Справа № 442/2637/24
Провадження № 1-кп/442/184/2024
УХВАЛА

01 листопада 2024 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в межах кримінального провадження, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000425 від 08.03.2023 про обвинувачення:

ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК України,

ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК України,

ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України,

клопотання про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 ,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

встановив:

В провадженні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області знаходиться вищевказане кримінальне провадження.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою з утриманням його у Львівській установі виконання покарань №19, без визначення розміру застави строком на 60 днів. В обгрунтування клопотання покликається на те, що ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307 КК України. ОСОБА_5 є раніше судимим вироком Галицького районного суду м. Львова від 13.05.2016 за ч.1 ст.309 КК України до покарання у вигляді штрафу; Галицького районного суду м. Львова від 22.03.2018 за ч.2 ст.309, ч.3 ст.311, ч.1 ст.313 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання терміном на 3 роки; Залізничного районного суду м. Львова від 24.06.2019 за ч.2 ст.309, ч.3 ст.311, ч.2 ст.313, ч.2 ст.317 КК України до покарання у вигляді 6 років 1 місяця. Вважає, що ОСОБА_5 , будучи судимим вироком Залізничного районного суду м.Львова від 24.06.2019 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.309, ч.3 ст.311, ч.2 ст.313, ч.2 ст.317 ст.70 КК України до покарання у вигляді 6 років 1 місяця, термін відбування покарання якого завершується 16.11.2024, перебуваючи на волі буде мати реальну можливість переховуватись від або суду, може незаконно впливати на учасників кримінального провадження, може продовжувати вчиняти кримінальні правопорушення чи перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином. Вважає, що враховуюючи особу обвинуваченого та вчинене ним кримінальне правопорушення та з метою забезпечення виконання ОСОБА_5 покладених на нього процесуальних обов`язків, як обвинуваченого, щодо останнього необхідно застосувати запобіжний захід. Вважає, що у разі визнання винуватим ОСОБА_5 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307 КК України, що за ступенем тяжкості відноситься до особливо тяжкого злочину та за яке передбаченого покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років позбавлення волі. Вказаний ризик обґрунтовується тим, що ОСОБА_5 , усвідомлюючи про факт вчинення вказаного кримінального правопорушення, відчуваючи страх та невідворотність у майбутньому покарання за вчинене ним діяння, за яке передбаченого покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років позбавлення волі, зможе змінити місце свого проживання. Крім цього, вважає, що ОСОБА_5 може незаконно впливати на учасників кримінального провадження, оскільки ним може бути вчинено вплив на інших обвинувачених у цьому провадженні та інших осіб, зокрема свідків, яким відомі обставини незаконного придбання, зберігання, перевезення з метою збуту, передачі у місця позбавлення волі та незаконному збуту наркотичних засобів у місці позбавлення волі, а саме на території ДУ «Дрогобицька виправна колонія №40». Зважаючи на те, що вищеописане кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_5 , умисно, з корисливих мотивів, вважає, що наявний ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, що обвинувачений ОСОБА_5 може продовжити вчиняти аналогічні кримінальні правопорушення, пов`язані з незаконним обігом наркотичних засобів, психотропних речовин та їх аналогів. Вказаний ризик також і підтверджується тим, що ОСОБА_5 , відбуваючи покарання за вчинення кримінальних правопорушень, будучи в місцях позбавлення волі, на шлях виправлення не став, з корисливих мотивів, у складі організованої групи здійснював незаконний збут наркотичних засобів на території виправної колонії. Крім цього, застосування запобіжного заходу у вигляді взяття під варту стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 не суперечитиме п.2 ч.3 ст.132 КПК України та правовій позиції ЄСПЛ, що викладена у рішеннях «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 та «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008, оскільки саме такий запобіжний захід дасть можливість уникнути настання перелічених вище ризиків та забезпечить виконання підозрюваним покладених процесуальних обов`язків. Враховуючи вищезазначені ризики, які виникли внаслідок дій ОСОБА_5 , а також те, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, вважає, що останній відноситься до категорії особливо тяжких злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, вчинене в складі організованої групи, направлене проти здоров`я нації, вчинено умисно, що має надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки, зумовленої тяжкими наслідками для суспільства, відтак порушує основоположні цінності суспільства, наявність ознак справжнього інтересу, незаконного придбання, зберігання, перевезення з метою збуту, передачі у місця позбавлення волі та незаконному збуту наркотичних засобів у місці позбавлення волі, а саме: на території ДУ «Дрогобицька виправна колонія №40», що призводить до формування негативного іміджу держави на міжнародній арені та на шляху до Європейської інтеграції в контексті неспроможності держави ефективно протидіяти злочинності, незаконному постачанню наркотичних засобів у місця позбавлення волі, а тому жоден інший більш м`який запобіжний захід, передбачений ст. 176 КПК України, окрім як тримання під вартою, не забезпечить належну поведінку обвинуваченого ОСОБА_5 , щодо виконання ним процесуальних рішень та не унеможливить спроби останнього перешкоджати кримінальному провадженню, а відтак запобігти вище зазначеним ризикам.

