ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

свідків - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Рівне Рівненської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, не одруженого, з вищою освітою, не працюючого, не судимого, визнано невинуватим у пред'явленому обвинуваченні за ч.4 ст.358 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Вироком також вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, тобто у вчиненні умисних дій, які виразилися у використанні завідомо підробленого документа, за наступних обставин.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він 15 жовтня 2014 року маючи умисел на використання завідомо підробленого документа, з метою отримання групи інвалідності у зв`язку з проходженням військової служби, перебуваючи у відділенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , надав працівникам цієї комісії підроблене свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013 із завідомо неправдивими відомостями про те, що воно видане Військово-лікарською комісією УМВС України в Рівненській області на його ім`я та посвідчує у нього наявне захворювання, пов`язане із проходженням військової служби.

На підставі вказаного свідоцтва про хворобу №137 від 01.10.2013 та інших медичних документів, 16 грудня 2014 року Рівненським обласним центром медико-соціальної експертизи ОСОБА_7 видано довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0396031, відповідно до якої йому встановлена третя група інвалідності, причина інвалідності захворювання пов`язане з проходженням військової служби.

Не погоджуючись із таким вироком суду прокурор оскаржив його в апеляційному порядку через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Так, прокурор зазначає про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання допитаних під час судового розгляду свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , та не навів у вироку жодних аргументів, чому ж їх показання, які є послідовними та узгодженими між собою, не підтверджують наявності умислу на вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення. При цьому, прокурор наголошував, що показання цих свідків підтверджують, що ОСОБА_7 не міг у законний спосіб отримати свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013, оскільки таке свідоцтво із такими ж реквізитами (реєстраційний номер, дата) видано іншій особі. Також ОСОБА_7 не отримував направлення і особисто не проходив медичне обстеження, а тому отримати свідоцтво про хворобу Військово-лікарської комісії України у Рівненській області за жодних обставин не міг. Окрім того, вказує на те, що судом безпідставно та необґрунтовано визнано письмові докази недопустимими. Зокрема, прокурор, посилаючись на положення ч.1 ст.84, ч.2 ст.91 КПК України та наголошуючи на тому, що постанова про визнання речовим доказом преюдиційного значення не має, вказував на те, що оригінал свідоцтва про хворобу №137 від 01.10.2013 Військово-лікарської комісії України у Рівненській області, виданий на ім`я ОСОБА_7 , органом досудового розслідування було вилучено з Рівненського обласного центру медико-соціальної експертизи у законному порядку, передбаченому КПК України, уповноваженою на те особою на підставі дозволу суду ухвали слідчого судді. Крім того, прокурор у скарзі посилаючись, у тому числі, на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №639/8329/14-к, згідно якої принцип «плодів отруйного дерева» не застосовується, якщо первісні докази визнані недопустимими внаслідок неістотного порушення прав та свобод особи, стверджував, що висновки експертів №1.1-102 від 10.06.2015 та №1.1-103/15 від 11.06.2015 визнані недопустимими доказами судом незаконно та необґрунтовано. При цьому прокурор зазначає, що місцевий суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору ч.1 ст.87 КПК України має обґрунтовувати чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. Крім того, прокурор наголошує на безпідставності визнання недопустимим доказом журналу №470 «реєстрації працівників» від 05.11.2012. При цьому, посилався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 02.09.2021 у справі №653/1252/18, а також звертає увагу суду на повторне витребування у ході судового розгляду стороною обвинувачення у порядку ст.93 КПК України копії вказаного журналу та надання стороні захисту доступу до нього у порядку ст.290 КПК України. Також прокурор зазначаючи про те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.358 КК України, вважається закінченим з моменту пред`явлення (надання) підробленого документу незалежно від того чи вдалось досягнути винному поставленої мети, стверджував, що доводи сторони захисту щодо наявності наразі у ОСОБА_7 третьої групи інвалідності не мають значення для кваліфікації його дій за ч.4 ст.358 КК України.

