УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 156/975/19

провадження № 51-4107 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 08 серпня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,

установив:

Відповідно до змісту оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції, за результатами розгляду апеляційної скарги засудженого, вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 09 травня 2024 року, яким ОСОБА_5 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, залишено без зміни.

За встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 11 лютого 2019 року о 10 год., у стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом «Богдан 211010», рухаючись у с. Литовеж Іваничівського району, діючи з необережністю, у порушення вимог п. 1.7, 2.3 (б), 12.1, 12.3, 12.4, 12.9 (б), 13.1, 13.3 ПДР України, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, перевищив максимально допустиму швидкість, зазначену у п. 12.4-12.7 на відповідній ділянці дороги, не зменшив швидкість до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка, вівши велосипед, рухалась у попутному напрямку. У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла отримала, зокрема, тяжкі тілесні ушкодження у вигляді важкої відкритої черепно-мозкової травми.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_4 оскаржила його в касаційному порядку.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке.

У касаційній скарзі, потерпіла зазначає, що покарання призначене ОСОБА_5 судом першої інстанції за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого та просить, за результатами касаційного розгляду, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що засуджений під час апеляційного розгляду щиро покаявся, визнав винуватість, повністю відшкодував майнову та моральну шкоду, а тому суд апеляційної інстанції, на її думку, необґрунтовано залишив вирок суду без зміни, не застосувавши до засудженого положення ст. 75 КК України.

Тобто, у касаційній скарзі потерпіла посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом апеляційної інстанції положень ст. 75 КК України та наводить доводи, якими не погоджується із судовим рішенням стосовно відсутності підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Водночас доводи потерпілої про незаконність ухвали апеляційного суду аналогічні за своїм змістом доводам, які були наведені у касаційній скарзі засудженого.

Зазначені доводи були предметом розгляду суду касаційної інстанції.

Ухвалою Касаційного кримінального суду від 05 вересня 2024 року на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України колегія суддів постановила рішення про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого на судові рішення першої та апеляційної інстанцій.

У своєму рішенні суд касаційної інстанції погодився із мотивами наведеними в ухвалі Волинського апеляційного суду від 08 серпня 2024 року щодо законності призначеного покарання засудженому без застосування положень ст. 75 КК України.

Твердження потерпілої ОСОБА_4 у касаційній скарзі про можливе не врахування апеляційним судом її позиції про призначення засудженому покарання, не пов`язаного із ізоляцією від суспільства, через те, що засуджений на етапі апеляційного розгляду відшкодував їй у повному обсязі завдану шкоду та щиро покаявся, колегія суддів вважає безпідставними.

Перевіряючи доводи засудженого про суворість призначеного покарання, апеляційний суд, зокрема, взяв до уваги те, що під час апеляційного розгляду засуджений відшкодував у повному обсязі заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду потерпілій, яка у суді апеляційної інстанції змінила свою позицію щодо призначення засудженому реального виду покарання.

У своєму рішенні апеляційний суд зазначив, що відшкодування потерпілій заподіяної шкоди у повному обсязі, вже на етапі апеляційного провадження, не може свідчити про щире каяття винуватого.

Тобто, всупереч доводам ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції врахував позицію потерпілої щодо можливості звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування призначеного судом першої і інстанції покарання з випробуванням, однак підстав для цього не знайшов.

Враховуючи зазначене, доводи потерпілої про необґрунтованість ухвали апеляційного суду є безпідставними, а рішення апеляційного суду постановлено відповідно до вимог ст. 419 КПК України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

З касаційної скарги, наданої до неї копії судового рішення не вбачається підстав для задоволення скарги, тому колегія судів касаційного суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потерпілій належить відмовити.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 08 серпня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_6