УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 336/5788/20

провадження № 51-4818ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя

від 27 жовтня 2023 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 липня

2024 року у кримінальному провадженні № 0001901 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше неодноразово судимого, останнього разу - за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 травня

2018 року за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років

із конфіскацією майна, звільненого від відбування покарання умовно-достроково 13 квітня 2020 року з невідбутим строком покарання в 1 рік 8 місяців 25 днів,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 187 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 08 липня

2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 187 КК

до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного

за цим вироком, частково приєднано покарання, невідбуте за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2018 року, та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців

з конфіскацією майна.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, маючи судимості за вчинення корисливих злочинів проти чужої власності, вчинив два розбійних напади, один з яких під час невідбутої частини покарання за попереднім вироком, за таких обставин.

Так, ОСОБА_5 23 липня 2020 року приблизно о 13:20, керуючись умислом

на заволодіння чужим майном шляхом розбійного нападу, перебуваючи на першому поверсі під`їзду АДРЕСА_2 , завдав один удар кулаком в потилицю потерпілого ОСОБА_6 , від чого останній впав

на підлогу, після чого - ще один удар ногою в обличчя потерпілого, що зумовило короткочасну втрату потерпілим свідомості. Описаними діями потерпілому спричинені легкі тілесні ушкодження.

Надалі ОСОБА_5 , продовжуючи дії з реалізації злочинного наміру, подавивши волю потерпілого до опору, заволодів належними йому мобільним телефоном «Nokia 1616-2» з сім-картою мобільного оператора «Київстар» вартістю 204,33 грн, банківськими картками, які не представляють для потерпілого майнової цінності, та грошовими коштами у розмірі 2000 грн, завдавши таким чином ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 2204,33 грн.

Крім того, ОСОБА_5 5 серпня 2021 року приблизно о 12:00, керуючись умислом на заволодіння чужим майном шляхом розбою, перебуваючи на першому поверсі під`їзду АДРЕСА_3 , підійшов до потерпілого ОСОБА_7 ззаду та завдав йому один удар кулаком в потилицю, від чого потерпілий впав на підлогу, після чого - ще не менше трьох ударів рукою в обличчя потерпілого. Описаними діями обвинувачений завдав потерпілому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Надалі ОСОБА_5 , подавивши таким чином волю потерпілого до опору, заволодів належними йому грошовими коштами у сумі 2000 грн та 30 євро, що еквівалентні 958 грн, його паспортом, зв`язкою ключів, мобільним телефоном «Samsung SM-J500HZDDSEK» вартістю 1000 грн, які витягнув з кишені штанів потерпілого, завдавши ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 3958 грн.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати оскаржені судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. В обґрунтування

вказаних вимог, надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, а також посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого.

Вказує, що вина його підзахисного у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень не доведена поза розумним сумнівом. Вважає, що суд першої інстанції підтвердив винуватість ОСОБА_5 недостатніми та недопустимими доказами,

а суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту та не надав їм відповідної юридичної оцінки. Вказує на недопустимість як доказів протоколів пред`явлення для впізнання за участю потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , зазначаючи, що вони отримані з порушенням вимог ст. 228 КПК. Також стверджує, що в порушення вимог статей 348, 349 КПК обвинувачення його підзахисному за епізодом від 05 серпня 2021 року взагалі не було оголошено місцевим судом та не було визначено обсяг і порядок дослідження доказів по цьому епізоду.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо

з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок

про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Засуджений ОСОБА_5 , як видно з копій оскаржених судових рішень, свою вину

у пред`явленому обвинуваченні не визнав та показав, що розбійного нападу

на потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не вчиняв, є непричетним

до інкримінованих йому кримінальних правопорушень.Під час звернення до суду

з останнім словом у суді першої інстанції заявив, що дійсно заволодів майном потерпілого ОСОБА_6 , проте його діям надано невірну правову оцінку, оскільки ознак розбійного нападу вони не містили, тому їх треба кваліфікувати як грабіж.

Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив докази як по епізоду розбійного нападу на потерпілого

ОСОБА_6 , зокрема:

- показання потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ; дані, що містяться у: протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 23 липня 2020 року, протоколі огляду місця події

від 23 липня 2020 рокуз фототаблицями до нього,протоколі слідчого експерименту за участю потерпілого від 27 серпня 2020 року, протоколі пред`явлення особи для впізнання за участі потерпілого ОСОБА_6

від 24 липня 2020 року, висновку експерта № 826 від 28 липня 2020 року, висновку судової експертизи № 2751 від 15 вересня 2020 року, висновку судової товарознавчої експертизи, протоколі пред`явлення особи для впізнання

за фотознімками за участю свідка ОСОБА_8 від 29 вересня 2020 року, протоколі впізнання особи за фотографіями від 24 вересня 2020 року за участю свідка ОСОБА_9 , протоколі огляду мобільного телефона «Nokia 1616-2», вилученого у свідка ОСОБА_9 , протоколі огляду відеозапису від 30 липня 2020 року за участю потерпілого ОСОБА_6 , також дані інших письмових доказів, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності,

так і по епізоду розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_7 , зокрема:

- показання потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , дані, що містяться у: протоколі огляду місця події від 5 серпня 2021 року

з фототаблицями до нього, протоколі обшуку від 27 серпня 2020 року з доданим відеозаписом, протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками

за участю потерпілого від 5 серпня 2021 року, висновку судової медичної експертизи № 1764/к від 24 вересня 2021 року, протоколі проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_7 від 27 серпня

2020 року з доданим відеозаписом, висновку судової товарознавчої експертизи, також дані інших письмових доказів, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187 КК.

При цьому суд у вироку зазначив, що твердження обвинуваченого про те, що він

не скоював інкримінованих йому злочинів, спростовані в суді показаннями потерпілих, що послідовно вказують на ОСОБА_5 як на особу, яка вчинила щодо них заволодіння майном шляхом розбою; співробітників поліції, що розкривали вказані злочини та впізнали обвинуваченого в особі, яка рухалася поряд з потерпілими безпосередньо перед вчиненням злочинів, що зафіксовано у відеозаписах з камер відеоспостереження, якими оснащені будинки, де трапились події; відтвореними судом відеозаписами з камер відеоспостереження з місць вчинення злочинів, що містять інформацію про особу з такими ж, що і у ОСОБА_5 антропометричними ознаками; категоричними твердженнями свідка ОСОБА_17 під час огляду вказаних відеосюжетів про те, що особа, яка переслідує потерпілого ОСОБА_7 ,

є її чоловіком, вдягненим в той самий одяг, в якому він зранку залишив житло; показаннями свідка ОСОБА_9 , який впізнав особу, що продала йому належний потерпілому ОСОБА_6 телефон «Nokia 1616-2».

Крім того, суд зауважив, що кожен з потерпілих, які послідовно заявляли, що добре запам`ятали зовнішність обвинуваченого, безсумнівно впізнали його як на стадії досудового розслідування, так і в суді, як свідчать досліджені судом процесуальні джерела.

Як вказав суд, потерпілий ОСОБА_6 показав, що мав можливість побачити зовнішність ОСОБА_5 ще до нападу, оскільки той переслідував його

від банкомату і вони навіть вели діалог між собою, коли потерпілий пропонував ОСОБА_5 першим пройти як у двір будинку, де проживає, так і в під`їзд,

де стався напад.

Що стосується потерпілого ОСОБА_7 , то він, як зазначив суд, ще до подання заяви поліцейським розповів своєму сину про такі особливості нападника, як залисини

на голові.

Крім того, як убачається з вироку, суд ствердив про те, що версія ОСОБА_5 ,

що 23 липня 2020 року він перебував у лікарні з 11:30 до 12:30 разом

із ОСОБА_18 , а потім до 17:00 був разом в компанії ОСОБА_18 ,

ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , є безпідставною і слугує лише сформованим захистом від обвинувачення.

Як зазначив суд, свідок ОСОБА_18 була в клініці з 10:45 до 11:45, а ОСОБА_5 там не з`являвся, чого сам ОСОБА_5 не заперечує.

Показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , з якими

у ОСОБА_5 дружні стосунки і які стверджують, що він був з ними до 16:45

23 липня 2020 року, суд визнав такими, що надані лише з метою допомогти обвинуваченому уникнути відповідальності, оскільки така інформація істотно суперечить дійсним фактичним обставинам, які були встановлені під час судового розгляду, що беззаперечно доводять вину обвинуваченого.

Крім того, як зазначив суд, версія ОСОБА_5 спростовується матеріалами провадження, які були предметом безпосереднього дослідження в суді, зокрема відеозаписом та показаннями потерпілого ОСОБА_6 , які в сукупності підтверджують, що обвинувачений скоїв напад на потерпілого 23 липня

2020 року о 13:20.

Також суд вказав на те, що ОСОБА_5 , заявляючи, що з ранку до 16:00 5 серпня 2021 року провів в смт Кушугум, тому не мав можливості вчинити кримінально карані дії щодо потерпілого ОСОБА_7 , хоча й не зобов`язаний в силу засад кримінального процесуального законодавства доводити свою невинуватість, проте абсолютно самостійний в обстоюванні своєї правової позиції та наданні суду фактичних даних

на підкріплення цієї позиції, не протиставив наведеним судом доказам, що викривають його по цьому епізоду обвинувачення, жодних фактичних даних. За вказаних обставин такі показання обвинуваченого, вільного від самовикриття, є виявом позиції захисту від пред`явленого обвинувачення, яка застосовується особами, підданими кримінальному переслідуванню, на власний розсуд.

Отже, як слушно вказав суд, сукупність досліджених доказів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, які відповідають вимогам належності та допустимості, дозволяють "поза розумним сумнівом" стверджувати, що саме ОСОБА_5 вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Відповідно до ст. 374 КПКу мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, є законним та вмотивованим, про що

також ствердив суд апеляційної інстанції, переглянувши вказане судове рішення

за поданими апеляційними скаргами.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних

у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

При цьому суд перевірив та обґрунтовано спростував доводи, зокрема апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 з доданими до неї доповненнями, які аналогічні доводам у його касаційній скарзі, в тому числі щодо недопустимості доказів внаслідок отримання їх з порушенням вимог ст. 228 КПК, а також щодо порушення судом першої інстанції положень статей 348, 348 КПК.

Як убачається з оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції визнав безпідставними доводи захисника про те, що слідчий під час досудового розслідування не обґрунтував доцільність проведення впізнання по фотокарткам.

При цьому суд послався на положення ч. 6 ст. 228 КПК, згідно яких за необхідності впізнання може проводитися за фотознімками, матеріалами відеозапису

з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Проведення впізнання за фотознімками, матеріалами відеозапису виключає можливість

у подальшому пред`явленні особи для впізнання.

Отже, як вказав суд, з викладеного вбачається, що жодних імперативних вимог щодо пред`явлення для впізнання виключно безпосередньо самої особи, а не її зображень

на фотознімках, законодавством не передбачено, так само й обов`язковість обґрунтування слідчим необхідності проведення впізнання саме за фотознімками (постанова Верховного суду від 26 липня 2020 року у справі №742/2200/19).

Твердження про те, що впізнання 05 серпня 2021 року не відображає всіх індивідуальних ознак, суд також визнав безпідставним, пославшись на зміст протоколу, який свідчить, що потерпілий впізнав ОСОБА_5 за формою обличчя, зачіскою та формою носа, що узгоджується з його показаннями в суді, де він зазначив, що бачив нападника в момент, коли удвох вони увійшли до будинку та й під час викрадання речей.

Відхилив суд і твердження апелянтів про те, що потерпілий не міг бачити зачіску обвинуваченого, вказавши, що воно не є переконливим і не свідчить

про обмову потерпілим обвинуваченого. Як стверджено в ухвалі, встановлені судом обставини не виключають можливість того, що в момент нападу кепка обвинуваченого могла бути не повністю надягнута на його голову, що дозволило потерпілому частково побачити його зачіску.

