Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/751/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2024 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Долинського районного суду Кіровоградської області від 01 жовтня 2024 року, якою щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.194 КК України, продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, тобто по 29.11.2024 включно, без визначення застави у кримінальному провадженні №0000253 від 04.07.2024

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 просить ухвалу районного суду щодо продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо її підзахисного скасувати, застосувавши більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме цілодобовий домашній арешт за адресою його мешкання як внутрішньо переміщеної особи, за адресою АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою. Судом не взято до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_5 ніде не переховувався і не втікав, перебував вдома за адресою свого мешкання, а отже не має на меті переховуватися. Станом на час подання цієї апеляційної скарги обвинувачений не може спотворити

будь-які речі чи документи, оскільки основні докази по справі зібрані, свідки опитані. Крім того, стороною обвинувачення не розглядалася можливість застосування більш

м`якого запобіжного заходу до ОСОБА_5 як до внутрішньо переміщеної особи,

якій фактично ніде подітися, окрім місця мешкання підозрюваного. У судовому засіданні ОСОБА_5 повідомив суду, що пожалкував про

вчинене і бажає залишитися на волі та працювати, обіцяв з`являтися за першою вимогою до суду. При цьому прокурором не було доведено усіх обставин необхідності застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та реальної наявності відповідних ризиків, зазначених у лопотанні.

У провадженні Долинського районного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження №0000253 від 04.07.2024 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.194 КК України.

01 жовтня 2024 року ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області щодо обвинуваченого ОСОБА_5 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Рішення суду мотивовано тим, що ризики, які були враховані судом при обранні йому такого запобіжного заходу не зменшилися, ОСОБА_5 у даному кримінальному провадженні обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, пов`язані з позбавленням життя іншої людини, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років, що може викликати у обвинуваченого бажання переховуватись від суду з метою уникнення можливого покарання. Він офіційно не працевлаштований, не має постійного джерела доходу, у зв`язку з чим може продовжити злочинну діяльність.

Прокурор та захисник, подали клопотання про розгляд апеляційної скарги захисника без їх участі, клопотання обвинувачений про участь під час розгляду апеляційної скарги не заявляв, а тому апеляційний розгляд здійснюється без участі сторін кримінального провадження.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч.4 ст.331 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Ухвала суду про продовження строку тримання під вартою повинна відповідати вимогам ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 177, 178, 183 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд першої інстанції повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону місцевим судом дотримані в повному обсязі.

Так, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження №0000253 від 04.07.2024 стосовно ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.194 КК України, постановлено ухвалу про продовження останньому строку тримання під вартою на 60 днів.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, наведені прокурором, є дійсними та триваючими і на даний час вони виключають можливість зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_5 на більш м`який.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що у даній конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Ймовірність настання негативних наслідків, продовжують існувати, вони не зменшились та більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою є недостатнім для запобігання вказаним ризикам, суд прийшов до обґрунтованого висновку доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою та неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013 року), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

З матеріалів вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, пов`язаний з позбавленням життя іншої людини, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років, що може викликати у обвинуваченого бажання переховуватись від суду з метою уникнення можливого покарання. Крім того, обвинувачений офіційно не працевлаштований, не має постійного джерела доходу, у зв`язку з чим може продовжити злочинну діяльність.

При цьому, апеляційний суд враховує, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений (підозрюваний) може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїда проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Водночас, як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_5 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Отже, у разі застосування ОСОБА_5 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою (особисте зобов`язання чи домашній арешт), вказане не забезпечить у подальшому належного виконання останнім його процесуальних обов`язків, так як перебуваючи на свободі, та усвідомлюючи кримінальне правопорушення та розуміючи міру покарання, яка може бути до нього застосована, може переховуватись від суду. Крім того, відповідно до рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 року у справі «Москаленко проти України», зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи заявлене клопотання, взяв до уваги, крім даних, передбачених ст.177 КПК України, особу обвинуваченого, характер вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, їх тяжкість, наслідки вчинення протиправних діянь та дійшов до обґрунтованого висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам та є правові підстави для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Тому, перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки розгляд кримінального провадження триває, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є саме таким запобіжним заходом, який буде достатнім стримуючим засобом, що здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігти ризикам, доведеним прокурором, а також забезпечити безпеку суспільства від нових протиправних посягань обвинуваченого, враховуючи ступінь суспільної небезпеки злочину, у якому він обвинувачується.

У рішенні від 26 січня 1993 року у справі «W. проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що тривале тримання під вартою може виявитись виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Отже, беручи до уваги те, що продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 статті 177 КПК України, які були враховані судом під час продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, дані про особу обвинуваченого, а також серйозність пред`явленого обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегія суддів не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_5 тримання під вартою, як про це просить захисник.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

При цьому, наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, за яким він проживає як внутрішньо переміщена особа, на що посилається апелянт в апеляційній скарзі, жодним чином не зменшує встановлені судом ризики та не є беззаперечною обставиною для висновку щодо можливості застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, вони також не є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора, крім того, вказані обставини не були враховані самим обвинуваченим та не стали йому перешкодою для вчинення кримінально карного правопорушення.

Доводи, які викладені в апеляційній скарзі не зменшують доведених стороною обвинувачення ризиків, і не є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора та обрання щодо обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, як про це просить захисник.

При цьому, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання ОСОБА_5 під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Апеляційним судом також не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , які б були безумовною підставою для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, та задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 183, 193, 194, 206, 376 ч.2, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Долинського районного суду Кіровоградської області від 01 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_5 без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: