Справа № 632/874/24
провадження № 1-кп/632/121/24

В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року м. Первомайський

Первомайський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 , розглянувши кримінальне провадження, зареєстроване у Єдиному реєстрі досудових розслідувань № 0000174 від 01 квітня 2024 року щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Кіровське Чорноморського району Кримської області, громадянина України, має професійно-технічну освіту, офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого відповідно до вимог ст. 89 КК України, на утриманні малолітніх дітей та батьків похилого віку не має, на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_2 не перебуває, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

якому висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

захисник ОСОБА_5 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Суд визнав доведеним, що 29 березня 2024 близько 17.00 год. ( більш точний час не встановлено), обвинувачений ОСОБА_3 знаходився у будинку АДРЕСА_2 , де разом із ОСОБА_6 , яка є особою похилого віку ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та особою, з якою він перебував у сімейних відносинах (відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII є його родичкою- матір`ю), вживав алкогольні напої.

У подальшому, того ж дня, без відриву у часі, в ході вживання алкогольних напоїв, між обвинуваченим та ОСОБА_6 відбулася сварка із мотивів особистої неприязні , в ході якої у обвинуваченого ОСОБА_3 на ґрунті особистої неприязні виник умисел на заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний намір обвинувачений ОСОБА_3 , перебуваючи в цьому ж будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у стані алкогольного сп`яніння, без відриву у часі, діючи із особистої неприязні, умисно, наніс ОСОБА_6 декілька ударів руками та ногами в область голови та тулуба ОСОБА_6 , яка лежала на підлозі в приміщенні спальні, після чого припинив свої злочинні дії.

Своїми умисними злочинними діями обвинувачений ОСОБА_3 заподіяв ОСОБА_6 такі тілесні ушкодження:

тупу закриту черепно-мозкову травму у вигляді забійної рани на лобі, зліва, синця на верхній повіці правого ока, крововиливів у м`які покрови голови зі сторони їх внутрішньої поверхні в тім`яно-скроневих ділянках, справа та зліва, в потиличній ділянці, крововилив під тверду оболонку в лобно-тім`яно-скроневих ділянках, справа та зліва, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

тілесні ушкодження у виді множинних синців по зовнішній поверхні правого плеча та передпліччя, по тильній поверхні лівої кисті, по передній поверхні лівої гомілки, у верхній третині, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Внаслідок тупої закрито черепно-мозкової травми (забійної рани на лобі, зліва, синця на верхній повіці правого ока, крововиливів у м`які покрови голови зі сторони їх внутрішньої поверхні в тім`яно-скроневих ділянках, справа та зліва, в потиличній ділянці, крововилив під тверду оболонку в лобно-тім`яно-скроневих ділянках, справа та зліва), яка ускладнилась порушенням мозкового кровообігу, завданої обвинуваченим ОСОБА_3 , та яка знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку зі злочинними діями обвинуваченого, потерпіла ОСОБА_6 померла у реанімаційному відділенні КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня» 31 березня 2024 року.

Своїми умисними діями обвинувачений ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

ІІ. Позиція обвинуваченого ОСОБА_3 щодо пред`явленого обвинувачення та висновки суду (щодо дослідження доказів).

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 не оспорював фактичні обставини кримінального правопорушення (дата, час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину), які викладені в обвинувальному акті.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 надав покази, що наприкінці березня 2024 року до нього в гості приїхала мати ОСОБА_6 29 березня 2024 близько 17.00 год. він разом із матерію знаходилися у нього дома у будинку АДРЕСА_2 , де розпивали спиртні напої, між ними виникла сварка, під час якої мати ОСОБА_6 почала дорікати йому щодо їх відносин у минулому, у зв`язку із чим між ним та потерпілою відбулася продовжувана сварка. Він ( ОСОБА_3 ), будучи розлюченим на потерпілу ОСОБА_6 , зайшовши до спальні та побачивши останню у лежачому положенні на підлозі, яка продовжувала свої обурення щодо нього, наніс потерпілій руками та ногами декілька ударів в область голови та тулубу. При цьому, ОСОБА_3 зазначив, що умисел на заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень у нього виник, у зв`язку із доріканнями його мати, які вона висловлювала під час продовжуваної сварки. Він ( ОСОБА_3 ) розумів, що мати є особою похилого віку. Він ( ОСОБА_3 ) був розлючений, перебував у стані алкогольного сп`яніння, не пам`ятає кількість ударів, які він наніс матері, удари наносив по голові та тулубу, як ногами взутими у чоловічі черевики так і руками. При цьому, ОСОБА_3 показав, що після закінчення побиття матері, вона розмовляла із ним. Швидку викликала сусідка. Він щиро кається у вчиненому, розуміє, що скоїв, готовий понести покарання, має намір вступити до лав Збройних Сил України.

Показання обвинуваченого ОСОБА_3 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Враховуючи той факт, що обвинувачений ОСОБА_3 не оспорював фактичні обставини скоєного кримінального правопорушення, як вони встановлені в обвинувальному акті, а також не оспорював кваліфікацію злочину за ч.2 ст. 121 КК України, вислухавши думку сторони захисту та сторони обвинувачення, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження без дослідження доказів у повному обсязі, обмежившись допитом обвинуваченого, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому, судом з`ясовано в учасників судового провадження, чи правильно вони розуміють зміст цих фактичних обставин, чи не має сумнівів у добровільності їх позиції, та на виконання вимог ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено їм, що у такому випадку учасники будуть позбавлені права оскаржити визнані обставини в апеляційному порядку.

У межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, за згодою учасників судового провадження, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

З огляду на те, що кримінальне провадження розглянуто судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, інші докази, здобуті в ході досудового розслідування, під час судового розгляду не досліджувались.

ІІІ. Частина статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальні правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений та висновки суду.

Визнавши покази обвинуваченого ОСОБА_3 належним та допустимим доказом у кримінальному провадженні, приймаючи до уваги, що останній не піддає сумніву фактичні обставини справи, правильність розуміння обвинуваченою змісту цих обставин, суд вважає винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у пред`явленому йому обвинуваченні доведеною повністю.

Кваліфікуючи дії обвинуваченого суд приймає до уваги, що умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки).

За фактичними обставинами, встановленими під час судового розгляду, дії обвинуваченого мали активний характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками у вигляді заподіяння ОСОБА_6 тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть останньої, існував прямий причинний зв`язок.

Так, ОСОБА_3 , будучи чоловічої статті, завдаючи декілька ударів взутими ногами та руками в голову потерпілої, усвідомлював, що може в цілому спричинити тяжку шкоду потерпілій. Обвинувачений, при цьому діяв умисно, він якщо і не бажав, то свідомо припускав, що наслідком таких його дій є спричинення тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого.

У такому випадку є всі підстави констатувати наявність непрямого невизначеного умислу в діях ОСОБА_3 щодо спричинення потерпілій ОСОБА_6 тяжкого тілесного ушкодження, оскільки він допускав суспільно - небезпечні наслідки своїх дій - спричинення тяжкої шкоди здоров`ю потерпілій, при цьому тяжкість цих наслідків у його свідомості не була конкретизована, тобто він діяв з невизначеним і непрямим умислом.

Щодо спричинення смерті потерпілій, то в діях ОСОБА_3 має місце необережна форма вини, оскільки, завдаючи удари ногами та руками в голову потерпілої (з урахуванням характеру та локалізації тілесних ушкоджень), він передбачав можливість спричинення тяжкої шкоди потерпілій і при цьому якщо і не передбачав настання смерті ОСОБА_6 від своїх дій, то повинен був і міг передбачити.

Вищезазначені висновки суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 серпня 2024 року (справа № 369/1746/22, провадження № 51-2223км24).

Отже, суд доходить до переконання про правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_3 за ч. 2 ст.121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілої.

IV. Відомості, які характеризують особу обвинуваченого.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_3 встановлено, що він має професійно-технічну освіту, раніше офіційно не був працевлаштований, відповідно до вимог ст. 89 КК України не має судимості, на утриманні малолітніх дітей та батьків похилого віку не має, має місце проживання, інвалідності не має, неодружений, скарг та нарікань від сусідів та родичів до КП «Жилсервіс» не надходило, на обліку ІНФОРМАЦІЯ_2 не перебуває, на військову службу під час мобілізації у період із 24 лютого дотепер не призивався, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

V. Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно із ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд визнає його щире каяття, яке виражається у визнанні винуватості в обсязі обвинувачення, ставленні обвинуваченого до скоєного, осуду своїх дій.

Відповідно до ст. 67 КК України, обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом визнано вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку (ч.1.п.6), оскільки потерпіла ОСОБА_7 є особою похилого віку, враховуючи, що на час смерті останній виповнилось 75 років, а людиною похилого віку вважається особа, яка досягла 65-річного віку; вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння (ч.1, п.13).

Також, суд доходить висновку, що вчинений обвинуваченим злочин, поєднаний з обтяжуючою обставиною, передбаченою в п. 6-1 ч. 1 ст. 67 КК України, а саме, вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах.

Щодо вказаного питання об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду сформулювала висновки в постанові від 12 лютого 2020 року (справа № 453/225/19, провадження № 51-4000кмо19) згідно з якими злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII, незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII визначено, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Одночасно згідно з п. 17 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII фізичне насильство форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Виходячи з вищенаведеного, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 є вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою він перебував у сімейних відносинах.

VІ. Мотиви призначення покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Крім того, суд, враховує практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі "Скополла проти Італії" від 17 вересня 2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З урахуванням викладеного, тяжкості вчиненого злочину, що спричинило смерть людини, обставин справи і даних, які характеризують обвинуваченого, наявності щирого каяття, одночасно наявності трьох обставин, що обтяжують покарання, суд доходить висновку, що справедливим покаранням, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_3 , є покарання у виді позбавлення волі, передбачене санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, яке йому належить відбувати реально.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Підстав для застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_3 положень ст. 75 КК України (звільнення від відбування покарання з випробуванням) є неможливим, оскільки таке звільнення можливо лише при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, разом з цим санкція ч.2 ст.121 КК України, передбачає покарання від 07 до 10 років позбавлення волі.

VІІ. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Ухвалою слідчого судді Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 02 квітня 2024 року, з метою збереження речових доказів, був накладений арешт на тимчасово вилучене майно: 2 фрагменти килиму (паласу) зі слідами речовини бурого кольору зовні схожі на кров, змив речовини бурого кольору зовні схожі на кров з дерев`яної підлоги в спальні, чоловічі черевики належні ОСОБА_3 на поверхні яких маються сліди речовини бурого кольору зовні схожі на кров, сліди речовини бурого кольору зовні схожі на кров, які знаходилися на дерев`яній підлозі в кімнаті кухні. Джинси чоловічі синього кольору на поверхні яких маються сліди речовини бурого кольору зовні схожі на кров, які належать ОСОБА_3 .

Згідно із ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необхідність скасування арешту, накладеного на тимчасове вилучене майно, з метою вирішення питання щодо речових доказів.

Питання про речові докази підлягає вирішенню у порядку, передбаченому ст. 100 КПК України.

Процесуальних витрат по кримінальному провадженню немає.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 слід рахувати з моменту його фактичного затримання 03 квітня 2024 року.

Суд також вважає необхідним продовжити до набрання вироком законної сили дію обраного на підставі ухвали суду від 03 квітня 2024 року ( який останній раз було продовжено до 31 серпня 2024 року) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки з моменту взяття обвинуваченого під варту та до моменту вирішення вказаного питання не змінилася обстановка, яка б давала суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити і більш м`який запобіжний захід, враховуючи, що обвинуваченому обране покарання у вигляді позбавлення волі. Також, суд вважає необхідним зарахувати обвинуваченому строк попереднього ув`язнення з 03 квітня 2024 року до набрання вироком законної сили в строк покарання.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 373-374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту його фактичного затримання - з 03 квітня 2024 року, зарахувавши строк попереднього ув`язнення з 03 квітня 2024 року до набрання вироком законної сили в строк покарання.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою, продовжений ухвалою Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 03 липня 2024 року, залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Скасувати арешт, накладений на тимчасово вилучене майно, згідно з ухвалою Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 02 квітня 2024 року.

Речові докази: два фрагменти палацу зі слідами речовини бурого кольору зовні схожі на кров, змив речовини бурого кольору зовні схожу на кров з дерев`яної підлоги в спальні, чоловічі черевики належні ОСОБА_3 на поверхні яких маються сліди речовини бурого кольору зовні схожу на кров, сліди речовини бурого кольору зовні схожі на кров, які знаходилися на дерев`яній підлозі в кімнаті кухня, джинси чоловічі синього кольору на поверхні яких маються сліди речовини бурого кольору зовні схожі на кров та светр чоловічий червоного кольору зі слідами речовини бурого кольору зовні схожу на кров, які належать ОСОБА_3 , зрізи нігтьових пластин ОСОБА_3 знищити, після набрання вироком законної сили.

Вирок може бути оскаржений в порядку статті 392 КПК України до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Первомайський міськрайонний суд Харківської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його оголошення, а для обвинуваченого, який тримається під вартою з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Роз`яснити обвинуваченому право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1