Посилаючись на вищенаведене, прокурор просить скасувати вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10.11.2021 щодо ОСОБА_7 . Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України (в редакції Закону № 3207-VI від 07.04.2011) та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування вказаного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.1 ч.1 ст. 49 КК України. Долю речових доказів у кримінальному провадженні вирішити у порядку ст.100 КПК України (документи, що є речовими доказами, залишити у матеріалах кримінального провадження). Стягнути з обвинуваченого процесуальні витрати за залучення експертів для проведення у рамках досудового розслідування вказаного кримінального провадження судової почеркознавчої експертизи і судової технічної експертизи документів у сумі 982,08 грн. в дохід держави. Крім того прокурор, посилаючись на положення ч.3 ст.404 КПК України, просить провести часткове судове слідство та повторно допитати ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , а також дослідити такі письмові докази у кримінальному провадженні як: оригінал свідоцтва №137 від 01.10.2013, виданого Марцинковському; копію свідоцтва про хворобу №137 від 03.04.2013, виданого ОСОБА_17 ; копію журналу реєстрації працівників №470 від 05.11.2012; висновок експерта №1.1-102/15 від 10.06.2015 та висновок експерта №1.1-103/15 від 11.06.2015.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав подану апеляцію в повному обсязі, обвинуваченого та його захисника, які вважали скаргу безпідставною і просили залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

З матеріалів кримінального провадження встановлено наступне.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 10.11.2021 ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред'явленому обвинуваченні за ч.4 ст.358 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, який ухвалою Рівненського апеляційного суду від 03.05.2022 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21.02.2023 вищевказану ухвалу Рівненського апеляційного суду від 03.05.2022 скасовано та призначено новий судовий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 16.03.2023 матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_7 з апеляційною скаргою прокурора на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10.11.2021 у порядку ст.34 КПК України направлено до Волинського апеляційного суду.

Відповідно до приписів ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За положеннями ст.370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 17 КПК України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до положень ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора і, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.10.2011 в справі №1-31/2011, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень викладених у п.п.17, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. При постановленні вироку суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов'язаний постановити виправдувальний вирок.

Положення ст.ст.370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, винуватість ОСОБА_7 стороною обвинувачення обґрунтовувалась показаннями свідків та письмовими і речовими доказами, які досліджувались судом безпосередньо в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Суд апеляційної інстанції визнавши клопотання прокурора обґрунтованим, під час апеляційного розгляду вирішив повторно дослідити письмові докази, які досліджувалися судом першої інстанції та допитати обвинуваченого ОСОБА_7 і свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зазначені ініціатором клопотання в апеляційній скарзі.

Так, як вбачається з матеіалів провадження, обвинувачений ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, не визнав та пояснив, що свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013 він дійсно отримав у ВЛК УМВС України в Рівненській області, однак, хто саме йому видав це свідоцтво, то він не пам`ятає. Після отримання свідоцтва він надав його працівникам Рівненської міської медико-соціальної експертної комісії з метою отримання групи інвалідності у зв`язку з проходженням військової служби. При цьому, він був переконаний, що використовує належний документ, в якому були зазначені необхідні відомості про існуючу у нього хворобу. Про те, що таке свідоцтво про хворобу підроблене, він не знав, а тому відповідно свідомо не використовував завідомо підробленого документа, як на то вказує сторона обвинувачення.

Свідок ОСОБА_10 апеляційному суду надала фактично аналогічні покази тим, що і в суді першої інстанції. Так, показала, що у час коли було видане свідоцтво вона виконувала обов`язки медичного реєстратора та секретаря ВЛК УМВС України в Рівненській області. Свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013, видане на ім`я ОСОБА_7 , яке наявне у матеріалах кримінального провадження вона не підписувала. У свідоцтві зазначено її дівоче прізвище ОСОБА_18 , яке станом на 01.10.2013 було змінене на ОСОБА_19 у зв`язку з укладенням шлюбу. В журналі реєстрації відсутня відмітка про реєстрацію свідоцтва саме на імя ОСОБА_7 , а також запис про проходження ним лікарської комісії. При цьому, у ньому наявний запис про видачу свідоцтва про хворобу іншій особі, прізвище якої через значний проміжок часу, не пам`ятає. Також показала, що на той час в її обов`язки входили реєстрація осіб, які проходять комісію, друкування свідоцтв та їх реєстрація в журналі. Комп`ютерна та друкарська техніка знаходиться в приміщенні ВЛК, де готуються документи. Доступ до печатки, яка зберігалась у сейфі, мала вона та голова комісії.

