Справа № 752/3463/15-к Суддя в І-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/363/2024 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

09 жовтня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

суддів: ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0009880 від 01.11.2014 за апеляційною скаргою з доповненнями прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 02 травня 2018 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 02 травня 2018 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Шахтинська Мічурінського району Карагандинської області Республіки Казахстан, громадянина Республіки Казахстан, з середньою-спеціальною освітою, не одруженого, непрацевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання та реєстрації на території України, раніше не судимого,

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та виправдано його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим;

вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

Органом досудового розслідування, ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що він 01 листопада 2014 року, приблизно о 02 годині 00 хвилин, перебуваючи на території Голосіївського парку на відстані 400 метрів від будинку АДРЕСА_2 , розпивав спиртні напої з ОСОБА_9 і на побутовому ґрунті між ними виник словесний конфлікт з приводу розподілу спиртних напоїв, що переріс у обопільну бійку, в ході якої обвинувачений ОСОБА_8 дістав з кишень одягу невстановлений досудовим розслідуванням предмет, що мав колюче-ріжучі властивості та умисно, з метою вбивства ОСОБА_9 наніс останньому вісімдесят хаотичних ударів в область живота, спини та голови, тобто у життєво важливі органи, в тому числі проникаючі сліпі колото-різані поранення грудної і черевної порожнини з ушкодженням внутрішніх органів, від яких ОСОБА_9 помер на місці.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_8 в ході досудового розслідування були кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України як вбивство - умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 02 травня 2018 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та виправдано його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене останнім.

В обґрунтування мотивів прийнятого рішення, місцевий суд зазначив про те, що вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України стороною обвинувачення не доведена, в тому числі поза розумним сумнівом.

В апеляційній скарзі прокурор з доповненнями указав на незаконність вироку у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи своє рішення в порушення ст.ст. 89, 374 КПК України, не врахував та не надав належної оцінки протоколу проведення слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_8 , а зазначив, що слідчим не дотримано вимог процесуального законодавства, оскільки згідно з відеозаписом проведення вказаної слідчої дії, вказаний слідчий експеримент проведено слідчим ОСОБА_10 , проте протокол складено і підписано слідчим ОСОБА_11 . Прокурор зазначає, що слідча ОСОБА_11 входить до групи слідчих у цьому кримінальному провадженні, що підтверджується витягом з ЄРДР та дорученням на проведення досудового розслідування складеного керівником СВ Голосіївського УП ГУНП в м. Києві. При цьому, норми чинного КПК України не забороняють складання протоколу слідчого експерименту слідчим групи слідчих, а не саме тією особою, якою його проведено. Відтак, складення протоколу слідчого експерименту слідчим групи слідчих, а не слідчим яким проведено слідчий експеримент, не є порушенням вимог кримінального процесуального закону та не може тягнути за собою визнання слідчого експерименту недопустимим доказом. Крім того, прокурор вказав, що при ухваленні вироку судом першої інстанції безпідставно здійснено підміну понять та зазначено, що у протоколі огляду місця події від 02 листопада 2014 року зазначено, що у ОСОБА_8 було вилучено куртку з плямами речовини бурого кольору, однак в ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, лише 03 листопада 2014 року, тобто в порушення вимог процесуального закону, слідчим 02 листопада 2014 року було проведено фактично іншу слідчу дію - освідування особи, порядок якої встановлено ст. 241 КПК України, без відповідної постанови прокурора, без повідомлення особі про підозру та за відсутності захисника. Прокурор вважає, що вказана підміна понять та подальше визнання доказу недопустимим є безпідставним, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 208 КПК України про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складається протокол в якому, крім відомостей передбачених ст. 104 КПК України, окрім іншого зазначаються: результати особистого обшуку. Прокурор зазначає, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку щодо порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_8 , з підстав, що протокол затримання та повідомлення про підозру - складено слідчим російською мовою однак, даних про те, що слідчий, яким було складено письмове повідомлення про підозру, є перекладачем і володіє вільними відповідними знаннями російської мови, матеріали кримінального провадження не містять. Так, згідно ч. 2 ст. 29 КПК України встановлено, що особа повідомляється про підозру у вчиненні у кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому, повідомлення про підозру вручено ОСОБА_8 в присутності його захисника ОСОБА_7 . Крім того, вказівка суду на те, що органом досудового розслідування порушено право ОСОБА_8 на захист, є помилковими, оскільки захисник був залучений 02 листопада 2014 року, а не 04 листопада 2014 року, у постанові про залучення захисника здійснено помилку в даті, крім того в оскаржуваному вироку, зазначено на те, що слідчий експеримент за участі ОСОБА_8 , проведено із захисником, спеціаліста та понятих. Крім того, вказав про порушення права потерпілого, який в судовому засіданні під час судових дебатів присутній не був, а отже його позбавили права на висловлення своєї думки щодо призначення покарання, а також про порушення вимог КПК України в частині не зазначення в резолютивній частині оскаржуваного вироку порядку отримання копій вироку. Просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 10 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення прокурора, який вимоги апеляційної скарги з доповненнями підтримав та просив їх задовольнити; захисника обвинуваченого, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, просив залишити вирок без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Водночас згідно із ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Доказ визнається допустимим, як це визначено у ст. 86 КПК України, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умови усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

Положеннями ст. 373 КПК України визначені умови ухвалення обвинувального вироку, якими є: неможливість обґрунтування вироку припущеннями та доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення (ч. 3 ст. 373 КПК України). При недотриманні цих умов наслідком чого є: не доведення вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа; не доведення того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, а також не доведення того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 373 КПКУкраїни) судом ухвалюється виправдувальний вирок.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку про те, що у ході судового розгляду вказані вище вимоги закону судом першої інстанції були дотримані у повному обсязі. Судом досліджені усі докази, що були надані сторонами кримінального провадження, ці докази були проаналізовані та оцінені відповідно до вимог ст. 94 КПК України, за результатами чого суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про не доведення того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України вчинене обвинуваченим ОСОБА_8 .

Так, формулюючи зміст обвинувачення, орган досудового розслідування в обвинувальному акті зазначив, що ОСОБА_8 01 листопада 2014 року, приблизно о 02 годині 00 хвилин, перебуваючи на території Голосіївського парку на відстані 400 метрів від будинку АДРЕСА_2 , розпивав спиртні напої з ОСОБА_9 і на побутовому ґрунті між ними виник словесний конфлікт з приводу розподілу спиртних напоїв, що переріс у обопільну бійку, в ході якої обвинувачений ОСОБА_8 дістав з кишень одягу невстановлений досудовим розслідуванням предмет, що мав колюче-ріжучі властивості та умисно, з метою вбивства ОСОБА_9 наніс останньому вісімдесят хаотичних ударів в область живота, спини та голови, тобто у життєво важливі органи, в тому числі проникаючі сліпі колото-різані поранення грудної і черевної порожнини з ушкодженням внутрішніх органів, від яких ОСОБА_9 помер на місці.

