОСОБА_4 за невстановлених обставин у невстановленої особи придбав

та зберігав з метою збуту 8,6689 г PVP, розфасовану в 16 полімерних згортків

і 2 пакетики, до моменту вилучення вказаної особливо небезпечної психотропної речовини працівниками поліції під час особистого обшуку ОСОБА_4 14 серпня 2023 року о 13 годині 45 хвилини біля будинку АДРЕСА_3 .

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2023 року щодо ОСОБА_4 - без зміни.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вищезазначені судові рішення,

із застосуванням ст. 69 КК України пом`якшити призначене ОСОБА_4

за ст. 307 ч. 2 цього Кодексу покарання до 5 років позбавлення волі, не призначати конфіскацію майна, та на підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого

від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.

Зазначає, що при призначенні ОСОБА_4 покарання суди належним чином

не врахували дані про особу обвинуваченого, який раніше не притягувався

до адміністративної та кримінальної відповідальності, його вік, позитивні характеристики, щире каяття та активне сприяння розкриття злочину.

Крім того стверджує, що, приймаючи рішення про конфіскацію майна обвинуваченого, місцевий суд не врахував, що належні на праві власності

ОСОБА_4 житловий будинок і земельна ділянка були придбані його матір`ю

та випадково оформлені на засудженого. Апеляційний суд усупереч приписам

ст. 419 КПК України не зазначив мотивів щодо визнання необґрунтованими доводів апеляційної скарги в частині конфіскації майна.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо

з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє

для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи,

що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами,

та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості

й достатності обраного покарання тощо.

Статтею 69 ч. 1 КК України передбачено, що, за наявності кількох обставин,

що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий

від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Застосовуючи положення ст. 69 КК України, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а з урахуванням особи винного умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають

на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України і тих статей Особливої частини Кодексу,

що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінальних правопорушень, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого

є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення,

що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було

би явно несправедливим. При цьому, призначаючи засудженому більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Статтею 75 ч. 1 КК України передбачено, що суд, крім випадків засудження

за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи,

дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання

з випробуванням.

При цьому згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги

при призначенні покарання.

Санкція ст. 307 ч. 2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі

на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна, і цей злочин відповідно

до ст.12 ч. 5 КК України є тяжким.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 307 ч. 2 КК України, конкретні обставини його вчинення

та наслідки.

Також місцевий суд урахував ставлення обвинуваченого до вчиненого, яке полягає у визнанні винуватості та розкаянні, дані про його особу, зокрема те, що він раніше не судимий.

Щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення судом визнано обставинами, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_4 , а обставин, що обтяжують покарання, судом не було встановлено. Інших обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд не встановив.

Тобто обставини, на які посилається захисник у касаційній скарзі, були враховані судом при призначенні ОСОБА_4 покарання.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов

обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 основного покарання в мінімальних розмірах, передбачених санкцією ст. 307 ч. 2 КК України,

у виді позбавлення волі на строк 6 років, з обов`язковим додатковим покаранням

у виді конфіскації майна, і таке своє рішення належним чином мотивував.

Підстав для застосування до обвинуваченого положень статей 69, 75 КК України

та призначення йому основного покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції ст. 307 ч. 2 КК України, а також для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням суд першої інстанції не встановив.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України.

Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями

368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги захисника, належним чином перевірив викладені у ній доводи,

які є аналогічними доводам касаційної скарги ОСОБА_5 , визнав

їх безпідставними та мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що призначене ОСОБА_4 покарання є необхідним

та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам ст. 65 КК України. Підстав

для застосування до обвинуваченого статей 69, 75 КК України апеляційний суд також не встановив.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України

є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_4 і залишене без зміни судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав для пом`якшення засудженому покарання і застосування положень статей 69, 75 КК України за доводами касаційної скарги захисника та матеріалами провадження колегія суддів не вбачає.

Крім того, з оскаржуваного вироку убачається, що суд першої інстанції не визначав конкретний перелік майна засудженого, яке підлягає конфіскації. Питання щодо конфіскації відповідного майна в залежності від поставлених вимог може бути вирішене у передбаченому законом порядку.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, зміни судових рішень щодо ОСОБА_4 , застосування ст. 69 КК Українита звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України немає, у зв`язку з чим

у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог

ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.

Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Верховний Суд

постановив:

Відмовити захиснику засудженого ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_5

у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3