Справа № 186/1285/24
Провадження № 1-кс/0186/241/24
У Х В А Л А

про відмову у задоволенні скарги

29.10.2024 року м. Шахтарське.

Слідчий суддя Першотравенського міського суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 ,

секретар - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Шахтарському скаргу ОСОБА_3 , подану в її інтересах представником - адвокатом ОСОБА_4 , на постанову дізнавача СД ВП №3 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000082 від 24 серпня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

21 жовтня 2024 року в провадження слідчого судді Першотравенського міського суду Дніпропетровської області надійшла скарга ОСОБА_3 , подана в її інтересах представником - адвокатом ОСОБА_4 , на постанову дізнавача СД ВП №3 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000082 від 24 серпня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України.

В обґрунтування скарги заявник посилається на те, що дізнавачем ВП № 3 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження №0000082, внесеного до ЄРДР 24 серпня 2024 року, по факту самоправства, вчиненого ОСОБА_5 , який самовільно, всупереч установленому законом порядку, надав у користування невідомим особам належне ОСОБА_3 нежитлове приміщення № 1,2 та земельну ділянку під ними, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ). У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_3 є потерпілою особою. 11 жовтня 2024 року дізнавач прийняла рішення у формі постанови про закриття кримінального провадження №0000082. Копію постанови було направлено адвокату ОСОБА_4 , як представнику потерпілої ОСОБА_3 , на адресу електронної пошти 11 жовтня 2024 року.

Вважає вказану постанову дізнавача від 11 жовтня 2024 року про закриття кримінального провадження №0000082 незаконною, необґрунтованою та такою, що порушує права потерпілої особи. ОСОБА_3 є власником будівлі № 1, 2 та земельної ділянки під нею, розташованих за вищевказаною адресою, що підтверджується: державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 28 серпня 2009 року; інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 356246138 від 28 листопада 2023 року; технічним паспортом на зазначену нерухомість № 2-61 від 20 червня 2008 року. В травні 2024 року ОСОБА_3 стало відомо про те, що за адресою нерухомості, яка належить їй на праві приватної власності, відкрито магазин побутової техніки та аксесуарів і здійснюється їх продаж, що підтверджується оголошенням, розміщеним на сторінці соціальної мережі Instagram наступного змісту: «Відкрився новий магазин, ми працюємо для вас, АДРЕСА_2 ». Проте, будь-якого договору оренди та інших правочинів на користування цим приміщенням ОСОБА_3 не укладала, а тому, адвокатом ОСОБА_4 , для отримання інформації на підставі чого (якого правочину) невідомі особи користуються приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , 04 червня 2024 року було направлено адвокатський запит з вих. № 04/06/24.

