УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 521/11320/23

провадження № 51 - 3400 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 червня 2024 року щодо нього,

встановив:

За вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2023 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 1 рік.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ПАТ «Страхова компанія «Провідна» та ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Провідна» на користь ОСОБА_5 - 35474 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 1771 грн 70 коп в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 - 200 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 20 000 грн - витрат на правничу допомогу.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та судових витрат.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 червня 2024 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Згідно з вироком, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 16 грудня 2021 року близько 20:17, керуючи технічно-справним транспортним засобом «Renault Logan 90L», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині, що веде від (до) мосту (шляхопроводу), який з`єднує мікрорайони "ХБК- Таврійський" в м. Херсоні, за напрямком від мосту до просп. А. Сенявіна, проявив неуважність до дорожньої обстановки, яка склалась, не зменшив швидкість, аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, у вигляді автомобіля «Skoda», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , який зупинився, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_5 , який переходив проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, уникаючи зіткнення із зазначеним транспортним засобом, застосував екстрене гальмування та відворот керма вліво, в результаті чого уникнувши зіткнення, неконтрольовано виїхав за межі проїзної частини на розділювальну смугу, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, де здійснив наїзд на зазначеного пішохода.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події пішоходу ОСОБА_5 спричинено тілесні ушкодження, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Вказані наслідки знаходяться у причинному зв`язку з порушенням вимог Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_4 , а саме: п. 2.3. б), п. 12.1, п. 12.3, п.13.1.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, просить призначити йому більш м`яке покарання та змінити рішення щодо цивільного позову, а саме зменшити розмір стягнення на користь потерпілого в рахунок відшкодування моральної шкоди з 200 000 грн до 10 000 грн.

На обґрунтування доводів касаційної скарги зазначає, що суди призначаючи йому покарання не в повному обсязі врахували обставини, що пом`якшують покарання, зокрема: те що він сприяв розкриттю злочину, після ДТП викликав на місце пригоди карету швидкої допомоги, раніше не судимий, офіційно працював та має на утриманні двох малолітніх дітей.

Крім того, при визначенні розміру морального відшкодування на користь потерпілого, суд послався лише на висновок судово-медичної експертизи про тяжкість тілесних ушкоджень, висновки лікарів та на покази потерпілого, тоді як належних обґрунтувань саме такого розміру відшкодування не навів, до того ж не врахував його майновий стан, а також те, що він має ряд хронічних захворювань на лікування яких, потребує медикаментів.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши оскаржувані судові рішення, роздруковані з Єдиного державного реєстру судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 , правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, є необґрунтованими виходячи із наступного.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи ОСОБА_4 покарання суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини кримінального провадження, в тому числі й тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, особу винного, який на обліку у лікаря нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем роботи, раніше не судимий, працевлаштований, одружений, утримує двох неповнолітніх дітей, має задовільний стан здоров`я, позицію сторони обвинувачення та потерпілого щодо необхідної на їх думку міри покарання.

Також судом враховано і наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання винного, судом не встановлено.

Зваживши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд обґрунтовано дійшов висновку про призначення покарання у межах санкції ч. 1 ст. 286 КК у виді обмеження волі із застосуванням ст.75 КК, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, оскільки на переконання суду, така міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними доводам, наведеним в касаційній скарзі засудженого, та дійшов висновку про те, що таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та відповідає загальним засадам, що передбачені статтями 50, 65 КК.

Що стосується доводів касаційної скарги засудженого про неправильне вирішення попередніми судами питання, щодо стягнення моральної шкоди, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК, і при цьому застосовуються норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, що викликані протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. До того ж суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів провадження вбачається, що судом першої інстанції частково задоволено цивільний позов потерпілого про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 - 200000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 20000 грн - витрат на правничу допомогу.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував обставини та наслідки вчинення злочину те, що діями обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілому нанесено немайнових втрат, викликаних моральними і фізичними стражданнями, які зумовили негативні зміни в його житті, а саме: негативні переживання і спогади, тривога, емоційні і тілесні реакції при згадці про дорожню - транспортну подію, тяжкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі одужання і реабілітації, переживання фізичних незручностей, порушення сну, емоційна напруга, реакції і побоювання щодо майбутнього стану здоров`я.

Суд також звернув увагу на те, що потерпілий тривалий час пересувався на милицях та за допомогою палиці, був позбавлений можливості повноцінно працювати та утримувати себе.

Таким чином, врахувавши вимоги розумності і справедливості, характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, майновий стан обвинуваченого та ступінь його вини в заподіянні моральної шкоди, те що він не сплатив на користь потерпілого жодної суми, а також часткове визнання ним позовних вимог, місцевий суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про необхідність стягнення 200 000 грн на користь потерпілого з ОСОБА_4 в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди.

З таким висновком місцевого суду погодилася і колегія суддів апеляційного суду, а відтак доводи касаційної скарги засудженого щодо зменшення суми, яка підлягає стягненню на користь потерпілого до 10 000 гривень, є безпідставними.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам ст. ст. 370, 374, 419 КПК.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 червня 2024 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_2 ОСОБА_3