Номер провадження: 11-кп/813/1716/24
Справа № 517/350/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 на ухвалу Фрунзівського районного суду Одеської області від 09.04.2024 року в кримінальному провадженні №0000041 від 13.01.2024 року про застосування примусових заходів медичного характеру щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в м. Біляївка Біляївського району Одеської області, громадянки України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у зв`язку із вчиненням суспільно небезпечного діяння, яке має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК України,

встановив:

оскарженою ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого відділення №2 СВ Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 у кримінальному провадженні №0000041 від 13.01.2024 рокута застосовано до ОСОБА_9 , у зв`язку із вчиненням суспільно небезпечного діяння, яке має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК України, примусові заходи медичного характеру у виді поміщення в спеціальний заклад для надання стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Ухвалою суду запобіжний захід не обирався.

Цією ж ухвалою вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з оскарженою ухвалою судом першої інстанції здійснювався розгляд клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру поданого у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 у зв`язку із вчиненням суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.3 ст.135 КК України, скоєного за наступних обставин.

12.01.2024 року, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_9 , перебуваючи в гостях у своєї знайомої ОСОБА_11 , яка мешкала за адресою АДРЕСА_1 , де між ними, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник конфлікт, під час якого у ОСОБА_9 виникли агресивні почуття (злість, лють), які вона направила на ОСОБА_11 і стала різними предметами побуту, а саме: молотком з дерев`яним руків`ям, ступкою дерев`яною завдавати потерпілій тілесні ушкодження у виді: дві забиті рани волосяної частини голови, в тім`яній ділянці ліворуч, синці на верхній і нижній повіці правого ока, на шкірі перенісся, різана рана на тильній поверхні третього пальця правої кисті, після чого, роздягнувши ОСОБА_11 повністю у будинку, без одягу, оголену, поволочила її по сніговому покрову, за ногу через подвір`я на вулицю, де залишивши на узбіччі, продовжувала наносити тілесні ушкодження обвугленим фрагментом гілки.

Після цього, усвідомлюючи, що ОСОБА_11 залишається в безпорадному стані, викликаному завданням їй тілесних ушкоджень, ОСОБА_9 жодних заходів до збереження життя останньої не вживала, а залишила її на сніговому покрові, при дії низької температури, хоча мала об`єктивну можливість це зробити, де в період часу, приблизно ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 померла від загального переохолодження.

Не погодившись з ухвалою суду, заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу в частині рішення про застосування примусового заходу медичного характеру.

Прокурор просить застосувати стосовно ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

В іншій частині прокурор просить ухвалу залишити без змін.

Прокурор не оспорюючи доведеності вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння, яке має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК України, в стані неосудності, вважає, що ухвала в частині рішення про застосування примусового заходу медичного характеру з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Прокурор вказує, що суд першої інстанції застосував стосовно ОСОБА_9 такий вид примусових заходів медичного характеру, який не передбачений законом України про кримінальну відповідальність, хоч мав з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи №127, застосувати стосовно останньої такий вид примусових заходів медичного характеру, як госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Обґрунтовуючи свою позицію, прокурор зазначає, що з урахуванням рекомендацій судово-психіатричної експертизи про доцільність застосування стосовно ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру - поміщення в спеціальний заклад для надання стаціонарної психіатричної допомоги, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність обрання саме цього виду примусових заходів медичного характеру. Однак поза увагою місцевого суду залишилось те, що такий вид примусових заходів медичного характеру не передбачений ч.1 ст.94 КК України.

Також прокурор вказує, що поза увагою місцевого суду залишилось те, що висновок судово-психіатричної експертизи після зазначення про необхідність застосування до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру - поміщення в спеціальний заклад для надання стаціонарної психіатричної допомоги, також наявне посилання про застосування цього примусового заходу медичного характеру відповідно до ч.3 ст.94 КК України, яка, зокрема, передбачає госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, ухвала суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржена.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності особи щодо якої вирішується питання щодо застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_9 , законного представника особи, щодо якої розглядається клопотання ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_13 , та визначеної у якості представника потерпілого - начальника юридичного відділу Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_14 , які будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду у судове засідання апеляційного суду не з?явилися, клопотань про відкладення не подавали.

Захарівська селищна рада Роздільнянського району Одеської області звернулась до апеляційного суду із заявою (вих. №01/05-08/668 від 11.06.2024 року), за підписом селищного голови, про здійснення розгляду за відсутності їх представника, зазначивши про підтримання апеляційних вимог Одеської обласної прокуратури.

Захисник ОСОБА_13 , який приймав участь в місцевому суді надіслав заяву про неможливість прийняття участі в апеляційному розгляді, за станом здоров?я.

У зв`язку із чим, за ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.06.2024 року, за дорученням Південного міжрегіонального центру з надання безоплатної правової допомоги №002-150003305 від 17.06.2024 року, для здійснення захисту ОСОБА_9 призначено іншого захисника - адвоката ОСОБА_7 .

Законний представник особи, щодо якої розглядається клопотання ОСОБА_12 в телефонному режимі повідомила про неможливість прибуття в судове засідання та участі під час апеляційного розгляду.

Крім того, враховуючи, що в апеляційній скарзі прокурора не порушується питання про погіршення становища ОСОБА_9 , приймаючи до уваги стан її здоров`я, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку в умовах воєнного стану в країні, з метою недопущення можливої загрози життю чи здоров`ю вказаної особи, є необхідність відступити від вимог ст.512 КПК України, тому судовий розгляд в суді апеляційної інстанції проведено за відсутності ОСОБА_9 , однак за обов`язкової участі її захисника ОСОБА_7 .

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації прав учасників судового провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити; думку захисника, яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора; вивчивши матеріали справи за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі - КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 92 КК (КК України - далі КК) передбачено, що примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб:

1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності кримінальні правопорушення; 3) які вчинили кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання (ст. 93 КК).

Залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічного хворого для себе або інших осіб визначено певні види примусових заходів медичного характеру, які можуть бути застосовані судом, а саме: надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом; госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом; госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом (ст.94 КК).

Порядок здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру регламентований Главою 39 КПК.

Приписами ч.1 ст.503 КПК визначено, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що: 1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; 2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Перелік обставин, які підлягають встановленню у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру, визначені ст. 505 КПК.

Із зазначеної законодавчої норми вбачається, що предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де встановлюється лише: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення; вчинення цього суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення цією особою; наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування чи судового розгляду; поведінка особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення і після нього; небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди такою особою; характер і розмір шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням або кримінальним правопорушенням; обставини, що підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, в тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення.

Примусові заходи медичного характеру застосовуються лише до осіб, які є суспільно небезпечними (ч. 4 ст.503 КПК).

Відповідно до вимог ч.1 ст.513 КПК під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, орган досудового розслідування при зверненні до суду з клопотанням про застосування щодо ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру встановив, що остання вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.3 ст.135 КК України.

За наслідками судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку про вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.3 ст.135 КК України, за кваліфікуючими ознаками: завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів для самозбереження внаслідок безпорадного стану (залишення в небезпеці), якщо вони спричинили смерть особи.

Судом першої інстанції також встановлено, що згідно висновку судово-психіатричної експертизи №127 від 14.02.2024 року, ОСОБА_9 на момент скоєння інкримінованого діяння, страждала хворобливим психічним розладом у вигляді «Органічного психічного розладу із вираженою зміною особливості за органічним типом з інтелектуально-мнестичними порушеннями та психотичними включеннями (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F09» за міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), внаслідок чого не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У даний час ОСОБА_9 також страждає хворобливим психічним розладом у вигляді «Органічного психічного розладу із вираженою зміною особливості за органічним типом з інтелектуально-мнестичними порушеннями та психотичними включеннями, внаслідок чого не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

За своїм психічним станом у теперішній час ОСОБА_9 становить суспільну небезпеку, потребує застосування відносно неї примусових заходів медичного характеру - поміщення в спеціальний заклад для надання стаціонарної психіатричної допомоги, відповідно до ч.3 ст.94 КК України.

З врахуванням викладених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.3 ст.135 КК України, у стані неосудності, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта №127 від 14.02.2024 року, та слугує підставою для необхідності застосування до останньої примусових заходів медичного характеру у виді поміщення в спеціальний заклад для надання стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Колегія суддів визнає обґрунтованими доводи прокурора стосовно неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, виходячи з такого.

За правилами ст.94 КК, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати примусові заходи медичного характеру у виді: надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом та госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 року №7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру» ухвала у справі про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам кримінального процесуального закону і крім вирішення питань, передбачених ст.420 КПК, містити в собі як формулювання суспільно небезпечного діяння, визнаного судом установленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті. Визначаючи відповідно до частин 3-5 ст.94 КК тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння.

Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч.1 ст.94 КК України) суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибратий ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме). При цьому в ухвалі (постанові) суду не треба наводити назву конкретного психіатричного закладу, до якого має бути госпіталізована неосудна особа, і вказувати строк застосування примусового заходу медичного характеру, проте необхідно зазначити про скасування з часу доставки (прийому) неосудного до цього закладу запобіжного заходу (якщо останній був

застосований).

З врахуванням викладеного, застосування до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру у виді поміщення в спеціальний заклад для надання стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки такий вид примусових заходів медичного характеру не передбачений ст.94 КК України.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи було допущене неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (незастосування судом закону, який підлягає застосуванню), апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, ухвала місцевого суду підлягає скасуванню із постановленням нової ухвали про застосуванням стосовно ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, передбачених ст.94 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 424, 503, 505, 513, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Ухвалу Фрунзівського районного суду Одеської області від 09.04.2024 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого відділення №2 СВ Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 у кримінальному провадженні №0000041 від 13.01.2024 року та застосовано до ОСОБА_9 , у зв`язку із вчиненням суспільно небезпечного діяння, яке має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК України, примусові заходи медичного характеру у виді поміщення в спеціальний заклад для надання стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку - скасувати.

Клопотання старшого слідчого відділення №2 СВ Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 - задовольнити.

Застосувати стосовно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Речові докази - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4