Свідок ОСОБА_9 апеляційному суду показав, що він виконував обов`язки голови ВЛК УМВС України в Рівненській області. Свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013 ОСОБА_7 , він не підписував і не видавав. Фактично за номером 137 зареєстроване свідоцтво, яке видавалось ОСОБА_17 Підтвердив, що медичний огляд проводиться з обов`язково участю особи, яка направлена для проходження такої комісії. Для того, щоб пройти ВЛК, особа направляється відділом роботи з кадрами для проходження такої комісії. Однак, направлення на огляд ОСОБА_7 не було і він його не оглядав. Також показав, що печатка комісії, яка ставиться на свідоцтвах знаходилась у сейфі в кабінеті секретаря, яка і виготовляє свідоцтва про хворобу. При цьому, він не зміг пояснити, як так сталось, що обидва свідоцтва під одним номером виготовлені на одному і тому ж принтері, про що зазначено у висновку експертизи.

Окрім того, апеляційним судом відповідно до положень ч.3 ст.404 КПК України повторно досліджено наступні докази, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала винуватість ОСОБА_7 та про які зазначено в апеляційній скарзі, а саме:

Свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013, видане ВЛК УМВС України в Рівненській області на ім`я ОСОБА_7 , яке підписане т.в.о. голови комісії ОСОБА_9 та секретарем ОСОБА_20 і, яке засвідчено початковою ВЛК України в Рівненській області. У свідоцтві, окрім іншого, зазначено діагноз і причинний зв'язок захворювання ОСОБА_7 , яке повязане з проходженням військової служби, а також висновок про те, що він не придатний до військової служби в митний час, обмежено придатний у воєнний час.

Копія свідоцтва про хворобу №137 від 03.04.2013, видане ВЛК УМВС України в Рівненській області на ім`я ОСОБА_17 , яке підписане т.в.о. голови комісії ОСОБА_21 та секретарем ОСОБА_20 , яке засвідчено початковою ВЛК України в Рівненській області. У свідоцтві, окрім іншого, зазначено діагноз і причинний зв'язок захворювання ОСОБА_17 повязане з проходженням служби в органом податкової міліції, а також висновок про те, що він не придатний до військової служби в митний час, обмежено придатний у воєнний час.

Копія журналу реєстрації працівників №470 від 05.11.2012, з якого вбачається, що під №137 від 03.04.2013 зазначена особа з прізвищем ОСОБА_17 .

Висновок експерта №1.1-102/15 від 10.06.2015, який наданий НДЕКЦ УМВС України в Рівненській області, відповідно до якого, відтиск гербової печатки «Військово-лікарська комісія України в Рівненській області» у свідоцтві про хворобу №137 від 01.10.2013 нанесений не кліше печатки «Військово-лікарська комісія України в Рівненській області», експериментальні зразки відтисків якої надані для порівняння. Встановити послідовність виконання рукописних записів та відтиску печатки у свідоцтві №137 від 01.10.2013 не виявилось можливим у зв`язку з відсутністю ділянок перехрещення їх штрихів.

Висновок експерта №1.1-103/15 від 11.06.2015 НДЕКЦ УМВС України в Рівненській області, з якого вбачається, що підпис у графі «Т.в.о. голови комісії ОСОБА_9 » у свідоцтві про хворобу №137 від 01.10.2013 виконаний не ОСОБА_9 , а іншою особою. Підпис у графі «Секретар ОСОБА_22 Швороб» у свідоцтві про хворобу №137 від 01.10.2013 виконаний не ОСОБА_23 , а іншою особою.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку, судом першої інстанції були досліджені такі докази, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала винуватість ОСОБА_7 і, які повторно судом апеляційної інстанції в порядку ч.3 ст.404 КПК України не досліджувались. Це:

Показання свідка ОСОБА_11 , яка надала покази про те, що ОСОБА_7 дійсно у період із 17.10.2011 по 01.10.2013 працював у органах податкової міліції на посаді оперуповноваженого. Після звільнення у кінці 2014 року ОСОБА_7 звернувся до ГУ ДФС у Рівненській області із заявою про здійснення розрахунку грошового забезпечення з метою отримання пенсії по інвалідності внаслідок проходження служби та страхових виплат у зв`язку з втратою працездатності за період проходження служби в органах податкової міліції та надання йому з цією метою направлення для встановлення ступеня втрати працездатності, до якої додано копію довідки №0396031 серії АВ до акту огляду МСЕК, видану Рівненським обласним центром медико-соціальної експертизи, про встановлення 3 групи інвалідності, причиною якої є захворювання, що пов`язане з проходженням військової служби з ураженням центральної нервової системи. Підставою для прийняття такого висновку, стало безпосереднє обстеження ОСОБА_7 та свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013, видане ВЛК УМВС України в Рівненській області на його ім`я. Направлення про проходження ВЛК обвинуваченому відділом роботи з кадрами ГУДФС у Рівненській області не видавалось, що є обов`язковим для її проходження. Додала, що їй відомо, що свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013 ОСОБА_7 ВЛК не видавалось, а за таким номером, зареєстроване свідоцтво, видане ОСОБА_17 колишньому працівнику податкової міліції. У зв`язку з цим, ГУДФС у Рівненській області направлено повідомлення про можливе вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 .

Показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які показали, що працюють лікарями Рівненського обласного спеціалізованого диспансеру радіаційного захисту населення (Чорнобильської лікарні). ОСОБА_7 звертався до них з метою отримання направлення посильного листка за формою №088/0 на медико-соціально-експертну комісію. Ним були надані медичні документи, що стосувалися його хвороби, у тому числі можливо було і свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013, видане ВЛК УМВС України в Рівненській області. Після огляду цього пацієнта, йому було надано направлення на МСЕК.

Показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які є лікарями Рівненської міської МСЕК і, які суду показали, що ОСОБА_7 оглядався лікарями комісії в 2014 році відповідно до направлення, виданого йому Рівненським обласним спеціалізованим диспансером радіаційного захисту населення. У нього були відповідні документи які він приніс з собою, у тому числі і свідоцтво, яке впливає на категорію інвалідності. По вказаній особі ніякого рішення не було прийнято. Його медико-експертну справу було передано до обласної МСЕК.

Показання свідка ОСОБА_16 , яка є лікарем Рівненської обласної МСЕК і, яка показала суду, що ОСОБА_7 оглядався комісією, оскільки прийшла його справа із міської МСЕК на консультацію. У документах містилося свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013, яке впливає на причину інвалідності. За результатами огляду ОСОБА_7 був направлений до науково-дослідного інституту реабілітації інвалідів м.Вінниця, оскільки в епікризах містилися розбіжності. Підтвердила, що свідоцтво про хворобу впливає на причину інвалідності. Коли експертна справа повернулася з м.Вінниці, де за результатами його обстеження, даних медико-експертної справи, видано рекомендаційне заключення встановлена 3 група інвалідності, причина якої захворювання, пов`язане з проходженням військової служби.

Показання свідка ОСОБА_17 , який показав, що раніше працював у податковій міліції. Підтвердив, що йому дійсно ВЛК в Рівненській області на підставі направлення відділу кадрів ГУ ДФС та безпосереднього огляду видавалося свідоцтво про хворобу №137 від 03.04.2013, після чого він пішов на пенсію. Вже в суді дізнався про можливе використання його документу.

Копія ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 12.03.2015, якою задоволено клопотання старшого слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_24 , про надання тимчасового доступу до документів Рівненського обласного центру медико-соціальної експертизи, а саме медико-експертної справи ОСОБА_7 , оригіналу свідоцтва про хворобу ОСОБА_7 №137 від 01.10.2013 з можливістю їх вилучення.