Разом з тим, як вбачається з показань обвинуваченого ОСОБА_8 наданих в суді першої інстанції, останній перебував у місті Києві з 2008 року, проживав на вулиці, оскільки місця проживання у нього не має. З ОСОБА_9 був знайомий приблизно 5 місяців. Хронологію подій 01.11.2014 року точно не пам`ятає, оскільки в той день він перебував у Голосіївському парку та розпивав спиртні напої з ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , ножа у нього не було, після чого ОСОБА_13 та ОСОБА_12 пішли спати до прибудови у парку, а він з ОСОБА_9 лягли спати на вулиці. В подальшому, приблизно о 03 годині 00 хвилин він прокинувся та пішов збирати пляшки, після чого повернувся до місця, де залишив ОСОБА_9 та своїх знайомих, з якими він розпивав спиртні напої, однак на тому місці вже була слідчо-оперативна група. Його відвезли до відділу міліції для дачі показань щодо обставин вбивства ОСОБА_9 , однак труп останнього він не бачив. В ході допиту без участі захисника слідчий дав йому випити горілки, після чого здійснював відносно нього психологічний та фізичний тиск, у зв`язку із чим за розпорядженням цього ж слідчого він надав покази про те, що це він вбив ОСОБА_9 , хоч насправді це не відповідає дійсності. Конфліктів між ним та ОСОБА_9 ніколи не було, однак 01.11.2014 року він був присутній при конфлікті з приводу алкогольних напоїв, який виник між ОСОБА_9 та раніше незнайомими йому особами. Крім того, за 2 дні до вбивства ОСОБА_9 віддав йому свою куртку і на ній дійсно була кров останнього, оскільки з його носової порожнини текла кров і її плями відповідно залишились на одязі ОСОБА_9 , в тому числі на куртці. Інших речей у нього не було, він не перевдягався, тобто як до 01.11.2014 року, так і після цієї дати він був у одному і тому ж одязі. Страждає на епілепсію, зловживає спиртними напоями, однак до насильства він не схильний, спричинити будь-кому шкоду він не може.

З показань свідка ОСОБА_13 , наданих в суді першої інстанції вбачається, що вона знайома з обвинуваченим ОСОБА_8 приблизно півроку, з ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_12 - приблизно 2 місяці, вони спільно проживали у прибудові у парку по проспекту Науки в місті Києві, вживали спиртні напої та допомагали двірнику прибирати. 01.11.2014 року після закінчення робочого дня вона, обвинувачений ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 розпивали спиртні напої у парку по проспекту Науки в м. Києві. В подальшому вона та ОСОБА_12 пішли спати до прибудови у парку, а обвинувачений ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишились спати на вулиці. Вона чула, що між ними був спір, однак з якого приводу їй не відомо. Вранці обвинуваченого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на вулиці вже не було. Хронологію подій того дня більш точно не пам`ятає, ножа у ОСОБА_8 не було, проте ніж вона бачила у самого ОСОБА_9 , за декілька днів до події обвинувачений ОСОБА_8 перевдягався, зокрема куртку, штани та светр, на момент події кримінального правопорушення і після неї він був у тому самому одязі. Приблизно о 7 ранку 02.11.2014 року на роботу прийшов ОСОБА_8 , він спізнився, і на запитання бригадира щодо місцезнаходження ОСОБА_9 останній відповів, що йому про це нічого не відомо. В подальшому їй стало відомо від працівників поліції про вбивство ОСОБА_9 . Свідком події кримінального правопорушення вона не була.

Аналізуючи вищевказані показання, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що версія сторони обвинувачення про те, що плями крові ОСОБА_9 на куртці, вилученій у ОСОБА_8 , утворились внаслідок спричинення ОСОБА_8 ушкоджень ОСОБА_9 та від яких останній помер, не узгоджується з фактичними обставинами події кримінального правопорушення та спростовуються дослідженими в суді першої інстанції доказами.

З показів обвинуваченого ОСОБА_8 вбачається, що дві плями крові на куртці, яка у нього вилучена, належали потерпілому ОСОБА_9 , в якого пішла кров з носа. Встановити дійсне походження крові не виявилось можливим (висновок судово-медичної експертизи № 400ц від 03.11.2017). Разом з цим, як вбачається з вищенаведених показів, за декілька днів до події потерпілий ОСОБА_9 віддав свою куртку обвинуваченому ОСОБА_8 , останній після цього не перевдягався, тобто як на момент події кримінального правопорушення, так і після неї він був у тому самому одязі, що також підтвердила свідок ОСОБА_13 . Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 спричинено всього 80 ран (висновок судово-медичної експертизи № 3123 від 11.12.2014 року), а тому, на думку колегії суддів, навіть наявність двох бурих плям на куртці об`єктивно не відповідає тій кількості крові, яка утворилась внаслідок цих ран та яка була присутня на місці події, що підтвердила також свідок ОСОБА_14 в ході судового розгляду в суді першої інстанції, яка вказала про велику кількість крові біля виявленого трупу.

