ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2721/24 Справа № 932/4789/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , на вирок Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000887, щодо

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Станіслава Херсонської області,

громадянки України, яка зареєстрована та проживає за

адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2024 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 345 КК України до покарання у виді одного року позбавлення волі.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту фактичного затримання.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватою у умисному заподіянні побоїв працівникові правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, вчиненому за наступних обставин.

ОСОБА_8 09 квітня 2020 року приблизно об 06.00 год., перебуваючи у трамваї АДРЕСА_2 , помітила раніше незнайому їй командира роти АДРЕСА_3 старшого лейтенанта поліції ОСОБА_9 , одягнуту у формений одяг, екіпіровану спеціальними засобами та табельною вогнепальною зброєю та закріпленим на бронежилеті нагрудним жетоном із зображенням спеціального номеру, яка була з лейтенантом поліції інспектором УПП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 та лейтенантом поліції інспектором УПП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 , які входять до складу екіпажу № 251.

В подальшому ОСОБА_8 , з мотивів явної неповаги до правоохоронних органів та особисто до старшого лейтенанта поліції ОСОБА_9 , почала висловлюватися в її сторону нецензурною лайкою, на що ОСОБА_9 запропонувала ОСОБА_8 припинити протиправні дії, повідомивши її, що у разі продовження вона буде притягнута до відповідальності.

На попередження ОСОБА_8 не відреагувала, у зв`язку з порушенням правил карантину, за яке передбачена адміністративна відповідальність за ст. 44-3 КУпАП, працівниками поліції було прийнято рішення про виведення ОСОБА_8 з вагону трамваю та в цей момент, усвідомлюючи, що ОСОБА_9 є працівником правоохоронного органу, відмовившись виконати її законні вимоги, стоячи біля неї та маючи умисел на нанесення побоїв старшому лейтенанту поліції ОСОБА_9 , а саме нанесла два удари своєю правою рукою в область обличчя потерпілої, а саме в область правої щоки, внаслідок чого завдала ОСОБА_9 фізичного болю, не спричинивши тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_8 у звязку з недоведеністю скоєння нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що показання потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 не підтверджують наявності у ОСОБА_8 умислу на спричинення потерпілій ОСОБА_9 побоїв і не підтверджують висновків щодо винуватості ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України. Також вважає, що не підтверджують висновки суду щодо скоєння ОСОБА_15 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, інші докази, якими суд першої інстанції обгрунтував свій вирок.

Вважає, що при постановленні оскаржуваного вироку суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи ОСОБА_8 про те, що вона не мала умислу па нанесення побоїв старшому лейтенанту поліції ОСОБА_9 , а лише намагалася доїхати до місця роботи - хлібозаводу №5 з метою реалізації права на працю.

Вказав, що працівники поліції силоміць витягували її з трамваю та порвали її куртку, проте вона не завдавала умисно ОСОБА_9 удари, а лише намагалася залишитися у трамваї та доїхати до роботи.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_7 підтримала вимоги своєї апеляційної скарги та просила задовольнити її в повному обсязі.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу сторони захисту частково та просив помякшити покарання, застосувавши ст. 75 КК України.

Обвинувачена ОСОБА_8 у судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про дату та час розгляду провадження, заяву про відкладення розгляду провадження не надала, захисник вважала можливим продовжити розгляд апеляційної скарги у її відсутність, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності обвинуваченої.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що досудове розслідування і судовий розгляд за провадженням проведено неповно та необ`єктивно, а висновки суду не підтверджені зібраними у провадженні доказами є необґрунтованими.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції дослідив та оцінив зібрані у ньому докази в їх сукупності за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК України, перевірив доводи сторони захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК України умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, та дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Так, у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_8 вину в пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 2 ст. 345 КК України не визнала. Зокрема, показувала, що 09.04.2020 року вранці вона їхала на роботу на хлібозавод АДРЕСА_4 . У трамваї вона показувала кондуктору довідку про те, що вона працює на хлібозаводі. Потім до трамваю зайшли працівники поліції, яких викликала кондуктор. Працівники поліції у трамваї застосували до неї кайданки та витягнули з трамваю. Вона дійсно не хотіла виходити з трамваю, оскільки їй було потрібно їхати на роботу. Довідка, яку вона показувала кондуктору, була без фотокартки і зазначену довідку їй роздрукували на роботі. Вину не визнає, оскільки вона не висловлювалася нецензурною лайкою у бік працівників поліції і вона не завдавала потерпілій побоїв, а виявлені у неї синяки виникли, оскільки її силоміць витягували з трамваю. Вона тільки замахнулася на потерпілу, оскільки остання порвала їй куртку.