Листом в.о. начальника ВВБ ГУ ДФС в Рівненській області ОСОБА_25 вищевказані документи були направлені слідчому СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_24 . При цьому, як вбачається з протоколу доступу до речей і документів від 12.03.2015 та додатку нього, вищевказана ухвала слідчого судді була виконана, тобто документи у тому числі свідоцтво про хворобу ОСОБА_7 №137 від 01.10.2013, вилучені, старшим оперуповноваженим з ОВС ВВБ ГУ ДФС в Рівненській області ОСОБА_26 .

Також судом першої інстанції було досліджено наданий стороною захисту висновок експерта №111 від 31.05.2019, з якого вбачається, що другий аркуш копії Свідоцтва про хворобу №137 від …жовтня 2013 року ОСОБА_7 та другий аркуш копії Свідоцтва про хворобу №137 від 03 квітня 2013 року на ОСОБА_17 , виготовлені з використанням одного і того ж знакодрукуючого пристрою.

Апеляційний суд безпосередньо в судовому засіданні дослідивши певну частину доказів щодо повторного дослідження яких у порядку ч.3 ст.404 КПК України просив прокурор, а також перевіривши усі інші докази, які досліджувались безпосередньо судом першої інстанції, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, надає їм остаточну оцінку з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності.

В першу чергу перевіряючи апеляційні доводи прокурора у розрізі з мотивами Верховного Суду щодо цього криміанльного провадження, про безпідставне визнання недопустимим доказом свідоцтва про хворобу №137 від 01.10.2013, виданого на ім`я ОСОБА_7 , апеляційний суд зазначає таке.

Прокурор вказує, що зазначене свідоцтво було вилучено органом досудового розслідування у законному порядку, передбаченому КПК України, та уповноваженою на те особою на підставі дозволу слідчого судді, а тому на його думку, таке свідоцтво є цілком належним і допустимим доказом у кримінальному провадженні.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Доказами в кримінальному провадженні згідно із положеннями ст.84 КПК України є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Частиною 1 ст.86 КПК передбачено, що доказ вважається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України.

Критеріями допустимості доказів є: належне процесуальне джерело (ч.2 ст.84 КПК України містить вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, який розширеному тлумаченню не підлягає); належний суб'єкт збирання доказів (докази можуть бути зібрані тільки тими суб'єктами, які згідно з нормами КПК України мають на це право); належна процесуальна форма (встановлений КПК України порядок здійснення кримінального провадження в цілому і проведення окремих процесуальних дій).

При цьому, за положеннями ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана ВРУ, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов'язаний визнати істотним порушенням прав людини і основоположних свобод такі діяння, як здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Недоступний доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.86 КПК України).

Як встановлено судом першої інстанції так і апеляційним судом при перевірці доказів, ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 12.03.2015 задоволено клопотання старшого слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_24 про надання тимчасового доступу до документів Рівненського обласного центру медико-соціальної експертизи, а саме медико-експертної справи ОСОБА_7 , оригіналу свідоцтва про хворобу ОСОБА_7 №137 від 01.10.2013 з можливістю їх вилучення.

Цього ж дня 12.03.2015, за результатом проведення слідчої дії тимчасового доступу до речей і документів, старшим оперуповноваженим з ОВС ВВБ ГУ ДФС у Рівненській області ОСОБА_26 було складено протокол доступу до речей і документів та додаток нього, згідно яких, керуючись положеннями ст.103-106, ст.165 КПК України, у присутності ОСОБА_16 , якій роз`яснені вимоги ч.3 ст.66 та ст.222 КПК України, на підставі вказаної вище ухвали слідчого судді, цей оперуповноважений ознайомився з документами, що знаходяться в медико-експертній справі №8867 ОСОБА_7 , та згідно опису, що додається, вилучив документи, що мають значення для справи, у тому числі і свідоцтво про хворобу ОСОБА_7 № 137 від 01.10.2013. Вказані документи листом в.о. начальника ВВБ ГУ ДФС в Рівненській області ОСОБА_25 були направлені старшому слідчому СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_24 .

