Номер провадження: 11-кп/813/2081/24
Справа № 495/8921/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 кизи,

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції під час трансляції з ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 липня 2024 року про продовження йому строку тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000135 від 06 лютого 2023 року, -

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 липня 2024 року було задоволено клопотання прокурора та ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, продовжений строк тримання під вартою в «Ізмаїльській слідчій ізолятор» строком на 60 діб, до 08 вересня 2024 року включно.

У якості альтернативного запобіжного заходу визначена застава у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240 гривень та у разі внесення застави на обвинуваченого покладені обов`язки, передбачені ч. 5 ст.194 КПК України, а саме:

1) прибувати за кожною вимогою до суду;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та/або проживає без дозволу суду;

3) повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання та місця роботи, контактних номерів мобільного телефону;

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції суд дійшов висновку про те, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою в судовому засіданні встановлено не було.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до нього більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

Позиції учасників апеляційного розгляду

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі і просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 у судове засідання не з`явився, звернувся до апеляційного суду із клопотанням про розгляд справи без його участі.

Мотиви апеляційного суду

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

В Білгород-Дністровському міськрайонному суді Одеської області перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

Під час судового засідання прокурор заявив клопотання, про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, мотивуючи його наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Оскарженою ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначення розміру застави у розмірі 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок ) гривень, строком до 08 вересня 2024 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу, посилаючись на її необґрунтованість, оскільки ризики не доведені, і просив змінити йому запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний із триманням під вартою.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності прокурора, який надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та просили її задовольнити; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи клопотання прокурора, суд першої інстанції дотримався положень ст.ст.177, 178, 183, 331 КПК та прийняв законне та обґрунтоване рішення про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та законних підставах послався на тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим, а також існування ризиків, які дають підстави вважати, що перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, за кваліфікуючими ознаками: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Так, зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, тяжкість покарання, що може загрожувати йому у разі визнання винуватим (позбавлення волі на строк від 5-ти до 8-ми років), а також характеристику особи обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, а також те, що на даний час по кримінальному провадженню не допитані обвинувачений, потерпілий та свідки, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що обвинувачений може вдатися спроб переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, що унеможливлює запобігання ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції, також вважає, що в зазначеному кримінальному провадженні існує ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, оскільки відповідно до обвинувального акту, а також мотивувальної частини оскаржуваної ухвали, відносно ОСОБА_7 в суді першої інстанції знаходиться низка кримінальних проваджень за його обвинуваченням, в тому числі щодо самовільного залишення військової частини, є раніше судимою особою, судимість не знята та не погашена, що свідчить про стійку кримінальну спрямованість особи обвинуваченого.

Апеляційний суд звертає увагу на положення ч.1 ст. 88 КПК, а саме докази, які стосуються судимостей підозрюваного, обвинуваченого або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження, а також відомості щодо характеру або окремих рис характеру підозрюваного, обвинуваченого є недопустимими на підтвердження винуватості підозрюваного, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому, в даному випадку судом першої інстанції обставини, щодо наявності відносно ОСОБА_7 інших кримінальних проваджень на розгляді в суді не є обставиною, що застосовується в даному кримінальному провадженні як доказ на доведення його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину за ч. 4 ст. 88 КК України, а лише характеризують особу обвинуваченого, як схильну до вчинення кримінальних правопорушень.

Крім того, в даному кримінальному провадженні, ОСОБА_7 значний проміжок часу ухилявся від явки до суду, перебував у розшуку відповідно до ухвали суду від 20.10.2023 року, а в подальшому був затриманий на підставі зазначеної ухвали суду у Львівській області.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що на теперішній час відсутні підстави для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати.

Наведені обставини, на переконання апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що в даному кримінальному провадженні існує ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків та потерпілого в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК, а оскільки свідки та потерпілий ще не були допитані судом, не можна виключати можливість впливу обвинуваченого на вказаних осіб.

Доводи обвинуваченого про відсутність підтвердження існування ризиків апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Оскільки доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не знайшли свого підтвердження, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення його апеляційної скарги та скасування оскарженої ухвали.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі , залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що судом прийнято законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, та до обвинуваченого на даний час не можливо застосувати інший більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, оскільки він може виявитися не здатним забезпечити виконання покладених на обвинуваченого обов`язків, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Разом з тим, враховуючи те, що понад рік обвинувачений утримується під вартою без остаточного рішення суду, а судовий розгляд кримінального провадження по суті ще не розпочато, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків передбачених ст.28 КПК України, під час розгляду даного кримінального провадження.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд, -

ухвалив

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 липня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжений строк тримання під вартою в «Ізмаїльській слідчій ізолятор» строком на 60 діб, до 08 вересня 2024 року включно, із визначенням розміру застави, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4