Показання обвинуваченої ОСОБА_8 суд всебічно та повно дослідив та з наведенням відповідних мотивів обґрунтовано визнав їх такими, що суперечать встановленим обставинам.

При цьому суд послався у вироку на показання потерпілої ОСОБА_9 , котра пояснила, що вона працює командиром роти АДРЕСА_3 . 09.04.2020 року зранку під час патрулювання вулиць м. Дніпра, їх викликала кондуктор трамваю АДРЕСА_5 з повідомлення про порушення громадянкою громадського порядку та карантинних заходів. Коли вони прибули на місце події та зайшли до вагону трамваю, то побачили раніше незнайому ОСОБА_8 , яка поводила себе агресивно та кричала. Кондуктор пояснила, що ОСОБА_8 порушує правила карантинних заходів, а саме перебуває у трамваї без перепустки на право проїзду у громадському транспорті, у зв`язку з чим водій трамваю не може їхати. Також кондуктор пояснила, що ОСОБА_8 відмовляється виходити з трамваю, пояснюючи тим, що їй потрібно їхати на роботу. Тоді вона звернулася до ОСОБА_8 з вимогою пред`явити особисті документи та документи на право проїзду, на що остання відмовилася виконувати її вимоги, як працівника поліції, вчинила скандал та вдарила її два рази в область обличчя. Після чого до ОСОБА_8 були застосовані спеціальні заходи, її було виведено з трамваю, застосовані кайданки та вона була доставлена відділу поліції. Вона була одягнена у формений одяг працівника поліції, екіпірована спеціальними засобами та закріпленим на бронежилеті нагрудним жетоном із зображенням спеціального номеру.

Крім того, судом досліджено та наведено у вироку показання свідка ОСОБА_11 , котрий пояснив, що він працює інспектором УПП в Дніпропетровській області. 09.04.2020 року вранці під час пандемії COVID-19, коли він разом з патрульними ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебували на чергуванні та вже слідували до управління по АДРЕСА_6 , на одній із зупинок стояв трамвай з відчиненими дверями, з якого вийшла кондуктор та попросила їх допомоги. Коли вони зайшли до вагону трамваю, то побачили раніше незнайому ОСОБА_8 , яка влаштувала конфлікт. Остання відмовлялася на вимогу кондуктора виходити з трамваю, оскільки в неї не було перепустки на право проїзду у громадському транспорті під час карантину. На їх вимогу ОСОБА_8 відмовилася надавати особисті документи та документи на право проїзду, поводила себе агресивно, не реагувала на їх законні вимоги, проявляла активний супротив, вдарила ОСОБА_9 по обличчю. Після чого вони вивели ОСОБА_8 з трамваю та доставили її до відділку поліції.

Також судом зазначено у вироку показання свідка ОСОБА_10 , котрий пояснив, що він працює інспектором УПП в Дніпропетровській області. 09.04.2020 року вранці під час патрулювання по АДРЕСА_6 , до них звернулася кондуктор трамваю. Коли вони зайшли до вагону трамваю, то побачили раніше незнайому ОСОБА_8 , яка влаштувала конфлікт. Остання відмовлялася на вимогу кондуктора виходити з трамваю, оскільки в неї не було перепустки на право проїзду у громадському транспорті під час карантину. ОСОБА_8 відмовилася надавати їм особисті документи та документи на право проїзду, поводила себе агресивно, висловлювалася нецензурною лайкою, не реагувала на їх законні вимоги, проявляла активний супротив, вдарила ОСОБА_9 по обличчю. Після чого вони вивели ОСОБА_8 з трамваю та доставили її до відділку поліції.

Суд послався у вироку й на показання свідка ОСОБА_12 , котра зазначила, що 09.04.2020 року вранці під час карантину, коли вона їхала на роботу у трамваї АДРЕСА_5 , стався конфлікт між кондуктором трамваю та раніше незнайомою їй обвинуваченою. ОСОБА_8 , яка сиділа в трамваї позаду неї, відмовлялася на вимогу кондуктора виходити з трамваю, оскільки в неї не було спеціальних документів на проїзд у громадському транспорті під час карантину, а тому водій трамваю відмовлявся їхати далі. В цей час поруч проїжджали працівники патрульної поліції, у яких кондуктор попросила допомоги. Поліцейські, підійшовши до обвинуваченої, спокійно з нею розмовляли, просили пред`явити документи або покинути трамвай, на що ОСОБА_8 відреагувала агресивно, проявляла супротив, вдарила одну з поліцейських. Після чого поліцейські вивели ОСОБА_8 з трамваю та посадили до свого службового автомобіля.