Обвинувачений та його захисник проти задоволення клопотання заперечили. Вважають, що прокурором не підтверджено ризиків, передбачених у ст.177 КПК України. Зокрема, захисник наголосила на тому, що не відповідає дійсності твердження прокурора про відсутність у ОСОБА_5 міцних соціальних зв`язків, оскільки в нього є мама та рідний брат, який проходить службу в ЗСУ, закінчивши відбувати покарання він зможе відновити свої міцні соціальні зв`язки. Перебуваючи в ДВК №40, ОСОБА_5 працює, одержує дохід, а тому твердження прокурора про те, що він не працював, також, не відповідає дійсності. Просить суд звернути увагу на те, що прокурором до клопотання не долучено жодних додатків, а отже і не має жодного доказу, якими прокурор обґрунтовував ризики. Також відсутні будь-які негативні характеристики від керівництва ДВК №40, в якій ОСОБА_5 відбуває покарання. Просить взяти до уваги також, що в судовому засіданні характеризуючі дані не досліджувалися. Вважає, що визначений прокурором у клопотання запобіжний захід є несправедливим, оскільки інші обвинувачені перебувають під заставою та сумлінно з`являються в кожне судове засідання. Щодо тверджень прокурора про можливість впливу обвинуваченого на свідків та, зокрема, залегендовану особу, то суд, обираючи запобіжний захід, може заборонити йому спілкування з вказаними особами. Просить застосувати до ОСОБА_5 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, що дасть йому змогу повноцінно реалізувати своє право на захист, будучи присутнім в судовому засіданні.

Вислухавши пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження суд дійшов наступного висновку.

Зі змісту ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення. Під час здійснення судового провадження судом присяжних питання, передбачене цією частиною, вирішує головуючий.

Вирішуючи питання щодо доцільності обрання обвинуваченому запобіжного заходу тримання під вартою на час судового розгляду, суд виходить з того, що за змістом ст.ст.131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжних заходів є наявність обгрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, зокрема: переховуватись від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Метою і підставою тримання під вартою є запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється особа, незаконно впливати на потерпілих та свідків або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

При судовому розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги п.п.3,4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

У п.21 рішення Європейського суду з прав людини „Подвезько проти України від 12.02.2015 зазначено, що суд також встановлював, що пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає надання переконливого обґрунтування органами влади будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є. Аргументи „за і „проти звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (див. рішення від 04.10.2005 у справі „Бекчієв проти Молдови (Becciev v. Moldоva), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).

Зокрема, при розгляді клопотання суд оцінює підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з урахуванням конкретних обставин справи.

Крім цього, враховуючи практику Європейського суду та положення ч.1 ст.178 КПК України, при розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою, суд бере до уваги характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Так, згідно з ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 ч.1 цієї статті, але не доведе обставини, передбачені п.3 ч.1 цієї статті, суддя має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Загальне правило в практиці ЄСПЛ особа, обвинувачена в правопорушенні, завжди має перебувати на волі до початку судового розгляду її справи, якщо держава не наведе „відповідних і достатніх підстав для тримання цієї особи під вартою. Тобто саме держава в особі слідчого чи прокурора, які звертаються з клопотанням до суду, має довести необхідність тримання під вартою конкретної особи. Натомість суд вирішує питання про те, чи є достатні підстави тримати особу під вартою на основі принципу змагальності, та повинен обов`язково виходити з презумпції на користь свободи.

Будь-яке позбавлення волі має узгоджуватися з метою захисту особи від свавілля (рішення в справі „Вітольд Литва проти Польщі). У практиці ЄСПЛ поняття „свавілля для цілей пункту 1 статті 5 Конвенції має більш широке значення, ніж просто недотримання національного законодавства. ЄСПЛ зауважує, що позбавлення волі може бути законним з точки зору внутрішнього права, проте свавільним у розумінні Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення в справах „Креанге проти Румунії) та інші проти Сполученого Королівства).

Відповідно до ч.1 ст.176 КПК України більш м`яким запобіжним заходом є домашній арешт, який згідно з ч.1 ст.181 КПК України полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Крім цього, ч.5 ст.194 КПК України передбачено обов`язки, які судом можуть бути покладені на обвинуваченого.

Враховуючи особу обвинуваченого, відсутність доказів на підтвердження ризиків, визначених у ст.177 КПК України, суд приходить до висновку, що запропонований прокурором вид запобіжного заходу є надмірним, надто суворим, а тому до обвинуваченого ОСОБА_5 , з урахуванням вимог ст.181 КПК України, можливо застосувати менш суворий запобіжний захід домашній арешт, для запобігання ризиків, зазначених у ч.1 ст.177 КПК України, та з метою забезпечення виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків.

Суд вважає, що саме такий запобіжний захід у повній мірі буде відповідати обставинам та обґрунтуванням поданого клопотання та буде достатнім для забезпечення дієвості даного кримінального провадження. Місце та час відбування домашнього арешту судом визначається з врахуванням інформації, отриманої під час розгляду даного клопотання, про його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч.1 та ч.2 ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 140, 142, 143, 323, 372 КПК України, суд,

постановив:

Клопотання прокурора про обрання ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволити частково.

Застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді цілодового домашнього арешту.

Строк домашнього арешту рахувати з 15 листопада 2024 року.

Строк дії ухвали до 15 січня 2025 року.

Домашній арешт обвинуваченому ОСОБА_5 здійснювати за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки:

1) прибувати за кожною вимогою до суду;

2) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

3) не залишати місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , прокурора або суду;

4) утриматись від спілкування зі свідками в даному кримінальному провадженні, якщо такі будуть встановлені;

5) здати на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд та в`їзд в Україну.

Роз`яснити, що в разі невиконання таких обов`язків щодо підозрюваного (обвинуваченого) може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

У решті вимог клопотання відмовити.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Виконання ухвали доручити Дрогобицькому РВП ГУНП у Львівській області.

Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це прокурора.

Контроль за виконанням ухвали суду покласти прокурора у кримінальному провадженні.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1