12 червня 2024 року надійшла відповідь невідомої особи на вищезазначений адвокатський запит, у якому було зазначено наступне: «користування зазначеним у запиті приміщенням здійснюється за згодою співвласника цього приміщення ОСОБА_5 . Приміщення передане в безоплатне користування задля підтримання останнього в належному стані, недопущення його руйнування у зв`язку із тривалим невикористанням за призначенням, а також для збереження цілісності цього об`єкта нерухомого майна. Окрім того, слід зазначити, що у зв`язку з тим, що за приміщенням ніхто не наглядав, воно постійно піддавалося протиправним діям з боку невідомих осіб: частково руйнувалося, наносились фарбування, вибивались вікна, розкрадалося майно та ін. Ніякої охорони не було, за приміщенням з боку ОСОБА_3 ніхто не наглядав. За всіма питаннями рекомендовано звернутися до ОСОБА_5 за телефоном НОМЕР_2 ». Проте, ОСОБА_5 не є співвласником нерухомого майна ОСОБА_3 , що підтверджується вищезазначеними документами та як вбачається з його дій - без її відома надав у користування приміщення ОСОБА_3 невідомим особам, які користуються ним станом на зараз і які жодним чином не зв`язувались з власницею цього приміщення ОСОБА_3 та безпідставно продовжують займати дане приміщення та отримувати дохід від своєї підприємницької діяльності. Зазначені невідомою особою такі підстави для безоплатного користування приміщенням як підтримання приміщення в належному стані та недопущення його руйнування, не є законною підставою для користування приміщенням без згоди власника цього майна. 04 вересня 2024 р. дізнавачем підрозділу дізнання разом з потерпілою ОСОБА_3 , та її представником було здійснено виїзд за даною адресою та проведено огляд приміщень. За результатами огляду приміщень та земельної ділянки було виявлено, що особою, яка незаконно користується приміщенням та здійснює продаж товарів з магазину будівельних матеріалів, є фізична особа-підприємець ОСОБА_6 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 ); особою, яка незаконно користується приміщенням та здійснює продаж товарів з магазину побутової техніки та аксесуарів є фізична особа - підприємець ОСОБА_7 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 . У магазині будівельних матеріалів розміщені і будівельні матеріали, і товари для дому, двері тощо, на території подвір`я розміщені такі будівельні матеріали як цегла, плитка для вулиці, шифер, цемент, дерев`яні балки тощо, та здійснюється їх продаж. В магазині побутової техніки та аксесуарів здійснюється продаж різної побутової техніки та аксесуарів різного призначення. У ході допиту ОСОБА_6 , остання повідомила про те, що вона користується приміщенням та земельною ділянкою за згодою ОСОБА_5 і саме він дав їй ключі від приміщення та дозвіл на користування цими приміщеннями та земельною ділянкою з початку повномасштабного вторгнення рф в Україну, тобто з лютого 2022 року. Вартість даного нерухомого майна ОСОБА_3 становить 661 200 (шістсот шістдесят одна тисяча двісті гривень), що підтверджується звітом про незалежну оцінку ринкової вартості будівель 1, 2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , складеним ФОП ОСОБА_8 , як експертом-оцінювачем від 20 грудня 2023 року. Тобто, збитки, завдані ОСОБА_3 , самоправними діями ОСОБА_5 , можуть сягати 423 168,00 гривень, і це ще не враховуючи оренду земельної ділянки, яку також використовують невідомі особи. Отже, вважає, що ОСОБА_3 заподіяна значна шкода, адже вищезазначені особи користуються належним приміщенням та земельною ділянкою ОСОБА_3 на протязі вже 2 років і 8 місяців незаконно. Також, було виявлено, що до цих приміщень самочинно добудовані різні споруди, такі як склад для зберігання будівельних матеріалів, навіси для їх зберігання та інші приміщення невідомого призначення. Проте, будь-яких договорів користування цими приміщеннями ОСОБА_3 з вищезазначеними особами не укладала, ніякого дозволу на розміщення цих магазинів вона не надавала. І станом на дату подання цієї скарги продаж товарів з цих магазинів здійснюється, і не був припинений. Таким чином, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 здійснюються безпідставні та незаконні самоправні дії, шляхом користування цими приміщеннями та земельною ділянкою під ними близько 2 років та 7 місяців без згоди його власника ОСОБА_3 . Так як у кримінальному провадженні жодних інших слідчих (розшукових) дій, окрім огляду місця події та допиту ОСОБА_3 не було проведено, було направлено дізнавачу клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій. Листом від 04 жовтня 2024 року дізнавач повідомила про те, що нею дано доручення СКП ВП № 3 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області про проведення слідчих дій виклик та відібрання пояснень (або допиту) ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_7 та встановлення та допиту інших можливих свідків вчинення вищезазначеного правопорушення. Тобто, за наявності встановлення факту користування навіть не ОСОБА_5 , а іншими невідомими особами приміщеннями та земельною ділянкою ані дізнавач, ані прокурор не задовольнили клопотання про арешт майна, і ці невідомі ОСОБА_3 особи надалі незаконно продовжують користуватись майном; не визнали навіть речовими доказами нерухоме майно та предмети, які знаходяться на цій земельній ділянці та в приміщеннях; не провели жодних слідчих (розшукових) дій за власною ініціативою. Тобто, протиправно бездіяли весь цей час і в решті решт закрили безпідставно кримінальне провадження. Отже, дізнавачем попри встановлення факту самоправних дій з боку вищезазначених осіб, прийнято рішення про закриття кримінального провадження. Вважає таке рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Постанова дізнавача ґрунтується на припущеннях щодо можливого переходу права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_5 на підставі рішення суду. Доводи дізнавача щодо можливого визнання права власності на майно за ОСОБА_5 ґрунтуються лише на припущеннях, так, дізнавач сам зазначає про можливість визнання судом права власності за ОСОБА_5 . Цивільна справа з приводу поділу спільного сумісного майна подружжя ще не вирішена, а майном, належним ОСОБА_3 , користуються невідомі їй особи на протязі вже 2 років та 7 місяців. Проте, земельна ділянка під будівлями 1, 2, розташованими за адресою: АДРЕСА_3 , не є предметом позову, і не є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , оскільки ця земельна ділянка була приватизована нею, що підтверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку серії РЖ № 9846001 від 25.08.2009.