Стаття 131 КПК України передбачає види заходів забезпечення кримінального провадження, які застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження, де у п.5 ч.2 визнано, що тимчасовий доступ до речей і документів, є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Тимчасовий доступ до речей і документів у відповідності до ч.1, 2 ст.159 КПК України полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку). Тимчасовий доступ до речей і документів здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду.

Сторонами кримінального провадження - з боку обвинувачення: слідчий, дізнавач, керівник органу досудового розслідування, керівник органу дізнання, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом; з боку захисту: підозрюваний, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники (п.19 ч.1 ст.3 КПК України).

Слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Негласні слідчі (розшукові) дії - це різновид слідчих (розшукових) дій, відомості про факт та методи проведення яких не підлягають розголошенню, за винятком випадків, передбачених КПК (ч.1 ст.223, ч.1 ст.246 КПК України).

Перелік та види слідчих (розшукових) дій та негласних (слідчих) розшукових дій, передбачені главами 20 та 21 КПК України.

З аналізу вищевказаних кримінально-процесуальних норм законодавства вбачається, що законодавець розмежував, що є заходами кримінального провадження, що є слідчими (розшуковими) діями і, що є негласними (слідчими) розшуковими діями, а також за чиїм клопотанням вони проводяться.

Водночас, КПК України і, зокрема, ч.2 ст.40 передбачає на що уповноважений слідчий під час проведення досудового розслідування. Так, окрім іншого, слідчий уповноважений доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних (слідчих) розшукових дій відповідним оперативним підрозділам, які у відповідності до ч.2 ст.41 КПК України, під час виконання доручень слідчого на проведення таких дій, користуються повноваженнями слідчого. При цьому, в даній нормі не передбачено повноважень слідчого органу досудового розслідування на надання доручення оперативним підрозділам чи їх окремим працівникам на проведення заходів забезпечення кримінального провадження, до яких і відноситься тимчасовий доступ до речей і документів.

Враховуючи встановлені обставини провадження та беручи до уваги вищенаведені норми кримінального процесуального закону, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що слідчий органу досудового розслідування, а саме - слідчий СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_24 , при наданні доручення старшому оперуповноваженому з ОВС ВВБ ГУ ДФС у Рівненській області ОСОБА_26 на здійснення тимчасового доступу до речей і документів, який фактично ухвалою слідчого судді від 12.03.2015 було надано слідчому ОСОБА_24 діяв не у відповідності до засади кримінального провадження, передбаченої ст.9 КПК України "Законність", де визначено, що під час кримінального провадження слідчий зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Таким чином, недотримання слідчим органу досудового розслідування загальних засад кримінального провадження при здійсненні окремих процесуальних дій у будь-якому разі повинно визнаватись істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і, як наслідок, - визнання доказів недопустимими.

А тому, колегія суддів апеляційного суду вважає, що з урахуванням встановлених обставин у розрізі із вищевказаними положеннями КПК України, свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013, видане на ім`я ОСОБА_7 , яке в даний час знаходиться в матеріалах криміанльного провадження і на яке як доказ винуватості обвинуваченого посилається сторона обвинувачення, є недопустимим доказом на підставі ст.ст.86, 87 КПК України, оскільки воно отримане з порушенням установленого законом порядку, тобто не уповноваженою на те особою.

Таким чином, апеляційні доводи прокурора про те, що вказане вище свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013, видане на ім`я ОСОБА_7 , було вилучено органом досудового розслідування у законному порядку, передбаченому КПК України, та уповноваженою на те особою на підставі дозволу слідчого судді, у зв`язку з чим є цілком належним і допустимим доказом у кримінальному провадженні, колегія суддів до уваги не приймає як такі, що не грунтуються на вимогах норм КПК України.

Окрім того, апеляційний суд зазначає про те, що ч.5 ст.101 КПК України передбачено, що висновок експерта не може ґрунтуватися на доказах, які визнані судом недопустимими.

