ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11-сс/818/1330/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

власників майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків апеляційні скарги власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 29 жовтня 2024 року, якою задоволено частково клопотання прокурора Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000308 від 02 вересня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України,-

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Другими слідчим відділом (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві, за процесуального керівництва прокурорів Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000308 від 02.09.2024 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України за фактом того, що начальник прикордонної протитанкової застави прикордонної комендатури швидкого реагування 4 прикордонного загону та інспектор прикордонної служби вищої категорії - начальник 3 протитанкового відділення прикордонної протитанкової застави прикордонної комендатури швидкого реагування 4 прикордонного загону, зловживаючи владою та службовим становищем, з корисливих мотивів, за попередньою змовою щомісячно вимагали неправомірну грошову вигоду у розмірі від 15 000 до 60 000 гривень з підлеглих військовослужбовців на «потреби підрозділу».

25.10.2024 року у період часу з 10:42 по 12:30 на підставі ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова про дозвіл на обшук від 14.10.2024 року проведено обшук у житловому будинку та прибудинковій території із наявними на ній будівлями та спорудами за адресою фактичного проживання ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якого виявлено та вилучено:

- мобільний телефон iPhone 15 pro max 256 GB, який є власністю ОСОБА_7

- ноутбуки ASUS Vivobook - 2 шт, які є власністю ОСОБА_9 , ОСОБА_8

25.10.2024 в період часу з 09:45 по 14:35 на підставі ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова про дозвіл на обшук від 14.10.2024 проведено обшук за місцем фактичного проживання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_2 , за результатами якого виявлено та вилучено - мобільний телефон POCO X3 NFC imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 ;

- чек АТ КБ «Приватбанк» від 04.10.2024, отримувач ОСОБА_10 , на 1 аркуші;

- грошові кошти у сумі 17990 доларів США та грошові кошти у сумі 467500 гривень.

Вилучені під час проведення обшуків предмети та документи оглянуті та визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

26.10.2024 року (відповідно до штампу поштового відділення) прокурор звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, яке було виявлено та вилучено в ході проведення обшуків відповідно до переліку, зазначеному в протоколі обшуків.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що метою накладання арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів, що передбачено п.1 ч.2 ст.170 КПК України, а також забезпечення конфіскації майна як виду покарання, оскільки санкцією ч.3 ст.368 КК України передбачено як вид покарання конфіскацію майна

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 29 жовтня 2024 року клопотання про арешт майна задоволено частково.

Суд вирішив накласти арешт на майно шляхом заборони права на відчуження, розпорядження та користування майном, з метою збереження речових доказів та конфіскації як виду покарання у кримінальному провадженні № 0000308 від 02.09.2024 на тимчасово вилучене в ході проведення обшуку у житловому будинку та прибудинковій території із наявними на ній будівлями та спорудами за адресою фактичного проживання ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон iPhone 15 pro max 256 GB, який є власністю ОСОБА_7 ;

- ноутбуки ASUS Vivobook - 2 шт., які є власністю ОСОБА_9 , ОСОБА_8 .

Накласти арешт шляхом заборони права на відчуження, розпорядження та користування майном, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні № 0000308 від 02.09.2024 на тимчасово вилучене в ході проведення обшуку за місцем реєстрації та фактичного мешкання ОСОБА_11 , за адресою: АДРЕСА_3 , а саме:

- мобільний телефон Moto E 40 у пластиковому корпусі чорного кольору imei 1: НОМЕР_3 , imei 2: НОМЕР_4 ;

- банківська картка АТ КБ «Приватбанк» для виплат НОМЕР_5 .

Накласти шляхом заборони права на відчуження, розпорядження та користування майном арешт, з метою збереження речових доказів та конфіскації як виду покарання у кримінальному провадженні № 0000308 від 02.09.2024 на тимчасово вилучене в ході проведення обшуку в житловому приміщенні за адресою фактичного проживання ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , за адресою: АДРЕСА_4 , а саме:

- мобільний телефон imei 1: НОМЕР_6 , imei 2: НОМЕР_7 ;

- банківські картки НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , НОМЕР_11 .