З протоколу огляду вбачається, що цю земельну ділянку займають невідомі ОСОБА_3 особи та здійснюють там підприємницьку діяльність з продажу будівельних матеріалів, а тому безпідставними є доводи дізнавача про те, що ОСОБА_3 має право розпорядження та користування і землею, і будівлями.

ОСОБА_3 де- ОСОБА_9 є одноосібним власником будівель та земельної ділянки. Хоча будівлі 1,2 і є предметом поділу спільного сумісного майна, проте наразі ОСОБА_3 є одноосібним власником цих будівель, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Це майно ще не поділене і ОСОБА_5 не має права розпоряджатись ним та давати невідомим ОСОБА_3 , як власнику будівель, особам дозвіл на користування будівлями та землею. Вбачається, що ОСОБА_3 позбавлена права розпоряджатись та користуватись своїм майном, оскільки невідомі їй особи ще в березні 2022 року зайняли приміщення та земельну ділянку і користуються ними на протязі 2 років 7 місяців без будь-яких документів і навіть не збираються її звільняти, достеменно знаючи про цю ситуацію. І прокурор, і дізнавач зазначають про те, що будівлі і земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, а тому ОСОБА_5 вправі розпоряджатись цим майном. Вважає такі доводи безпідставними та такими, що не відповідають чинному законодавству. ОСОБА_3 , як співвласник будівель не давала жодної згоди іншому співвласнику ОСОБА_5 на розпорядження її майном, а тому безпідставними є доводи дізнавача про те, що можливо ОСОБА_5 стане одноосібним власником майна і тому мав право використовувати його без згоди ОСОБА_3 .

Вважає, що в діяннях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є склад злочину, передбачений ст. 356 КК України. Отже, виходячи з вищезазначеного, вважає, що постанова дізнавача ПД ВП № 3 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області про закриття кримінального провадження № 0000082 від 11 жовтня 2024 року є незаконною, необґрунтованою та просить слідчого суддю її скасувати.

Заявник ОСОБА_3 та її представник - адвокат ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явилися, остання надала заяву про розгляд скарги в їх відсутність, вимоги скарги підтримує.

Дізнавач та прокурор у судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд скарги в їх відсутність, просять відмовити в її задоволенні, вважають постанову про закриття кримінального провадження законною, обґрунтованою та такою, що не підлягає скасуванню.

Вивчивши матеріали скарги та кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000082 від 24 серпня 2024 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ст.356 КК України, вважаю за необхідне в задоволенні скарги відмовити, виходячи з наступного.

Згідно п.3 ч.1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого/дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Відповідно ст.307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого/дізнавача чи прокурора постановляється ухвала, згідно з правилами цього Кодексу. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.

24 серпня 2024 року, на підставі ухвали слідчого судді Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року №186/1285/24 (провадження №1-кс/0186/178/24) ВП №3 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення по ст.356 КК України, відповідно до заяви ОСОБА_3 про вчинення ОСОБА_5 та іншими невідомими особами кримінального правопорушення.

Під час досудового розслідування, дізнавачем вчинені наступні дії: допитано як потерпілу ОСОБА_3 та долучено надані нею документи, проведено огляди території та приміщень, розташованих за адресою АДРЕСА_3 , допитано як свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , долучено копію позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя, стягнення з ОСОБА_5 компенсації вартості спільного сумісного майна подружжя, а також копії ухвал Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області у справі № 188/306/22 за вказаним позовом.

Постановою дізнавача СД ВП №3 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 11 жовтня 2024 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000082 від 24 серпня 2024 року, закрите у зв`язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, з посиланням на те, що нежитлові приміщення АДРЕСА_6 , набуті у власність ОСОБА_3 , є спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , і які є предметом спору, що вирішується на теперішній час у судовому порядку.

За результатами вивчення матеріалів скарги та кримінального провадження слідчий суддя зазначає наступне.

Згідно диспозиції статті 356 КК України самоправством є самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.