Жодних інших доказів того, що плями крові дійсно утворились внаслідок нанесення ОСОБА_8 . ударів ОСОБА_9 сторона обвинувачення не надала, походження цієї крові не встановлено.

При цьому, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 ані прямо, ані опосередковано не доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_9 , оскільки свідки безпосередніми очевидцями події не були і повідомили лише загальні обставини щодо факту вбивства.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи прокурора про те, що протокол огляду від 02.11.2014 безпідставно визнано недопустимим доказом з огляду на те, що суд допустив підміну понять, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 208 КПК України про затримання особи складається протокол, в якому, окрім інших відомостей, зазначаються результати особистого обшуку.

Загальні правила визнання доказів недопустимими урегульовані ст. 86 та 89 КПК України, за змістом яких суд визнає недопустимими ті докази, які отримані не у порядку, встановленому КПК України.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних. Для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів.

Як вбачається з протоколу огляду місця події від 02.11.2014 року, в присутності понятих, було оглянуто приміщення кабінету № 502 Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві, в якому знаходився громадянин ОСОБА_8 , який на момент огляду вдягнений в куртку чорно-коричневого кольору з візерунками, светр кольору хакі, в`язану шапку чорного кольору, штани зеленого кольору та кросівки бежевого кольору. Під час огляду одягу ОСОБА_8 на куртці виявлено плями бурого кольору, після чого її вилучено та поміщено до спеціального пакету, а також вилучено зрізи фрагментів нігтьових пластин з лівої та правої рук, які поміщено до двох паперових конвертів та опечатано печаткою. Колегія суддів звертає увагу на те, що процесуальний статус ОСОБА_8 у вказаному протоколі не визначений (повідомлення про підозру датоване 03.11.2014), тобто він брав участь у проведенні цієї слідчої дії у невизначеному в КПК процесуальному статусі, без роз`яснення йому жодних процесуальних прав свідка, підозрюваного чи іншого учасника кримінального провадження, а тому огляд його особистих речей та їх подальше вилучення не можна визнати таким, що відбулось з дотриманням процесуальної процедури. Висновки суду першої інстанції про те, що таким чином фактично проведено іншу слідчу дію - освідування особи (ст. 241 КПК України) без відповідної постанови прокурора та без повідомлення особі про підозру та за відсутності захисника є повністю обґрунтованим.

Посилання прокурора на положення ч. 5 ст. 208 КПК України, згідно з якою про затримання особи складається протокол, в якому, окрім інших відомостей, зазначаються результати особистого обшуку, колегія суддів не приймає, оскільки з протоколу затримання особи, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення від 02.11.2024 року, під час особистого обшуку затриманого ОСОБА_8 нічого не вилучалось.

Також суд першої інстанції вказав, що 02.11.2014 року ОСОБА_8 допитано як підозрюваного та слідчий експеримент від 02.11.2014 року проведено за його участі як підозрюваного, хоча останній такого статусу не мав, що, на думку колегії суддів, є обґрунтованим та таким, що відповідає матеріалам справи.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, повідомлення про підозру ОСОБА_8 було вручено 03.11.2014 року о 11 год 30 хв, що свідчить про набуття ним процесуального статусу підозрюваного лише з цього часу.