Накласти шляхом заборони права на відчуження, розпорядження та користування майном арешт з метою збереження речових доказів та конфіскації як виду покарання у кримінальному провадженні № 0000308 від 02.09.2024 на тимчасово вилучене в ході проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_2 , а саме:

- мобільний телефон POCO X3 NFC imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 ;

- чек АТ КБ «Приватбанк» від 04.10.2024, отримувач ОСОБА_10 , на 1 аркуші;

- грошові кошти у сумі 17990 доларів США та грошові кошти у сумі 467500 гривень.

У задоволенні клопотання прокурора стосовно визначення місця зберігання вилученого майна - відмовлено.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі власник майна ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на мобільний телефон iPhone 15 pro max 256 GBскасувати та постановити в цій частині нову, якою відмовити у задоволенні клопотання та повернути вилучене майно.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що матеріали справи, на підставі яких було накладено арешт на майно, не містять постанови про визнання вилученого майна речовими доказами у справі, а також поза увагою слідчого судді залишилось те, що йому не було вручено повідомлення про підозру, а тому слідчий суддя безпідставно наклав арешт на мобільний телефон з метою конфіскації майна.

Власник майна ОСОБА_8 також подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження та ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на ноутбук ASUS Vivobook, грошові кошти у сумі 17990 доларів США та 467500 гривеньскасувати та постановити в цій частині нову, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт цього майна та повернути вилучене майно.

Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження посилається на те, що його апеляційна скарга була направлена поштою разом з апеляційною скаргою ОСОБА_7 01.11.2024 року, однак в апеляційному суді зареєстрована була лише апеляційна скарга ОСОБА_7 , тому він повторно подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що матеріали справи, на підставі яких було накладено арешт на майно, не містять постанови про визнання вилученого майна речовими доказами у справі, а також поза увагою слідчого судді залишилось те, що йому не було вручено повідомлення про підозру, а тому слідчий суддя безпідставно наклав арешт на ноутбук та грошові кошти з метою конфіскації майна. Зазначає, що вилучені грошові кошти є його та його родини заощадженнями, оскільки відповідно до виписки за рахунком його заробітна плата за період з січня 2024 року по вересень 2024 року становить 1 703 467 грн 47 коп.

Вказує, що прокурором було пропущено строк для звернення до суду з клопотанням про арешт майна, оскільки обшук було проведено 25.10.2024 року, а клопотання подано до суду 28.10.2024 року.

Позиції учасників судового провадження

Заслухавши доповідь судді, доводи власників майна на підтримання вимог апеляційних скарг, пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційних скарг посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Враховуючи, що доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження про поважність причин пропуску строку не спростовуються матеріалами справи, клопотання підлягає задоволенню.

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд переглядає ухвалу слідчого судді про арешт майна лише в межах апеляційних скарг, а саме щодо накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

З матеріалів судового провадження вбачається, що Другими слідчим відділом (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві, за процесуального керівництва прокурорів Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000308 від 02.09.2024 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

Ухвалою слідчого судді від 14.10.2024 року надано дозвіл на проведення обшуку в житловому будинку та прибудинковій території із наявними на ній будівлями та спорудами за адресою фактичного проживання ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на праві приватної власності належить ОСОБА_13 , РНОКПП НОМЕР_12 , з метою виявлення та вилучення мобільних терміналів зв`язку, в яких можуть міститись підтвердження протиправної діяльності пов`язаної із вимаганням неправомірної вигоди, електронних носіїв інформації, в тому числі комп`ютерної техніки, в яких міститься інформація, яка має значення для кримінального провадження та може бути використана як доказ, банківських карток, чорнових записів та блокнотів, грошових коштів, інших речей і предметів вилучених з обігу, тощо.

25.10.2024 року у період часу з 10:42 год по 12:30 год на підставі ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова про дозвіл на обшук від 14.10.2024 проведено обшук у житловому будинку та прибудинковій території із наявними на ній будівлями та спорудами за адресою фактичного проживання ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якого виявлено та вилучено:

- мобільний телефон iPhone 15 pro max 256 GB, який є власністю ОСОБА_7

- ноутбуки ASUS Vivobook - 2 шт, які є власністю ОСОБА_9 , ОСОБА_8 .

Також, ухвалою слідчого судді від 22.10.2024 року надано дозвіл на проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_2 , яка згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на праві приватної власності належить ПАТ «Трест Житлобуд -1», з метою виявлення та вилучення мобільних терміналів зв`язку, в яких можуть міститись підтвердження протиправної діяльності пов`язаної із вимаганням неправомірної вигоди, електронних носіїв інформації, в тому числі комп`ютерної техніки, в яких міститься інформація, яка має значення для кримінального провадження та може бути використана як доказ, банківських карток, чорнових записів та блокнотів, грошових коштів, інших речей і предметів вилучених з обігу, тощо.

25.10.2024 в період часу з 09:45 по 14:35 на підставі ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова про дозвіл на обшук від 14.10.2024 проведено обшук за місцем фактичного проживання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_2 , за результатами якого виявлено та вилучено:

- мобільний телефон POCO X3 NFC imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 ;

- чек АТ КБ «Приватбанк» від 04.10.2024, отримувач ОСОБА_10 , на 1 аркуші;

- грошові кошти у сумі 17990 доларів США та 467500 гривень.

Постановою прокурора від 26.10.2024 року в тому числі вилучені зазначені речі (майно) визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000308 від 02.09.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Задовольняючи клопотання про арешт майна, слідчий суддя врахував обставини, зазначені у клопотанні та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні та в межах якого подано клопотання, виходив з того, що органом досудового розслідування доведено, що вилучене майномістить відомості, які мають значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України та може бути використаним як доказ обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При постановленні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог КПК України, були враховані наведені в клопотанні правові підстави для арешту майна, зокрема відповідність майна критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а також доведеність мети застосування арешту майна, а саме збереження речових доказів, розумність та співрозмірність обмеження права власності, необхідність виконання завдань у даному кримінальному провадженні, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Метою накладення арешту у поданому клопотанні орган досудового розслідування зазначив забезпечення збереження речових доказів.

Статтею 100 КПК України передбачено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним ч.1 ст. 98 КПК України.

Отже, з огляду на положення ч.2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання на час постановлення ухвали слідчим суддею, виправдовували втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого під час обшуків майна ознакам речових доказів, оскільки вони можуть містити інформацію щодо обставин вчинення злочину, яке має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, а також необхідні для проведення експертиз.

Доводи апелянтів про те, що матеріали справи не містять постанови слідчого про визнання вилученого майна речовими доказами є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, відповідно до яких звертаючись до слідчого судді з клопотанням про арешт майна було подано і постанову прокурора Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_6 від 26.10.2024 про визнання зазначеного майна речовими доказами (а.с. 141-156)