Враховуючи дану норму закону, колегія суддів приходить до переконання, що висновки експерта НДЕКЦ УМВС України в Рівненській області №1.1-102/15 від 10.06.2015 та №1.1-103/15 від 11.06.2015, також є недопустимими доказами у кримінальному провадженні, оскільки вони є похідними від первинних документів, тобто фактично ґрунтуються на доказах, які визнані судом недопустимими, а саме документах (свідоцтво №137 від01.10.2013), які були отримані за результатами проведення тимчасового доступу до речей і документів 12.03.2015.

Така позиція суду узгоджується з висновками щодо застосування процесуальних норм, які викладені в постановах Верховного Суду від 21.01.220 у справі № 756/8425/17 та від 06.01.2019 у справі № 751/7557/15, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 30.06.2008, 21.04.2011, справи «Гефген проти Німеччини» та «Нечипорук і Йонкало проти України» відповідно). Зокрема, згідно з доктриною цього Суду, якщо джерело доказів є недопустимим, то всі інші фактичні дані, отримані з його допомогою, будуть такими ж.

Тому в даному випадку за наведених підстав апеляційні доводи прокурора про допустимість таких висновків аксперта є неспроможними.

Окрім того, прокурор в апеляційній скарзі і на що звернтуо увагу Верховним Судом, вказує про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги та не спростував показання допитаних під час судового розгляду свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 в тій частині, що вони підтвердили про неможливість обвинуваченого ОСОБА_7 отримання у законний спосіб свідоцтва про хворобу №137 від 01.10.2013 з посиланням на те, що свідоцтво із такими ж реквізитами (реєстраційний номер, дата) видано іншій особі, а також він не отримував направлення і особисто не проходив медичне обстеження.

З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.

Предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, окрім іншого, є підроблений документ. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом і спеціальною метою використання підробленого документа. З об`єктивної сторони використання полягає у наданні підробленого документа.

З урахуванням того, що свідоцтво про хворобу №137 від 01.10.2013, видане на ім`я ОСОБА_7 , яке фактично є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, використання якого як завідомо підробленого, ставиться у провину останньому стороною обвинувачення, визнано судом недопустимим доказом у кримінальному провадженні, то в даному випадку показання лише самих свідків в означеній частині не може бути покладено в основу винуватості обвинуваченого, які б доводили наявність в його діях складу цього кримінального правопорушення, так як фактично є відсутнім сам предмет злочину і відповідно суб`єктивна та об`єктивна його сторони.

З цих же підстав не беруться до уваги в якості винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_27 , які повторно допитувались судом апеляційної інстанції за клопотанням прокурора.

А тому, апеляційні доводи прокурора про те, що показання вищевказаних свідків підтверджують об`єктивну та суб`єктивну сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, тобто прямий умисел ОСОБА_7 на подання завідомо підробленого документа, є неспроможними в даному випадку з огляду на вищенаведене.

Також не підтверджує винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення і копія журналу реєстрації працівників №470 від 05.11.2012, відповідно до якого під №137 від 03.04.2013 видано свідоцтво про хворобу особі з прізвищем ОСОБА_17 . Тому апеляційні доводи прокурора в цій частині про те, що цей доказ спростовує одержання ОСОБА_7 в законний спосіб свідоцтва про хворобу №137 від 01.10.2013, є такими, що судом не приймаються і також з огляду на відсутність предмету злочину.

Усі інші докази, які зібрані у даному кримінальному провадженні в ході досудового розслідування на підтвердження винуватості ОСОБА_7 та досліджені безпосередньо судом, ані самостійно, ані в їх сукупності, не доводять наявності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, в якому він обвинувачується.

Таким чином, місцевий суд прийшов до вірного висновку про визнання ОСОБА_7 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.358 КК України та його виправдання на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, - у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Беручи до уваги вищевикладене, усі апеляційні доводи прокурора щодо незаконності судового рішення, колегія суддів вважає голослівними і до уваги не приймає, оскільки вони жодним чином не спростовують висновків місцевого суду щодо виправдання обвинуваеного та не дають жодних підстав для скасування вироку.

Зважаючи на не встановлення у ході апеляційного розгляду підстав для скасування оскаржуваного вироку, колегія судів залишає апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, а вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді