УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2024 року м.Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в м.Одесі клопотання прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000902 від 10.06.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.426-1, ч.5 ст.361 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, другим слідчим відділом (з дислокацією у м.Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Миколаєві здійснюється досудове розслідування у кримінальному проваджені №0000902 від 10.06.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.426-1, ч.5 ст.361 КК України.

Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснюється Одеською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону.

Досудовим розслідування встановлено, що під час проведення досудового розслідування встановлено, що військовослужбовець ІНФОРМАЦІЯ_1 впродовж лютого-березня 2024 року внесла недостовірні відомості в АІТС ЄДРВ «Оберіг» щодо військовозобов`язаних, що дозволило останнім ухилитися від військової служби.

Зокрема, в рамках проведення досудового розслідування оперативному підрозділу було надано доручення в порядку ст. 40 КПК України, з метою проведення слідчих (розшукових) дій в рамках кримінального провадження та встановлення осіб причетних до його вчинення та особи, яка впродовж лютого-березня 2024 року внесла недостовірні відомості в АІТС ЄДРВ «Оберіг» щодо військовозобов`язаних.

Згідно отриманої відповіді з Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, під час виконання доручення в рамках кримінального провадження № 0000902 від 10.06.2024, отримано дані, що до вказаного злочину може бути причетний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, під час досудового розслідування, виникла необхідність у проведенні обшуку за місцем мешкання особи причетної до вчинення кримінального правопорушення.

В ході досудового розслідування встановлено, що за місцем фактичного мешкання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , перебувають речі та документи, які містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення.

21.08.2024 у проміжок часу з 07 год. 12 хв. до 09 год. 23 хв. проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого вилучено тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серія НОМЕР_1 та довідку ВЛК №17/201 які поміщено до сейфпакету S2050338, закордонний паспорт громадянина України НОМЕР_2 який вилучено та поміщено до сейфпакету S2050358, мобільний телефон марки Iphone 15 pro Max imei: НОМЕР_3 який вилучено та поміщено до сейфпакету S1032449.

Постановою слідчого від 21.08.2024 вказані вище речі та документи визнані речовими доказами.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2024 повернуто клопотання про арешт майна прокурору строком на 72 години для усунення недоліків.

Процесуальний керівник повторно звертається з клопотанням про арешт майна з метою збереження речових доказів.

Прокурор надав заву в якій просив розглянути клопотання у його відсутності, зазначив, що клопотання підтримує, просить задовольнити.

Представник власника майна ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 надав заяву в якій просив розглянути клопотання за відсутності власника та його представника, просив під час розгляну врахувати письмові заперечення а яких зазначив, що слідчим ДБР порушено процедуру проведення обшуку, прокурором у клопотанні не обґрунтовано необхідності накладення арешту на вилучене майно, а лише зазначено формально посилання на ст.170 КПК України. Зауважив, що у органу досудового розслідування було достатньо часу для огляду вилученого мобільного телефону. Просив відмовити у задоволенні клопотання, повернути вилучене майно власнику.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, вважаю, що клопотання прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1, п.2 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

У відповідності до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

В судовому засіданні встановлено, що вилучене в ході обшуку майно відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки вилучене майно могло зберегти на собі сліди вчинення зазначеного у клопотанні кримінального правопорушення, є всі підстави вважати, що було знаряддям вчинення злочину, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Викладене в повній мірі підтверджується долученою до матеріалів клопотання постановою про визнання та залучення в якості речових доказів, згідно якої вищезазначене вилучене майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У кримінальному провадженні відповідно до ст.91 КПК України підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.

Стандарт доведення «достатні підстави», необхідність застосування якого передбачає ч.3 ст.170 КПК України, не вимагає від сторони обвинувачення надання безумовних та беззаперечних доказів, а передбачає необхідність наведення достатньо вагомих фактів та об`єктивних відомостей, аналіз яких у їх взаємозв`язку між собою дозволяє дійти висновку про відповідність вилученого майна критеріям речових доказів.

Також, слідчий суддя на стадії досудового розслідування для вирішення питання, зокрема, про застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для вирішення питання про арешт майна, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Щодо накладення арешту на вилучені під час обшуку за місцем мешкання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , речі та документи, а саме: довідку ВЛК №17/201 та мобільний телефон марки Iphone 15 pro Max imei: НОМЕР_3 , то зазначене майно, є важливими доказами можливого вчинення правопорушень, передбачених ч.5 ст.426-1, ч.5 ст.361 КК України та накладення арешту на них є необхідним для збереження цих речових доказів та недопущення їх знищення.

В той же час, під час судового розгляду встановлено, що вилучені під час обшуку посвідчення військовозобов`язаного серія НОМЕР_1 та закордонний паспорт громадянина України НОМЕР_2 не мають відношення до предмету розслідування кримінального провадження №0000902 від 10.06.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.426-1, ч.5 ст.361 КК України. У зв`язку з чим у цій частині клопотання задоволенню не підлягає.

Таким чином, враховуючи наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, оскільки існує необхідність в забезпеченні його збереження, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000902 від 10.06.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.426-1, ч.5 ст.361 КК України задовольнити частково.

Накласти арешт на майно вилучене в ході обшуку за адресою:

АДРЕСА_1 , а саме: довідку ВЛК №17/201; мобільний телефон марки Iphone 15 pro Max imei: НОМЕР_3 .

У задоволені клопотання в іншій частині - відмовити та повернути вилучене майно - його власникам.

Виконання ухвали покласти на прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Роз`яснити, що відповідно до ч.1 ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1