Свідок ОСОБА_13 у суді пояснила, що 09.04.2020 року вранці вона їхала у трамваї АДРЕСА_5 . У трамваї також їхала раніше незнайома ОСОБА_8 , у якої виник конфлікт з кондуктором з приводу відсутності у ОСОБА_8 довідки на право проїзду у транспорті під час карантину, у зв`язку з чим остання відмовлялася виходити з трамваю. Коли до трамваю зайшли працівники поліції, вона бачила, як ОСОБА_8 , конфліктуючи з ними, вдарила поліцейську в область обличчя, після чого остання була затримана та виведена з трамваю.

Також суд послався у вироку й на показання свідка ОСОБА_14 , котра зазначила, що 09.04.2020 року вранці під час карантину, коли вона їхала на роботу у трамваї АДРЕСА_5 , стався конфлікт між кондуктором трамваю та раніше незнайомою їй обвинуваченою з приводу того, що у обвинуваченої не було спеціальної перепустки на проїзд у громадському транспорті під час карантину. Потім до салону трамваю зайшли працівники поліції, які почали з нею спілкуватися та попросили надати документи або покинути трамвай, на що ОСОБА_8 відреагувала агресивно, проявляла супротив, а коли її виводили з трамваю, вона вдарила одну з поліцейських.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження та технічного запису судового процесу, потерпіла та свідки перед допитом попереджалися судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, приводилися до присяги, обставин, які б ставили під сумнів достовірність показань цих осіб, у провадженні не встановлено, а тому відповідні доводи апеляційної скарги захисника є не обгрунтованими.

Із матеріалів провадження суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження та ролі обвинуваченої при скоєнні кримінального правопорушення, у цих показаннях не вбачається.

Твердження захисника обвинуваченого про недопустимість показань вказаних свідків через те, що вони не підтверджують винуватість обвинуваченої у скоєнні нею інкримінованого їй кримінального правопорушення, є безпідставними, оскільки вказані свідки жодної зацікавленості щодо результатів досудового розслідування кримінального провадження або судового розгляду кримінального провадження не мають.

Суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обґрунтовано послався у вироку й на копії спеціально жетону № 0007529, виданого Департаментом патрульної поліції в Дніпропетровській області старшему лейтенанту поліції ОСОБА_9 , лейтенантам поліції ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Крім того, суд обґрунтовано послався у вироку й на дані протоколу перегляду відеозапису від 10 квітня 2020 року з відеозаписом з боді камер працівників патрульної поліції події, що мала місце 09 квітня 2020 року у трамваї № НОМЕР_1 , які досліджено в судовому засіданні, та з якого вбачається, що як до вагону трамваю АДРЕСА_7 , заходять працівники патрульної поліції, підходять до обвинуваченої, просять надати документи та пред"явити перепустку на право проїзду у громадському транспорті, на що ОСОБА_8 відмовляється надати вказані документи, висловлюється нецензурною лайкою та коли працівники поліції пропонують їй вийти з трамваю, чинить опір працівникам поліці, не бажаючи виходити з салону трамваю, під час якого наносить удар працівниці поліції.

Надаючи оцінку цим доказам у сукупності апеляційний суд вважає їх належними та допустимими для доведеності винуватості обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, та не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 495/8147/17 зазначив, що ст. 345 КК України передбачено відповідальність за погрозу або насильство щодо працівника правоохоронного органу. Основним безпосереднім об`єктом злочину є нормальна діяльність правоохоронних органів, їх авторитет, а додатковим обов`язковим об`єктом - психічна та фізична недоторканність працівників правоохоронних органів або їх близьких родичів. Об`єктивна сторона злочину може бути виражена у погрозі знищенням чи пошкодженням майна, вбивством, застосуванні насильства, незалежно від того, чи є погроза дійсною і реальною, а також у заподіянні побоїв, спричиненні тілесних ушкоджень, що пов`язане із виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків.

У постанові від 03 лютого 2022 року у справі № 750/4654/20 Верховний Суд зазначив, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, характеризується виною у формі прямого умислу. При цьому, інтелектуальна ознака прямого умислу полягає у тому, що суб`єкт усвідомлює фактичну сторону своїх дій, зокрема те, що він своєю протиправною поведінкою заподіює тілесні ушкодження працівнику правоохоронного органу, у зв`язку із виконанням останнім службових обов`язків, а вольова ознака передбачає наявність бажання на їх заподіяння та настання відповідних суспільно-небезпечних наслідків.

Із матеріалів провадження видно, що потерпіла ОСОБА_9 та свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_10 є працівниками поліції, перебували при виконанні службових обов`язків і за повідомленням кондуктора трамваю АДРЕСА_5 у звязку з порушенням громадянкою громадського порядку та карантинних заходів вони прибули на місце події та зайшли до вагону трамваю. Потерпіла ОСОБА_9 була одягнена у формений одяг працівника поліції, екіпірована спеціальними засобами та закріпленим на бронежилеті нагрудним жетоном із зображенням спеціального номеру, тобто, обвинувачена мала можливість та могла ідентифікувати вказаних осіб, як працівників поліції.

Вирішуючи питання про наявність умислу у ОСОБА_8 на заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень, суд першої інстанції виходив з того, що сукупність всіх обставин вчиненого діяння та спосіб вчинення кримінального правопорушення, а саме нанесення удару в область обличчя, її агресивна поведінка під час вчинення правопорушення, з застосуванням опору працівникам поліції, дають підстави зробити висновок про спрямованість умислу ОСОБА_8 саме на заподіяння працівникові правоохоронного органу побоїв з виконанням цим працівником службових обов`язків, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, судом з посиланням на сукупність досліджених у судовому засіданні доказів та з наведенням відповідних мотивів обґрунтовано спростовано версію обвинуваченої ОСОБА_8 про її непричетність до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КПК України, та відсутність в неї умислу на спричинення ОСОБА_9 побоїв.

У вироку в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у його мотивувальній частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення кримінального правопорушення та його наслідки.

Зважаючи на викладене доводи апеляційної скарги захисника про посилання суду у оскаржуваному вироку на недопустимі та неналежні докази є безпідставними.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. При цьому дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_8 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 345 КК України.

Позиція сторони захисту щодо невизнання обвинуваченою вини була предметом розгляду суду першої інстанції та обгрунтовано розцінена судом як бажання обвинуваченої ввести суд в оману стосовно фактичних обставин з метою уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, на думку апеляційного суду, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини («Яллох проти Німеччини» від 11 липня 2006 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Веренцов проти України» від 11 липня 2013 року), та підстав для скасування оскаржуваного вироку, як про це наполягає в апеляційній скарзі захисник, не має.

Суд у вироку навів докази по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та дав аналіз цим доказам після їх дослідження, тому немає підстав вважати, що по справі допущена суттєва неповнота кримінального і судового провадження, яка викликає необхідність скасування вироку.

Матеріали кримінального провадження не містять та стороною захисту під час апеляційного перегляду не надано жодних доказів на підтвердження фактів фабрикації матеріалів провадження.

Та обставина, що органи досудового розслідування та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх стороною захисту, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду.

Інші доводи апеляційної скарги захисника повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції, та наведені на їх обґрунтування аргументи були предметом обговорення у суді першої інстанції, знайшли належну оцінку у вироку, правильність якої апелянтом не спростована.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обгрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 та правильність кваліфікації її дій.

Що стосується виду та розміру призначеного судом покарання обвинуваченій ОСОБА_8 апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, при призначенні покарання з іспитовим строком необхідно враховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, суд, керуючись нормами закону, врахував тяжкість скоєного кримінального правопорушення та конкретні обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченої.

Як слідує з вироку, при призначенні ОСОБА_8 покарання суд хоча і послався у своєму рішенні про те, що враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, однак при призначенні покарання з його реальним відбуванням не достатньою мірою врахував обставини провадження, які давали підстави для застосування ст.75 КК України.

Під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дослідив матеріали кримінального провадження в частині характеристики особи обвинуваченої, зокрема, обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення кримінально-караного діяння, індивідуальні властивості особи, а також докази, що були надані суду апеляційної інстанції, враховуючи її вік, дані про те, що ОСОБА_8 раніше не судима, вперше вчинила кримінальне правопорушення, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра.

Враховуючи викладені обставини, а також думку прокурора, суд апеляційної інстанції вважає за можливе звільнити обвинувачену ОСОБА_8 від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки дані про його особу та вказані обставини у своїй сукупності свідчать про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування цього покарання, але в умовах контролю за її поведінкою.

Таким чином, поза увагою суду першої інстанції залишилися важливі обставини, які мають значення під час вибору заходу примусу та порядку його відбування. Сукупність цих обставин підтверджує неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло порушення принципу співмірності й невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через суворість, та що згідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для зміни судового рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) та у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (рішення від 09 жовтня 2003 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «суворість покарання сама по собі також не є вирішальною, храктер та ступінь суворості покарання визначається з урахуванням максимально можливого покарання, передбаченого законом, покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів».

На думку суду апеляційної інстанції, покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нею нових злочинів, а покладення на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за поведінкою засудженої.

З огляду на викладене апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Вирок Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2024 року змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_8 засудженою за ч. 2 ст. 345 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбуття призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4