Так, з протоколу допиту від 02.11.2014 року вбачається, що слідчий СВ Голосіївського РУ ГУМВД України в м. Києві ОСОБА_18 допитав в якості підозрюваного ОСОБА_8 , роз`яснив останньому, що його викликано для дачі показань в кримінальному провадженні № 0009880 у зв`язку з вчиненням ним кримінального правопорушення - умисного вбивства ОСОБА_9 .. Також у вказаному протоколі зазначено, що підозрюваному ОСОБА_8 роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України, ст. 18 КПК України, а також роз`яснено порядок допиту, його права та обов`язки, передбачені ст. 42 КПК України, а також вручено пам`ятку про його процесуальні права та обов`язки.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_8 допитано 02.11.2014 року саме як підозрюваного, з роз`ясненням йому прав як підозрюваного, незважаючи на відсутність у нього такого процесуального статусу, що не може не вважатися порушенням його права на захист. Посилання прокурора на те, що відповідно ч. 4 ст. 208 КПК України після затримання особу може бути допитано як підозрюваного колегія суддів не вважає обґрунтованими за цих обставин, оскільки як вбачається зі змісту протоколу, процедура та порядок допиту ОСОБА_8 відбувався відповідно до вимог статей кримінального процесуального закону, які регламентують допит підозрюваного, тобто особи, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 КПК України, повідомлено про підозру, зокрема в протоколі прямо зазначено, що «підозрюваний ОСОБА_8 з приводу врученого йому повідомлення про підозру у вчиненні вбивства ОСОБА_9 може пояснити, що…».

Також, з протоколу проведення слідчого експерименту від 02.11.2014 року вбачається, що вказана слідча дія була проведена слідчим СВ Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_11 , за участю підозрюваного ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 , спеціаліста ОСОБА_18 та в присутності понятих. Тобто ОСОБА_8 також брав участь у проведенні цієї слідчої дії у невизначеному в КПК процесуальному статусі без роз`яснення йому відповідних процесуальних прав, незважаючи на обов`язковість залучення до проведення слідчого експерименту особи, яка має процесуальний статус, визначений у ч. 3 ст. 240 КПК України.

З цього приводу, колегія суддів звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини щодо гарантування права особи на захист, згідно з яким докази, отримані з порушенням права на захист визнаються недопустимими незалежно від того, у якому статусі перебувала особа в національному кримінальному провадженні, якщо defacto стосовно особи вчинялися дії, направленні на її викриття.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що протокол проведення слідчого експерименту від 02.11.2014 року не підписано ні ОСОБА_8 , ні його захисником, відмітки про їх відмову від підпису вказаного протоколу також відсутні, що може свідчити про ненадання стороні захисту можливості ознайомитися зі змістом протоколу в порушення ч. 4 ст. 104 КПК України.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в контексті ст. 42, 208, 276 КПК України особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення теж набуває статусу підозрюваного у зв`язку з чим, затриманій за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення особі обов`язково вручається пам`ятка про його процесуальні права та обов`язки підозрюваного з їх повідомленням особою, яка здійснює затримання. Разом з цим, статус підозрюваного як особи, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення та підозрюваного, якому повідомили про підозру має відмінності в обґрунтуванні підозри. Щодо першого випадку, то в наявності має бути тільки інформація або факт причетності особи до вчинення кримінального правопорушення. Якщо в слідчого виникає підозра стосовно конкретної особи, то це необхідно оформити шляхом вручення офіційного повідомлення про підозру і лише тоді така особа стає підозрюваною в процесуальному сенсі. Офіційне повідомлення про підозру може стати юридичним фактом, завдяки якому в дію запускається весь механізм реалізації прав і законних інтересів підозрюваного, а тому вчинення слідчим будь-яких слідчих дій за участю підозрюваного ОСОБА_8 як особи, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, за умови наявності в слідчого обґрунтованої підозри стосовно вчинення саме ОСОБА_8 кримінального правопорушення без повідомлення його про підозру, не може свідчити про реалізацію його прав і законних інтересів як підозрюваного в повній мірі.

Щодо доводів прокурора про те, що складення протоколу слідчого експерименту слідчим групи слідчих ( ОСОБА_11 ), а не слідчим, яким проведено слідчий експеримент ( ОСОБА_19 ), не є порушенням вимог кримінального процесуального закону та не може тягнути за собою визнання слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки витягом з ЄРДР та дорученням на проведення досудового розслідування підтверджується, що слідча ОСОБА_11 входить до групи слідчих, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскількивитяг з ЄРДР не може замінити постанову керівника відповідного органу досудового розслідування про призначення слідчого або групи слідчих, які здійснюватимуть повноваження слідчих у конкретному кримінальному провадженні, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки в кримінальному провадженні. Вказана позиція зазначена в постанові Верховного Суду в постанові від 15 травня 2024 року у справі № 758/6173/22.

Безпідставними є і доводи прокурора про помилковий висновок суду першої інстанції щодо порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_8 з тих підстав, що протокол затримання та повідомлення про підозру складені російською мовою.

Так, на виконання положень ст. 29 КПК України, сторона обвинувачення має складати всі процесуальні документи державною мовою, а реалізація прав учасників кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою відповідно до положень ч. 2 та 3 ст. 29 КПК України, має здійснюватися шляхом перекладу складених українською мовою процесуальних документів та залучення у разі необхідності перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом. Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, одні процесуальні документи складені українською мовою, інші процесуальні документи, зокрема протокол затримання та повідомлення про підозру, складені російською мовою, що свідчить про недотримання як принципу мови судочинства, так і порушення права ОСОБА_8 отримувати процесуальні документи, мовою яку він розуміє, та права на залучення перекладача. При цьому, доводи прокурора про те, що повідомлення про підозру вручено ОСОБА_8 в присутності його захисника ОСОБА_7 не спростовує необхідність вручення повідомлення про підозру саме ОСОБА_8 в перекладі на мову, яку він розуміє.

Доводи апеляційної скарги прокурора про порушення права потерпілого, який в судовому засіданні під час судових дебатів присутній не був, а отже його позбавили права на висловлення своєї думки щодо призначення покарання, колегія суддів не вважає такими, що істотно порушують вимоги КПК України та є безумовною підставою для скасування вироку, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_15 надав до суду заяву, в якій просив судові засідання з розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 проводити за його відсутності та направити копію вироку на його адресу, тобто потерпілий висловив своє бажання не брати участі в розгляді справи. Крім того, в судовому засіданні від 25.01.2016 потерпілого допитано та з`ясовано всі відомі йому обставини справи, а в судовому засіданні від 27.04.2018 прокурор не заперечував щодо відсутності потерпілого та вважав за можливе перейти до судових дебатів.

Також колегія судів не вважає грубим порушенням вимог КПК України не зазначення в резолютивній частині оскаржуваного вироку порядку отримання копій вироку, оскільки вказане є формальною помилкою, не впливає на висновки суду щодо недоведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а отже не є достатньою підставою для скасування вироку.

З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильну оцінку судом доказів сторони обвинувачення, зроблену судом, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

При цьому, колегія суддів не вбачала підстав для задоволення клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, оскільки повністю погоджується з їх оцінкою, наданою в суді першої інстанції. Крім того, клопотання прокурора не містить належного обґрунтування підстав для повторного дослідження доказів як того вимагають положення ст. 404 КПК України, зокрема в частині того, яким чином той чи інший доказ, про дослідження якого просить прокурор, може підтвердити чи спростувати, що обставини справи, встановлені під час кримінального провадження, досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. Безпосередня наявність клопотання не є підставою для обов`язкового його задоволення.

Зважаючи на зазначені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду в частині не доведення того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України вчинене обвинуваченим ОСОБА_8 . Колегія суддів також враховує те, що вирок відповідає вимогам ст. 370 КПК України, усі висновки суду, які викладені у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, закон України про кримінальну відповідальність застосований правильно, порушень вимог кримінального процесуального закону у ході кримінального провадження, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення колегією суддів не виявлено.

Апеляційна скарга прокурора з доповненнями не містить доводів, які би указували на незаконність ухваленого вироку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора з доповненнями залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 02 травня 2018 щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора з доповненнями залишити без задоволення.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 02травня 2018 щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим, який перебуває під вартою - в той же строк з дня отримання копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4