Постановою прокурора вилучене майно було визнано речовими доказом у кримінальному провадженні та повинне бути досліджене під час досудового розслідування і може бути доказом по справі, зокрема для встановлення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, а також необхідністю отримання висновків відповідних спеціалістів на підтвердження або спростування фактів, які слугуватимуть встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вилучене майно (мобільний телефон, ноутбук, грошові кошти), діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Перевіряючи доводи апелянта ОСОБА_8 про те, що вилучені грошові кошти є його заробітною платою то колегія суддів зазначає, що як убачається з матеріалів провадження, досудове розслідування здійснюється за попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.3 ст.368 КК України за фактом того, що начальник прикордонної протитанкової застави прикордонної комендатури швидкого реагування 4 прикордонного загону та інспектор прикордонної служби, зловживаючи владою та службовим становищем, з корисливих мотивів, за попередньою змовою щомісячно вимагали неправомірну грошову вигоду у розмірі від 15 000 до 60 000 гривень з підлеглих військовослужбовців на «потреби підрозділу», тобто вилучено майно, в тому числі грошові кошти вилучені безпосередньо у ОСОБА_8 , можуть мати певний зв`язок з розслідуваним кримінальним правопорушенням, а дійсні джерела його походження є предметом доказування, згідно ст. 91 КПК України, виходячи з обраної кваліфікації дій.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до матеріалів судової справи органом досудового розслідування повинні бути перевірені пояснення свідків, які зазначали, що саме ОСОБА_8 протягом тривалого часу щомісяця вимагав у них значні суми грошових коштів та вони переводили його кошти в тому числі і на його особисту банківську картку.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апелянта ОСОБА_8 про те, що вилучені грошові кошти під час обшуку не підлягають арешту через те, що походження грошових коштів є законним та належить йому, оскільки їх походження підтверджується випискою з банку та є його заробітною платою, оскільки арешт майна з метою забезпечення збереження речових доказів накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, власниками майна не надано та колегією суддів не встановлено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано та у відповідності до вимог ст.132,170-173 КПК України, наклав арешт на мобільний телефон, ноутбук та грошові кошти з метою забезпечення збереження інформації, яка може міститься на них, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Крім того, системний аналіз статей 170, 171 КПК України вказує на те, що арешт на майно, як захід забезпечення кримінального провадження, застосовується до тимчасово вилученого майна та майна, яке виявлено слідчим або прокурором іншими заходами, ніж проведення обшуку.

Стосовно майна, яке було зазначено в ухвалі слідчого судді про дозвіл на обшук, для виявлення якого і проводиться обшук, судовий контроль обмеження права власності на це майно здійснюється під час розгляду клопотання слідчого або прокурора на дачу дозволу на проведення обшуку.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.01.2020 року у справі № 457/1485/13-к, провадження № 51-4881км19, що згідно ч.5 ст.171 КПК України щодо тимчасово вилученого майна слідчим подається клопотання про його арешт або таке - повертається особі, в якої було вилучено. Щодо речей та документів, на відшукання яких надано дозвіл в ухвалі про проведення обшуку, то накладення на них арешту КПК України не передбачає.

Також, з узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» вбачається, що слідчим суддям необхідно ретельно оцінювати підстави віднесення певного майна до категорії тимчасово вилученого в розумінні ст. 167 КПК, оскільки вони залежать від процесуального порядку його одержання органом досудового розслідування. Зокрема, такий порядок регламентовано положеннями п. 6 ч. 2 ст. 235 та ст. 236 КПК, згідно з якими ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи повинна містити відомості про речі, документи або осіб, для виявлення яких проводиться обшук. Обшук на підставі ухвали слідчого судді повинен проводитися в обсязі, необхідному для досягнення мети обшуку. На підставі ч. 7 ст. 236 КПК при обшуку слідчий, прокурор має право оглядати і вилучати речі та документи, які мають значення для кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном. Таким чином, стосовно вилученого під час обшуку майна, яке не було включено до відповідного переліку, передбаченого в ухвалі слідчого судді, слідчий, прокурор повинні вносити клопотання в порядку і строки, встановлені ч.5 ст.171 КПК, а стосовно майна, яке було включене до переліку, щодо якого здійснювався обшук не зумовлює необхідності додаткового накладення арешту на таке майно в порядку ч.5 ст.171 КПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що, оскільки для законного утримання майна, вилученого внаслідок проведення обшуку за переліком, зазначеним в ухвалі слідчого судді про дозвіл на обшук та обмеження прав власності, немає потреби додатково звертатись до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на це майно, доля речових доказів вирішується на підставі вимог статті 100 КПК України.