Згідно копії позовної заяви ОСОБА_3 , що знаходиться в матеріалах кримінального провадження, позивач зазначає, що в період перебування з відповідачем ОСОБА_5 в офіційному шлюбі, ними, крім іншого, було придбано нерухоме майно будівлі № 1, 2, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , і стверджує, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, що також визнає і відповідач ОСОБА_5 .

При цьому, ОСОБА_3 у позові просить суд визнати вищевказане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя та поділити спільне майно подружжя, шляхом визнання ОСОБА_5 власником 100% часток вищевказаного нерухомого майна та стягнення з нього на її користь грошової компенсації його вартості.

Допитаний у кримінальному провадженні, як свідок ОСОБА_5 , пояснив, що вищевказане нерухоме майно та земельна ділянка, на якій воно розташоване, придбане у шлюбі з ОСОБА_3 , тому належить також і йому на праві спільної сумісної власності. На початку 2023 року до нього звернулися ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з проханням надати їм в оренду вищевказані приміщення, на що він погодився, і домовилися про те, що вони візьмуть в безоплатне користування будівлі, зроблять в них ремонти, будуть підтримувати в належному стані, виконувати поточні ремонтні роботи, опалювати їх в зимовий період та підтримувати їх технічний стан, щоб ці будівлі більше не перебували в занедбаному стані. Таке рішення він прийняв у зв`язку з тим, що споруди почали рушитися, розвалюватися.

Таким чином, як вбачається з наведених обставин, спір про те, що будівлі № 1, 2, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , є спільною сумісною власністю подружжя, між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відсутній.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно копії рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2007 року у справі № 2-1176/2007 суд задовільнив позов ОСОБА_3 до КСП «Зоря» та третьої особи ОСОБА_11 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно, визнав дійним договір купівлі-продажу приміщень клодової та підвалу овочезберігальника, які розташовані за адресою АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_3 та уповноваженим по майнових паях ОСОБА_11 , та визнав за ОСОБА_3 право власності на зазначені приміщення.

Також, у вказаному рішенні зазначено, що позивач у судовому засіданні пояснила, що вказані приміщення та споруди орендував її чоловік ОСОБА_5 протягом декількох останніх років, після чого вона домовилась з уповноваженим по майнових паях ОСОБА_11 по всіх істотних умовах договору купівлі-продажу зазначених приміщень.

Відповідно до ч.3 ст.61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, враховуючи позиції ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у цивільній справі № 188/306/22, та норми Сімейного кодексу України, слідчий суддя може констатувати, що будівлі № 1, 2, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_5 і спір про це право на даний час між ними відсутній.

Так як шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 розірвано 04 березня 2020 року, а дії ОСОБА_5 щодо передачі в оренду спільного майна іншим особам вчинені на початку 2023 року (згідно протоколу допиту ОСОБА_5 від 08 жовтня 2024 року), при визначенні повноважень співвласників на володіння, користування та розпорядження спільним майном необхідно керуватися відповідними нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 надав приміщення, співвласником яких він є, у безстрокове та безоплатне користування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , за умови утримання цих приміщень у належному стані.

Правочини, вчинені ОСОБА_5 , по своїй суті є договором позички.

Згідно ст.827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

Відповідно до ст.831 ЦК України якщо сторони не встановили строку користування річчю, він визначається відповідно до мети користування нею.

Згідно ч.2 ст.369 ЦК України у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Хоча ОСОБА_5 і не дотримався письмової форми договору позички, передбаченої ч.3 ст.828, ч.1 ст.793 ЦК України, при цьому необхідно враховувати положення ст.218 ЦК України щодо правових наслідків недодержання вимоги щодо письмової форми правочину, згідно яких недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, згідно ч.2 ст.218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Також необхідно зазначити, що згідно ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Натомість, ОСОБА_3 не оспорювала правомірність вчинених співвласником ОСОБА_5 правочинів щодо спільного сумісного майна та не заперечувала їх дійсність у судовому порядку, у зв`язку з чим вказані правочини за відсутності судових рішень про визнання їх недійсними є правомірними відповідно до ст.204 ЦК України.

За таких обставин відсутні підстави стверджувати, що діями ОСОБА_5 щодо надання нерухомого майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, у безоплатне користування третім особам, була заподіяна значна шкода інтересам співвласника цього майна ОСОБА_3 .

