У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/4771/23

№ 1-кп/183/1768/24

05 листопада 2024 року м. Самар

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянув у судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000100 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, громадянина України, маючого середню спеціальну освіту, розлученого, працюючого робітником фермерського господарства у ФГ «Олександрія», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 14.03.2019 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 286 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком 3 роки, 05.01.2022 року Полтавським районним судом Полтавської області звільнений умовно-достроково, невідбутий строк: 1 рік 10 місяців з залишенням додаткової міри покарання.

обвинуваченого за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України,

за участю прокурора - ОСОБА_4

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_7

представника потерпілої ОСОБА_8

в с т а н о в и в :

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 строком на 60 діб, без визначення застави.

В обґрунтуванні якого зазначив, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01.08.2024 запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою продовжено до 30.09.2024 року. В подальшому строк запобіжного заходу ухвалою суду продовжено до 16.11.2024 року.

Так, ризики заявлені стороною обвинувачення цією ж ухвалою визнано наявними, а саме те, що знаходячись на волі ОСОБА_3 може переховуватись від органів досудового розслідування та /або суду, вчинити вплив на свідків та потерпілих та вчинити інше аналогічне правопорушення.

З моменту обрання ОСОБА_3 запобіжного заходу ризики, які були підставою для прийняття такого рішення, не зменшилися та продовжують існувати. Так, на даний час існують ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, у зв`язку з чим є необхідність у продовженні дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 .

Також прокурор зазначив про неможливість запобігання вказаним ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, а тому з метою запобігання спробам обвинуваченого, переховуватись від суду, вчинити вплив на свідків та потерпілих та вчинити інше аналогічне кримінальне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, останньому, на переконання прокурора, необхідно продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора та одночасно звернулись із клопотанням про зміну запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, а саме цілодобовий домашній арешт, обґрунтовуючи свою позицію тим, що ризики описані прокурором не доведені, ОСОБА_3 не переховувався від слідства, на першу вимогу слідчого та слідчого судді прибував для проведення слідчих та процесуальних дій. Тривалий час проживає за однією і тою ж самою адресою разом із похилою бабусею, за якою він здійснює догляд. Крім того, даний ризик нівелюється тим, що наразі в Україні діє воєнний стан, що виключає можливість виїзду ОСОБА_3 за кордон та навіть в інше місто (область). Щодо ризику незаконного впливу на свідків та потерпілу у кримінальному провадженні, захисник зазначив, що клопотання прокурора не містить посилання на жодні обставини, які б свідчили на користь того, що обвинувачений вчиняв чи буде вчиняти такі дії. Усі свідки, які були допитані під час проведення досудового розслідування, частина яких вже допитана судом, не є очевидцями дорожньо-транспортної пригоди. А отже не існує підстав для впливу на свідків, особливо на свідка ОСОБА_9 ,який також був допитаний судом.

Щодо тверджень прокурора про наявність ризику вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 іншого кримінального правопорушення за умов не перебування ізольованим від суспільства в межах запобіжного заходу, захисники зазначили, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні неумисного, необережного кримінального правопорушення. А тому, не можна стверджувати про наявність даного ризику та неможливість його запобігти, застосувавши до ОСОБА_3 будь-якого іншого, більш м`якого запобіжного заходу.

Крім того, сторона захисту вважає, що матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_3 не містять даних, що підтверджують наявність «розумної підозри» в тому, що він причетний до вчинення «правопорушення» в розумінні Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та навіть спростовують пред`явлене йому обвинувачення.

Відомості про особу ОСОБА_3 свідчать про міцність соціальних зв`язків обвинуваченого у місці його постійного проживання, всі характеризуючи дані були надані суду на попередньому засіданні, тому сторона захисту просила повторно надати їм оцінку.

Обвинувачений підтримав думку своїх захисників, повідомив суду, що дійсно раніше був судимий за ч.2 ст.286 КК України, однак він в тому кримінальному провадженні не переховувався і відвідував на виклик як орган досудового розслідування, так і судові засідання. В даному кримінальному провадженні теж не переховувався від слідства.

Представник потерпілої та потерпіла підтримали клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Заперечили проти зміни запобіжного заходу на більш м`який, оскільки хоч обвинувачений і зазначає, що він не переховувався від слідства та суду, однак йому інкримінують залишення місця дорожньо-транспортної пригоди, і з`явився лише через 3 дні, ОСОБА_3 не визнає свою вину, свідок ОСОБА_9 був очевидцем подій, отже існує ризик впливу на нього в тому числі. Свідки повідомляли в судовому засіданні, що ОСОБА_3 влаштувався на роботу, де керував транспортними засобами, маючи при цьому заборону рішення суду, що відповідним чином характеризує особу обвинуваченого.

Вислухавши думку учасників судового процесу, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

При вирішенні клопотання прокурора про необхідність продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Перед судом прокурором доведено, що на теперішній час продовжують існувати та не зменшились передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризики, які стали підставою для застосування та продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Прокурором перед судом доведено, що про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст.177 КПК України, свідчить те, що ОСОБА_3 , будучи раніше судимим за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та будучи звільненим умовно-достроково обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину ( ч.2 ст.286 КК України), а також у тому, що після вчинення даного злочину покинув місце пригоди на транспортному засобі (ч.1 ст.135 КК України), розуміючи тяжкість та невідворотність покарання. Отже, ОСОБА_3 обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, у результаті якого наступили тяжкі наслідки у вигляді смерті людини, а тому, у разі визнання останнього судом винуватим його може буде засуджено до реального позбавлення волі на строк до 8 років, отже тому існує можливість переховування обвинуваченого від суду з метою ухилення від можливого покарання.

Також суд вважає обґрунтованим ризик, передбачений п.3 ст.177 КПК України, а саме ризик незаконного впливу з боку обвинуваченого на свідків та потерпілу у кримінальному провадженні, адже, ОСОБА_3 усвідомлює, що показання свідків та потерпілої є доказами у кримінальному провадженні, останньому відомі анкетні дані свідків та потерпілої, які мешкають у с. Піщанка, де зареєстрований та проживає обвинувачений. Отже, в цій частині суд відхиляє аргументи сторони захисту, які полягають у тому, що оскільки свідки не були очевидцями події, тому відсутній означений прокурором ризик. Суд зазначає, що оскільки допитана лише частина свідків складом суду, в провадженні якого наразі перебуває на розгляді кримінальне провадження, тому суд наразі не може перевірити дані аргументи сторони захисту, а тому вказаний прокурором ризик є актуальним.

Про наявність ризику передбаченого у п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить те, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, був звільнений умовно-достроково та будучи позбавленим права керування транспортними засобами, знову обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень з наслідками у вигляді смерті людини, тому, ОСОБА_3 , будучи позбавленим права керувати транспортними засобами, може знехтувати обмеженнями встановленими судом, та, перебуваючи на волі, може вчинити інше кримінальне правопорушення, та керувати джерелом підвищеної небезпеки, що не виключає можливість спричинення ним шкоди життю та здоров`ю інших громадян як тим, що користуються керованим обвинуваченим транспортним засобом, так і пішоходам.

Отже, встановлені щодо обвинуваченого ОСОБА_3 ризики є особливо вагомими і на даному етапі кримінального провадження не можуть бути усунуті в менш обтяжливий спосіб, тому суд відхиляє аргументи сторони захисту направлені на обґрунтування клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на домашній арешт.

Враховуючи сукупність викладених обставин, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, для запобігання вищевказаним ризикам, суд дійшов висновку, що відносно обвинуваченого доцільно продовжити дію застосованого раніше до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вказане в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці ЄСПЛ і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 314, 331, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, ОСОБА_3 , продовжити строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 03 січня 2025 року включно.

Ухвала про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1