Колегія суддів, також враховує, що цей захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим. Однак, у подальшому власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому може бути повернуто, згідно положень ст.174 КПК України.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що за приписами п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч.5 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

При цьому, за вимогами п.3 ч.2 ст.173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Частиною другою статті 59 КК України передбачено, що конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Тобто, для перевірки апеляційним судом доцільності застосування такої правової підстави для арешту майна, як його можлива конфіскація, обов`язковими умовами є наявність обґрунтованої підозри, а також можливість застосування конфіскації майна як додаткового покарання за інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

Викладена у письмовому повідомленні та вручена у належний спосіб підозра є підставою для виникнення системи кримінально-процесуальних відносин та реалізації засади змагальності у кримінальному провадженні, і у такий спосіб з`являються можливості для підозрюваного впливати на наступне формулювання обвинувачення. Сформульована підозра встановлює межі, в яких слідчий зможе найефективніше закінчити розслідування, а підозрюваний та його захисник одержують можливість цілеспрямовано реалізовувати функцію захисту. З моменту повідомлення особі про підозру слідчий, прокурор набувають щодо підозрюваного додаткових владних повноважень, а особа, яка отримала статус підозрюваного, набуває процесуальних прав та обов`язків, визначених статтею 42 КПК України (п.2.2. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі №536/2475/14-к, провадження №13-34кс19).

При цьому, статус підозрюваного особа набуває з моменту вручення їй повідомлення про підозру у належний спосіб.

Апеляційний суд погоджується з доводами апелянтів про те, що на час розгляду судом першої інстанції клопотання про арешт майна в межах кримінального провадження № 0000308 від 02 вересня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, прокурором не було доведено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було вручено повідомлення про підозру, а тому судом першої інстанції помилково було вказано про накладення арешту на майно в тому числі й з метою забезпечення його в якості майбутньої конфіскації майна.

Крім того, апеляційний суд, сприймає таке зазначення слідчим суддею допущеною помилкою, виходячи з того, що в мотивувальній частині ухвали слідчого судді не наведено будь-яких доводів щодо накладення арешту на майно саме з метою його конфіскації, а наведено правильні мотиви щодо необхідності накладення арешту на майно з метою збереження доказів, у відповідності до ст.98, ч.2, 3 ст. 170 КПК України, що й обумовило прийняття такого рішення, з чим цілком погоджується апеляційний суд.

Не кожен дефект певного адміністративного акту, яким є й ухвала слідчого судді, робить його неправомірним. Фундаментальне порушення - це таке порушення норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі порушення можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальних, взагалі не впливають на його дійсність.

Для визначення надмірного формалізму при розгляді справи Європейський суд з прав людини («ЄСПЛ») використав термін «правовий пуризм».

Зокрема, ЄСПЛ вказує, що пуризм у загальноприйнятому розумінні - це надмірне прагнення до чистоти, перевага форми над змістом.

При цьому в рішенні по справі «Сутяжник проти РФ» від 23.07.2009 (скарга N 8269/02) ЄСПЛ сформулював висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті рішення тільки для дотримання правового пуризму, оскільки рішення може бути скасоване лише з метою виправлення суттєвої помилки.

Тобто, враховуючи викладене та принципи ЄСПЛ скасування ухвали слідчого судді, яка за своєю суттю та змістом, на час її постановлення, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою щодо накладення арешту на майно саме з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Крім того, вказівка слідчого судді про накладення арешту на майно з метою конфіскації майна не містить в собі негайних та неминучих наслідків щодо обов`язкової такої конфіскації, оскільки вирішення таких питань можливо лише під час ухвалення вироку під час розгляду справи по суті.

Колегія суддів, також враховує, що цей захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим. Разом з цим, у подальшому власники майна мають право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно може бути повернуто, згідно положень ст.174 КПК України.

За таких обставин, ухвала слідчого судді підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Клопотання власника майна ОСОБА_8 задовольнити, поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 29 жовтня 2024 року про арешт майна.

Апеляційні скарги власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 29 жовтня 2024 року про арешт майна залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4