З вищевказаних підстав також відсутні ознаки самоправства в діях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які, крім того, мають право укладати правочини, не заборонені законом, були проінформовані ОСОБА_5 про те, що у нього зі співвласницею майна ОСОБА_3 є певні домовленості щодо цього майна, і відповідно вважали, що він діє за згодою іншого співвласника.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08 червня 2023 року у справі № 134/1199/20, за змістом кримінального закону, самоправство характеризується сукупністю таких ознак: 1) самовільним, всупереч установленому законом порядку, вчиненням будь-яких дій; 2) оспорюваністю правомірності цих дій з боку інших громадян або юридичних осіб; 3) заподіянням такими діями значної шкоди правоохоронюваним інтересам; 4) причинним зв`язком між діями винної особи та значною шкодою.

Об`єктом злочину виступає встановлений законодавством порядок реалізації громадянами своїх прав та обов`язків тощо. Самовільне вчинення будь-яких дій - це здійснення особою свого дійсного або удаваного права чи вчинення інших дій всупереч встановленому порядку і без законних повноважень. Дійсним визнається право, яким особа володіє в силу закону, договору чи на іншій підставі, однак це право реалізується з порушенням порядку. Під удаваним слід розуміти право, стосовно належності якого собі винна особа помиляється. Насправді цим правом суб`єкт не володіє.

Оспорюваність правомірності дій особи означає, що інший громадянин або підприємство, установа, організація вважають дії того, хто вчиняє самоправні дії, незаконними, відкрито не погоджуються з ними, оскаржують їх (у судовому, адміністративному порядку тощо). Відсутність оспорюваності дій виключає визнання їх кримінально караним самоправством.

Злочин визнається закінченим з моменту заподіяння самовільним вчиненням певних дій значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника. Питання про те, чи є спричинена самоправством шкода значною, потрібно вирішувати в кожному конкретному випадку. Матеріальну шкоду слід визнавати значною, якщо вона у сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян. До нематеріальної значної шкоди при самоправстві потрібно відносити, зокрема, заподіяння шкоди здоров`ю людини, порушення політичних, трудових, житлових та інших конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується умислом. Психічне ставлення винного до суспільно небезпечних наслідків у вигляді значної шкоди, за загальним правилом, також характеризується умислом. Відповідальність за ст. 356 КК виключається, якщо особа сумлінно помиляється у питанні належності їй права, яке вона реалізує всупереч встановленому законодавством порядку.

Як встановлено слідчим суддею за результатами вивчення матеріалів скарги та матеріалів кримінального провадження, на теперішній час відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_5 вчинив дії щодо укладення правочинів з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 самовільно, всупереч установленому законом порядку, так як зазначені правочини ОСОБА_3 у передбаченому законом порядку не спорювалися і за відсутності судових рішень про визнання їх недійсними на теперішній час є правомірними відповідно до ст.204 ЦК України з огляду на презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що вказаними діями ОСОБА_3 завдано значної шкоди.

Таким чином, склад кримінального правопорушення в діях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відсутній.

За наявності вищевказаних обставин слідчий суддя прийшов до висновку, що при винесенні оскаржуваної постанови дізнавачем всебічно, повно і неупереджено досліджено обставини кримінального провадження, надано належну правову оцінку обставинам повідомленим заявником, та прийнято рішення про закриття кримінального провадження за відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення, яке ґрунтується на достатніх, належних та допустимих доказах.

Згідно принципу публічності, закріпленого в ст.25 КПК України, слідчий зобов`язаний в межах своєї компетенції вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Відповідно до ч.4 ст.38 КПК України орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

Згідно вимог п.1 ч.1 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

За загальним правилом, визначеним в ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, покладається на слідчого, дізнавача, прокурора.

Згідно ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Тому враховується, що у п.42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13 січня 2011 року у справі «Михалкова та інші проти України» розтлумачено, що за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана «гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції», також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів, експертиз. Будь-які недоліки у дослідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого/дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Слідчий суддя вважає, що постанова дізнавача СД ВП №3 Синельниківського РУП ГУН в Дніпропетровській області від 08 лютого 2024 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань №0000119 від 13 грудня 2023 року є законною та обґрунтованою.

На підставі вищевикладеного, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги, тому в її задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303-307 КПК України, - слідчий суддя

ПОСТАНОВИЛА:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 , поданої в її інтересах представником - адвокатом ОСОБА_4 , на постанову дізнавача СД ВП №3 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000082 від 24 серпня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, - відмовити.

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1 .