Крім того, судова колегія наголосила, що сумніви сторони захисту з приводу можливості впізнати обвинуваченого за зачіскою не впливають на правильність висновків про винуватість ОСОБА_5 , оскільки в судовому засіданні, окрім вказаного протоколу впізнання, було досліджено ряд інших доказів, які в своїй сукупності вказують на його винуватість.

Варто зауважити, що захисник ОСОБА_4 , вказуючи у касаційній скарзі

на недопустимість як доказів протоколів пред`явлення для впізнання за участю потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , зазначає, що вони отримані з порушенням вимог ст. 228 КПК, та вказує поряд

із зазначеним твердженням на постанову Верховного Суду від 03 серпня 2021 року

у справі № 761/6970/14-к, однак, в чому саме полягали такі порушення, не конкретизує.

Крім цього, не залишив суд апеляційної інстанції без уваги і доводів апеляційної

скарги захисника ОСОБА_4 про порушення місцевим судом положень

статей 348, 349 КПК.

Як зазначила колегія суддів, не оголошення обвинувального акту за епізодом

05 серпня 2021 року після об`єднання кримінальних проваджень відповідно до вимог ст. 412 та ст. 415 КПК не є обставиною, яка тягне за собою скасування вироку суду

із призначенням нового розгляду провадження, оскільки по-перше таке процесуальне порушення не є підставою для призначення нового судового розгляду відповідно

до імперативних вимог, визначених ч. 1 ст. 415 КПК, а по-друге не вказує на виникнення обставин, передбачених ч. 1 ст. 412 КПК з огляду на наступне.

Суд вказав на те, що згідно матеріалів провадження обвинувачений та його захисники повністю реалізували заходи, направлені на захист від пред`явленого обвинувачення, достеменно знаючи фактичні обставини вчинення інкримінованого злочину, висували власні версії та докази на спростування обвинувачення; за змістом розписок обвинувачений та його захисник ще 27 вересня 2021 отримали копію обвинувального акту із реєстром матеріалів досудового розслідування, захисник обвинуваченого

в судовому засіданні 18 жовтня 2021 року заявила клопотання про об`єднання кримінального провадження відносно ОСОБА_5 за епізодом вчинення злочину стосовно потерпілого ОСОБА_7 із кримінальним провадження за обвинуваченням у вчиненні злочину щодо потерпілого ОСОБА_6 , обвинувачений вказане клопотання підтримав і воно було судом задоволено.

Крім того, зміст мотивувальної частини вироку свідчить про те, що ОСОБА_5 було цілком зрозуміле обвинувачення у вчиненні злочину щодо потерпілого

ОСОБА_7 , він надавав показання в суді з приводу вказаного обвинувачення, висував версії, намагався спростувати обвинувачення різними алібі.

Отже, колегія суддів констатувала, що в суді першої інстанції дійсно не було на вимогу процесуального закону оголошено обвинувальний акт за обвинуваченням у вчиненні злочину щодо потерпілого ОСОБА_7 , але вказане процесуальне порушення

не призвело до істотного порушення права обвинуваченого на захист, оскільки, як було вказано вище, він знав, від якого обвинувачення захищається в суді, а судом було

з урахуванням позиції обвинуваченого обрано повний порядок дослідження доказів.

Як убачається з оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції ствердив про те,

що ці обставини дають підстави вважати, що мало місце порушення вимог кримінального процесуального закону, але воно не перешкодило суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

З наведеними в оскаржених судових рішеннях висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Доводи щодо допущених істотних порушень процесуального закону, на які захисник посилається в касаційній скарзі, були предметом ретельного дослідження судами як першої, так і апеляційної інстанцій, які в постановлених судових рішеннях надали обґрунтовані відповіді на них.

Покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією майна призначено ОСОБА_5 у відповідності до положень статей 50, 65 КК, і підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість, колегія суддів

не вбачає.

З урахуванням викладеного підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого, на що посилається захисник у касаційній скарзі, немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстави для задоволення скарги відсутні.

Таким чином, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за його касаційною скаргою на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2023 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 липня

2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3