15.10.24
cправа № 635/8135/24
Провадження № 1-кп/635/994/2024
У ХВ А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року сел.. Покотилівка Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання: ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі Харківського районного суду в сел.. Покотилівка Харківського району Харківської області кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 статті 402 КК України

в с т а н о в и в:

У провадженні Харківського районного суду Харківської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0006018 від 06.08.2024 року за обвинуваченням І, ОСОБА_6 , у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою. Клопотання отримане обвинуваченим у встановленому КПК України порядку.

Враховуючи закінчення строку дії запобіжного заходу сторона обвинувачення у підготовчому судовому засіданні клопотала про продовження строку тримання під вартою. Підстави застосування запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 обґрунтовані можливістю настання ризиків, передбачених п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які з часу обрання запобіжного заходу слідчим суддею не зменшились та не перестали існувати.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши клопотання прокурора, розглянувши матеріали судової справи, суд доходить висновку про те, що ухвалення рішення про продовження тримання під вартою під час судового розгляду можливе за наявності доцільності з урахуванням винятковості тримання під вартою, як запобіжного заходу.

Суд бачить свій обов`язок у тому, щоб відповідно ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань під час судового розгляду розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування, та за результатами розгляду питання , вмотивованою ухвалою скасувати, змінити запобіжний захід або продовжити його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Суд бачить свій обов`язок також у тому, щоб встановити чи дійсно стороною обвинувачення доведена необхідність тримання обвинуваченого під вартою, як застосування виняткового запобіжного заходу.

Для виконання цього обов`язку необхідно розглянути клопотання прокурора в контексті частини 1 статті 194 та частини 1 статті 177 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.04.2011 р. у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», розтлумачив, що термін «обґрунтована підозра», означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

26.06.2024 ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова щодо ІЛЬЧУКА застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Суд зазначає, що під час ухвалення цього судового рішення перевірялися факти та інформація про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення і не має жодної підстави ставити під сумнів факти , встановлені раніше ухваленим рішенням слідчого судді.

Отже, суд вказує на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення.

На думку прокурора, потреба продовження строку тримання під вартою обумовлена наявністю в ході досудового розслідування ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України:

Оцінка цих ризиків судом:

1. п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України - переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду, що підтверджується, тим що ОСОБА_4 ,проходить військову службу у військовій військової частини НОМЕР_1 , яка будь-який час може змінити місце дислокації в іншу область внаслідок проведення бойових дій на території України, що створить умови для його переховування від органу досудового розслідування та суду в інших областях України, враховуючи, що суворість покарання за кримінальне правопорушення, наслідки та ризик втечі для підозрюваного у цьому випадку можуть бути визнаними як менш небезпечними ніж покарання і процедура виконання покарання. Крім того вказані обставини утворять складності явки або запізнення підозрюваного до органу досудового розслідування та суду.

Суд погоджується з думкою прокурора про існування ризику переховування у зв`язку із зміною дислокації військової частини.

2. п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України - знищити, сховати або спотворити будь яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, підтверджується тим, що ОСОБА_4 , перебуваючи не в умовах ізоляції може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин.

Суд не бачить цього ризику, оскільки досудове розслідування завершене і сторона обвинувачення мала визначитися, якими доказами вона буде доводити вину ОСОБА_8 та бути готовою надати їх суду. Без вказівки на конкретні докази, ризик їх знищення є абстрактним та уявним.

3. п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України - незаконно впливати на потерпілого, свідків, експертів, спеціалістів у цьому ж кримінальному провадженні, що підтверджується тим, що ОСОБА_4 , розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки та ризик втечі для нього, може самостійно або заручившись підтримкою інших осіб, своїх співслужбовців здійснити вплив на свідків, понятих, як благаючі або умовляючи їх, так і маючи безперешкодний доступ до вогнепальної зброї за допомогою якої може погрожувати свідкам, понятим, експертам щоб вони відмовились від своїх показань, які вони надали на досудовому розслідуванні та в подальшому будуть надавати при судовому розгляді з метою уникнути покарання за вчинений злочин.

Суд вважає, що сторона обвинувачення, посилаючись лише на уявну можливість впливу на свідків з боку спів службовців обвинуваченого, не може перекладати на нього тягар у вигляді перебування під вартою, а зобов`язана в разі необхідності вжити заходів щодо захисту свідків. Виходячи з цього, за допомогою методу від зворотного, суд вважає, що ризик впливу на свідків стороною обвинувачення не доведений.

4. п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України - перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що підтверджується тим, що ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового слідства. Зокрема, достовірність перевірки підстав неявки до органу досудового розслідування або суду вимагатимуть від сторони обвинувачення певного часу, що в свою чергу призведе до необґрунтованого затягування строків досудового розслідування та створить можливості для ОСОБА_4 , незаконно впливати на свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні. В той же час останній перебуваючи на волі не буде позбавлений можливості з використанням мобільних телефонів, тощо здійснювати вплив на інших учасників кримінального провадження.

Щодо існування ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, суд повторює, що досудове слідство завершене та перевірка підстав неявки до суду охоплюється поняттям «переховування від суду», розглянутим вище. Суд, розглядаючи існування ризику, передбаченого п.1.ч.1. ст..177 КПК України, погодився із його існуванням.

Щодо можливості вчинення умисного самокалічення або симулювання психічної хвороби на волі, то суд зазначає, що обвинувачений не позбавлений такої можливості перебуваючи під вартою. Отже, цей ризик суд вважає не доведеним.

5. п. 5 ч.1 ст. 177 КПК України вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється підтверджується тим, що ОСОБА_9 , перебуваючи на волі, як військовослужбовець військової служби, може вчинити інший військовий злочин, а саме самовільне залишення військової частини або місця служби, що кваліфікується за ст. 407 КК України, або дезертирство за ст. 408 КК України, тим самим переховуватись та ухилятись від кримінальної відповідальності за фактом вчинення тяжкого злочину.

Суд погоджується з наявністю цього ризику, оскільки хоча тяжкість обвинувачення ОСОБА_8 не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з тим , що вона є військовослужбовцем, а в умовах бойових дій не може знаходитися під контролем командування безперервно та може дезертирувати, збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Така позиція суду збігається з позицією ЄСПЛ, який у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд зазначає, що продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року у справі "Харченко проти України").

Суд доходить висновку про те, що конкретний суспільний інтерес в даній справі переважає принцип поваги до свободи особистості тільки тому, що збройна агресія російської федерації проти України продовжується, а тримання обвинуваченого під вартою буде слугувати запобіжником від непокори військовослужбовців та забезпечить у суспільства переконання у спроможності чинити опір агресору та покарати осіб, які діють на шкоду Україні та її народу.

Щодо можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу аніж тримання під вартою, то суд повторює, що слідчим суддею був встановлений розмір застави, змінювати або скасовувати який, суд не бачить жодних підстав.

Отже, суд вважає , що надані стороною обвинувачення кримінального провадження докази доводять, необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 .

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. ст. 40, 131, 132, 176 178, 183,184 КПК України, -

п о с т а н о в и в:

Продовжити відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 статті 402 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів до 13 грудня 2024 року.

Не змінювати розмір застави 121 120 ( сто двадцять одна тисяча сто двадцять) грн. у кримінальному провадженні щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 статті 402 КК України в якому обвинувачується ОСОБА_4 .

Строк дії ухвали встановити до 13 грудня 2024 року.

Копію ухвали вручити обвинуваченим, захиснику, потерпілому, прокурору.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду, а обвинуваченим - в той же строк, з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Суддя: ОСОБА_1