УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2024 Справа №607/5197/24 Провадження №1-кп/607/1246/2024

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , у м.Тернополі в залі суду у відкритому судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження №0000683, стосовно ОСОБА_4 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.121 КК України, -

встановив:

Прокурор ОСОБА_3 звернувся до суду із клопотанням, в якому просить продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 .

Обгрунтовуючи подане клопотання посилається на те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.121 КК України. Крім того, на даний час продовжують існувати та не зменшились ризики, які враховувались судом при обранні та продовженні даного запобіжного заходу. Зокрема, обвинувачений ОСОБА_4 може переховуватись від суду (п.1 ч.1 ст. 177 КПК України) оскільки усвідомлюючи міру покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, зокрема, позбавлення волі від п`яти то восьми років, може навмисно переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності. Ообвинувачений ОСОБА_4 на даний час офіційно ніде не працевлаштований, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей, чи осіб похилого віку немає. Вказані обставини вказують на такі соціальні зв`язки, відповідно сімейні обов`язки, які дозволяють йому переховуватися від суду, і тривалий час не повертатися до місця постійного проживання, з метою приховування свого місця перебування та таким способом уникнення від кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого кримінального правопорушення. Також обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється (п.5 ч.1 ст.177 КПК України). Вказаний ризик підтверджується тим, що обвинувачений ОСОБА_4 раніше вже вчиняв кримінальні правопорушення, а саме 07.08.2006 року він був засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України до позбавлення волі строком 9 років, однак на шлях виправлення не став та знову вчинив злочин із застосуванням фізичного насильства.

В судовому засіданні ОСОБА_3 клопотання підтримав, посилаючись на зазначені у ньому підстави.

Обвинувачений ОСОБА_4 щодо задоволення клопотання прокурора заперечив та пояснив, що він не має наміру переховуватись від суду. Просить змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Захисник ОСОБА_5 стосовно задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою заперечила, посилаючись на недоведеність та необгрунтованість ризиків, зазначених прокурором у клопотанні. Зазначає, що прокурором не доведено та необґрунтовано неможливості застосування до ОСОБА_4 менш суворого запобіжного заходу для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні. Вважає недоведеним ризик переховування ОСОБА_4 від суду, оскільки до клопотання не долучено доказів ухилення ОСОБА_4 від суду під час розгляду кримінального провадження, за результатами якого ОСОБА_4 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. Просить врахувати, що протягом тривалого часу утримується під вартою.

Заслухавши доводи учасників, дослідивши клопотання та наявні матеріали судового провадження, суд дійшов наступного висновку.

На підставі статей 8, 129 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Суддя, здійснюючи правосуддя є незалежним та керується верховенством права; Основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 Кодексу. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Стороною обвинувачення доведено наявність достатніх підстав вважати, що ОСОБА_4 , обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.121 КК України, що підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, та вбачається із реєстру матеріалів долучених до обвинувальних актів. При цьому слід зазначити, що відповідно до ст. 198 КПК України висловлені в ухвалі суду за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу висновки щодо будь-яких обставин, які стосуються суті підозри, обвинувачення, не мають преюдиціального значення для суду під час судового розгляду або для слідчого чи прокурора під час цього або іншого кримінального проваджень.

Також прокурором доведено, що продовжують існувати та не зменшились ризики, передбачені п.1 та п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Зокрема, доведеним є ризик переховування ОСОБА_4 від суду, оскільки усвідомлюючи міру покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, зокрема, позбавлення волі від п`яти то восьми років, може навмисно переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності. Як встановлено, обвинувачений ОСОБА_4 на даний час офіційно ніде не працевлаштований, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей, чи осіб похилого віку немає. Вказані обставини вказують на такі соціальні зв`язки, відповідно сімейні обов`язки, які дозволяють йому переховуватися від суду, і тривалий час не повертатися до місця постійного проживання, з метою приховування свого місця перебування та таким способом уникнення від кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого кримінального правопорушення.

Також перебуваючи на волі обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується (п. 5 ч, 1 ст. 177 КПК України). Вказаний ризик підтверджується тим, що обвинувачений ОСОБА_4 раніше вже вчиняв кримінальне правопорушення, а саме 07.08.2006 року він був засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України до позбавлення волі строком 9 років, однак на шлях виправлення не став та знову вчинив злочин із застосуванням фізичного насильства.

Під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом встановлено, що вищезазначені обставини є обставинами, які передбачені п.3 ч.1 ст.194 КПК України, та які достатньо переконливо свідчать про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Зокрема, в ході розгляду даного клопотання, судом не здобуто доказів, які би свідчили про те, що інший, більш м`який запобіжний захід, крім тримання під вартою, зможе забезпечити виконання обвинуваченим належним чином покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти ризикам, передбаченим п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, які зазначені прокурором у клопотанні.

Вирішуючи подане прокурором клопотання, суд також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 року, згідно якого тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи. Національні судові органи повинні розглядати всі обставини, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який би виправдав виняток із загальної норми про повагу до свободи людини. Такими ознаками є тяжкість та підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину та можливість ухилення від явки до суду.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Будь-яких передбачених законом обставин, які би свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує саме такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено та сторонами не доведено, а тому суд відхиляє доводи обвинуваченого та його захисника стосовно відсутності підстав для продовження строку тримання під вартою та обрання стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Доказів існування будь-яких обставин, що виникли після прийняття рішення про застосування запобіжного заходу та його продовження, та які б спростовували наявність чи свідчили про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а також спростовують суспільну небезпеку особи обвинуваченого, стороною захисту суду не надано, тому клопотання обвинуваченого про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту, суд вважає безпідставним та необґрунтованим.

Проаналізувавши наведене у сукупності суд приходить до переконання, що заперечення сторони захисту спростовуються матеріалами справи та доводами прокурора про продовження існування заявлених ризиків.

Наявність декількох ризиків у сукупності, існування яких доведене прокурором унеможливлює застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу, оскільки жоден з них не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання ним своїх обов`язків.

Обставини, на які посилається захисник обвинуваченого, як на підставу для зміни раніше обраного обвинуваченому запобіжного заходу, не спростовують наявності ризиків, передбачених п.1 та п.5 ч.1 ст.177 КПК України і не є підставами для зміни обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу на домашній арешт.

Суд враховує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Згідно практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд вважає, що раніше застосований відносно обвинуваченого запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу.

Докази негативного стану здоров`я обвинуваченого, що б перешкоджало йому перебувати в умовах місця попереднього ув`язнення, в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи наведене, з метою забезпечення належної поведінки обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків, запобігання можливому переховуванню від суду, вчинення інших кримінальних правопорушень, а також з метою створення необхідних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, із врахуванням особи ОСОБА_4 , його стану здоров`я, майнового стану, тяжкості інкримінованого злочину, міцності його соціальних зв`язків, суд приходить до переконання що ОСОБА_4 необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на два місяці, враховуючи хід судового розгляду даного кримінального провадження.

Керуючись статтями 8, 129 Конституції України, Главою 18, ст.ст.183, 184, 193, 194, 196, 197, 331, 376 КПК України, суд,-

постановив:

Клопотання прокурора ОСОБА_3 задовільнити. ОСОБА_4 продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на два місяці до 03 грудня 2024 року.

Строк дії ухвали закінчується 03 грудня 2024 року в 23 год. 59 хв.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали надіслати до Державної установи «Чортківська установа виконання покарань №26» Міністерства юстиції України та вручити сторонам.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення копії ухвали.

Повний текст ухвали буде оголошено 08 жовтня 2024 року в 17 год. 15 хв.

Головуючий суддя ОСОБА_1