Справа № 368/1549/24
УХВАЛА

Іменем України

"14" листопада 2024 р. м. Кагарлик Київської області

Слідчий суддя Кагарлицького районного суду Київської області ОСОБА_1

При секретарі - ОСОБА_2

- розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик кримінальне провадження за скаргою Начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 0001070 від 22.09.2024 року з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 336 КК України (яка подана в порядку п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України), -

В С Т А Н О В И В :

04.10.2024 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла скарга Начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 0001070 від 22.09.2024 року з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 336 КК України (яка подана в порядку п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України), в прохальній частині якої скаржник просить слідчого суддю винести ухвалу, на підставі якої:

1. Скасувати постанову про закриття кримінального провадження від 21 серпня 2024 слідчого СВ Обухівського РУП ГУНП в Київській області, майора поліції ОСОБА_4 та направити матеріали для продовження досудового розслідування.

2. Витребувати матеріали кримінального провадження №0001070 від 21.05.2024 у слідчого відділення (ВП №1) Обухівського РУП ГУ НП в Київській області.

Вимоги, викладені в скарзі, скаржник обгрунтовує наступними обставинами справи та нормами права, які вказані в мотивувальній частині скарги:

- 25 вересня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов лист від 23 вересня 2024 року №6204/109/1603/02-24 від слідчого слідчого відділення (ВП №1) Обухівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, додатком до якого є постанова про закриття кримінального провадження майором поліції ОСОБА_4 від 22 вересня 2024.

Відповідно до постанови від 22 вересня 2024 слідчим слідчого відділу Обухівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, майором поліції ОСОБА_4 закрито кримінальне провадження за зверненням ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0001070 від 22.09.2024 щодо ухилення від мобілізації ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , - за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 336 КК України (ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період).

З даною постановою слідчого про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 в зв`язку з відсутністю складу правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, не погоджуються та вважають, що вона є передчасною, а тому її слід скасувати виходячи з наступного.

ОСОБА_5 , перебуваючи йа обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 як військовозобов`язаний, будучи визнаним військово - лікарською комісією придатним до проходження військової служби, - тричі відмовлявся отримувати під особистий підпис повістки про відправку (бойові повістки) на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оголошеної Указом Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію».

В зв`язку з його відмовою щодо отримання повісток на відправку (бойових повісток) було складено відповідні акти про відмову від отримання повісток.

ОСОБА_5 пояснював це тим, що належить до релігійної організації Свідки Єгови, віровчення якої не допускає користування зброєю (відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 р. № 2066).

Відповідно до частини 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби (в мирний час) і має на меті виконання обов`язку перед суспільством.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

З 24 лютого 2022 року в Україні діє воєнний стан, через це діють певні обмеження прав та свобод громадян України.

Альтернативна служба (а саме її застосування) є заміщенням проходження строкової військової служби в мирний час. Можливість заміни військової служби альтернативною (невійськовою) під час дії воєнного стану - відсутня.

Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» встановлює, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби. Альтернативна служба запроваджується замість строкової військової служби. Заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період чи в умовах воєнного стану на альтернативну (невійськову) службу законом не встановлена та неможлива.

Згідно з ч. 2 ст. 35 Конституції України здійснення цього права (право сповідувати певну релігію, тому не брати до рук зброю, фактично перебувати на альтернативній службі) може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Відповідно до переліку військово-облікових спеціальностей рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України 07.09.2020 № 317, - наявний значний перелік військово-облікових спеціальностей рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, які не передбачають прямого використання зброї.

ІНФОРМАЦІЯ_1 приймає до уваги факт того, що особи, які належать до певних релігійних громад і просто не можуть брати до рук зброю, тому будуть вкрай неефективними під час виконання бойових завдань, можуть мобілізовувати до війська на посади осіб, віровчення яких не допускає користування з зброєю. Наприклад посади- кухарів, водіїв, інженерів та інші небойові посади. Тобто такі мобілізовані можуть інакше послужити державі та народу України, виконуючи інші суспільно-корисні роботи та завдання.

У постанові слідчого про закриття кримінального провадження слідчого СВ Обухівського РУГІ ГУНП в Київській області, майора поліції ОСОБА_4 від 22 вересня 2024 зазначено, що згідно з отриманої відповіді «Релігійного центру Свідків Єгови в Україні», - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 02.02.2014 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні.

31.03.2024 року ОСОБА_5 призначений керівним комітетом РО «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» на посаду священнослужителя - служителем (дияконом) збору, що підтверджується довідкою Центру Свідків Єгови від 19.04.2024 року № 6383.

ІНФОРМАЦІЯ_1 вважає, що довідка Центру Свідків Єгови від 19.04.2024 року № 6383 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - не може слугувати доказом відповідних глибоких, щирих і послідовних релігійних переконань, оскільки не досліджено обставин і відповідних доказів щодо:

- способу обрання священнослужителя - служителем (дияконом) зборами Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні;

- кваліфікаційних вимог до них;

- терміну їхнього служіння;

- безпосередніх обов`язків;

- територію, на якій служитель здійснює богослужіння.

Тобто у контексті наведених обставин має бути обґрунтування чи відповідає ОСОБА_5 ознакам священнослужителя даного релігійної організації.

Надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» віруючим громадянам, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних не передбачено. Релігійних переконань, які давали б право на проходження альтернативної (невійськової) служби, - в переліку немає.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду в справі № 344/12021/22 визначив, коли релігійні переконання громадянина виключають кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації за ст. 336 КК України.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду зазначив, що гарантоване ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право сповідувати свою релігію або переконання в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби, - не є абсолютним, а тому - може бути обмежене виключно для цілей та у спосіб, що зазначені в ч. 2 цієї статті. Критеріями правомірності відповідного обмеження є: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право й дозволяє здійснення його лише тією мірою, якою це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно із ч. 3 ст. 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови наявності такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

Право на свободу віросповідання має як зовнішній, так і внутрішній аспекти, та об`єднання з іншими людьми в релігійні організації як соціальні структури є лише однією з альтернативно можливих форм його зовнішнього вираження. Проте, відмовляючись від служби у збройних силах з міркувань совісті, особа має продемонструвати наявність у неї відповідних глибоких, щирих і послідовних релігійних переконань певними даними, крім власних слів та тверджень близьких осіб.

Частинами 1, 2 статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір.

Статтею 9 Європейської конвенції з прав людини передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до частини 2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Ні стаття 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ні стаття 9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

В умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, є нагальна потреба в належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії, а тому недобросовісна поведінка осіб, які підлягають призову, свідчить про спрямованість на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за ст. 9 Конвенції і ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою та підтвердження доказами наявності відповідних переконань. Це не означає, що можливість реалізації права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Окрім того, статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

На підставі викладеного вище суд дійшов висновку, що в Україні військова служба під час мобілізації у період воєнного стану обов`язкова для всіх, без виключення, військовозобов`язаних незалежно від їх віросповідання.

Статтею 24 Конституції України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 р. прямо гарантовано рівність прав і недопустимість дискримінації особи за будь-якою ознакою. Надання будь-яких переваг віруючим однієї релігійної організації, без надання таких переваг віруючим інших релігійних організацій, забороняється.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

ОСОБА_5 є громадянином України, постійно мешкає в Україні, користується всіма благами нашої держави, а тому під час збройної агресії російської федерації його конституційним обов`язком є захист Вітчизни, її незалежності й територіальної цілісності, як і всіх інших громадян України. Ухилення особи від його виконання завдає ще більшої шкоди інтересам суспільства та сприятиме ухиленню інших осіб від призову на військову службу під час мобілізації лише на підставі своїх релігійних переконань.

24 лютого 2022 року росія розпочала акт геноциду проти української нації та її агресія є злочином проти миру, бо вона порушує усі принципи та цінності людства. Тому ніхто з громадян України не повинен залишатися пасивним перед фактом таких злочинів. Враховуючи, що за інформацією з відкритих джерел в Україні більше ста тисяч членів релігійної організації Свідки Єгови, віровчення яких забороняє використовувати зброю і значна частина з них відмовляються виконувати конституційний обов`язок по захисту України це становить загрозу для існування нашої держави.

Враховуючи наведені вище обставини вважають що в діях ОСОБА_5 наявний прямий умисел щодо ухилення від військової служби під час мобілізації у період дії воєнного стану, та наявний склад кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 ККУ.

Враховуючи все вищевикладене вважають, що слідчим зроблено помилкові висновки щодо дійсних обставин даного кримінального провадження, які суперечать чинному кримінальному та кримінально- процесуальному законодавству.

Винесена слідчим постанова всупереч ч. 2 ст. 9 Кримінального Процесуального кодексу України не може відповідати принципу всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження.

У зв`язку з цим оскаржувана постанова слідчого про закриття кримінального провадження є безпідставною та підлягає скасуванню.

Згідно ст. 307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу.

На підставі викладеного та у відповідності зі ст. 214, ст. 303, ст. 307 КПК України, - скаржник просить задовольнити вимоги, викладені в прохальній частині скарги на дії слідчого.

04.10.2024 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 35 КПК України для слухання даного кримінального провадження був визначений слідчий суддя Кагарлицького районного суду ОСОБА_1 , присвоєно справа № 368/1549/24, провадження № 1 кс/368/260/24.

14.11.2024 року слідчим суддею винесено ухвалу, згідно з якою:

1. Поновити скаржнику, - Начальнику ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , - процесуальні строки на подачу скарги на постанову слідчого про закриття кримінального провадження.

2. Відкрити провадження у справі за скаргою Начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 0001070 від 22.09.2024 року з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 336 КК України (яка подана в порядку п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України).

3. Призначити судове засідання за скаргою Начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 0001070 від 22.09.2024 року з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 336 КК України (яка подана в порядку п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України), -

- в приміщенні Кагарлицького районного суду Київської області за адресою: Київська область, м. Кагарлик, вул.Володимира Великого, 3 на 17 год. 30 хв. 14.11.2024 року.

4. В судове засідання викликати учасників судового провадження:

- скаржника, - ОСОБА_3 ;

- прокурора Обухівської коружної прокуратури Київської області;

- слідчого Обухівського РУП ГУ НП в Київській області майора поліції ОСОБА_4 .

5. Копію ухвали направити учасникам судового провадження, які підлягають виклику в судове засідання.

В судове засідання, яке відбулося 14.11.2024 року, - сторони не з`явилися.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає на підставі ч. 4 ст. 107 КПК України розглянути справу без участі осіб, які беруть участь у справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, та ухвалити судове рішення у виді ухвали, - на підставі наявних у справі доказів, та вимоги, викладені в прохальній частині скарги, - задовольнити, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права.

Перш за все зазначаю, що однією із засад проведення кримінального провадження, які зазначені в ст. 7 КПК України та ст. 22 КПК України, - є змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 22 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Отже, як встановлено в судовому засіданні з матеріалів кримінального провадження:

- 25 вересня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов лист від 23 вересня 2024 року №6204/109/1603/02-24 від СВ Обухівського РУП ГУ НП в Київській області, додатком до якого є постанова про закриття кримінального провадження, винесена майором поліції вищевказаного органу Національної поліції - ОСОБА_4 від 22 вересня 2024.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 22 вересня 2024 року, яка винесена слідчим слідчого відділу Обухівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, - майором поліції ОСОБА_4 , - закрито кримінальне провадження за зверненням ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0001070 від 22.09.2024 щодо ухилення від мобілізації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - за ознаками кримінального правовопршення, передбаченого ч. 1 ст. 336 КК України (ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період).

З даною постановою слідчого про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 в зв`язку з відсутністю складу правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, - слід не погодтися та слід вважати таку постанову передчасною, а тому її слід скасувати, - шляхом винесення ухвали, виходячи з наступного.

ОСОБА_5 , - перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 як військовозобов`язаний, будучи визнаним військово - лікарською комісією придатним до проходження військової служби, - тричі відмовлявся отримувати під особистий підпис повістки про відправку (бойові повістки) на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оголошеної Указом Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію».

В зв`язку з його відмовою щодо отримання повісток на відправку (бойових повісток) було складено відповідні акти про відмову від отримання повісток.

ОСОБА_5 пояснював це тим, що належить до релігійної організації Свідки Єгови, віровчення якої не допускає користування зброєю (відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 р. № 2066).

Відповідно до частини 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби (в мирний час) і має на меті виконання обов`язку перед суспільством.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

З 24 лютого 2022 року в Україні діє воєнний стан, через це діють певні обмеження прав та свобод громадян України.

Альтернативна служба (а саме її застосування) є заміщенням проходження строкової військової служби в мирний час. Можливість заміни військової служби альтернативною (невійськовою) під час дії воєнного стану - відсутня.

Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» встановлює, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби.

Альтернативна служба запроваджується замість строкової військової служби. Заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період чи в умовах воєнного стану на альтернативну (невійськову) службу законом не встановлена та неможлива.

Згідно з ч. 2 ст. 35 Конституції України здійснення цього права (право сповідувати певну релігію, тому не брати до рук зброю, фактично перебувати на альтернативній службі) може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Відповідно до переліку військово-облікових спеціальностей рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України 07.09.2020 № 317, - наявний значний перелік військово-облікових спеціальностей рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, які не передбачають прямого використання зброї.

ІНФОРМАЦІЯ_1 приймає до уваги факт того, що особи, які належать до певних релігійних громад і просто не можуть брати до рук зброю, тому будуть вкрай неефективними під час виконання бойових завдань, можуть мобілізовувати до війська на посади осіб, віровчення яких не допускає користування з зброєю. Наприклад посади- кухарів, водіїв, інженерів та інші небойові посади. Тобто такі мобілізовані можуть інакше послужити державі та народу України, виконуючи інші суспільно-корисні роботи та завдання.

У постанові слідчого про закриття кримінального провадження слідчого СВ Обухівського РУГІ ГУНП в Київській області, майора поліції ОСОБА_4 від 22 вересня 2024 зазначено, що згідно з отриманої відповіді «Релігійного центру Свідків Єгови в Україні», - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 02.02.2014 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні.

31.03.2024 року ОСОБА_5 призначений керівним комітетом РО «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» на посаду священнослужителя - служителем (дияконом) збору, що підтверджується довідкою Центру Свідків Єгови від 19.04.2024 року № 6383.

Так, - скаржник, - ІНФОРМАЦІЯ_1 вважає, що довідка Центру Свідків Єгови від 19.04.2024 року № 6383 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - не може слугувати доказом відповідних глибоких, щирих і послідовних релігійних переконань, оскільки не досліджено обставин і відповідних доказів щодо:

- способу обрання священнослужителя - служителем (дияконом) зборами Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні;

- кваліфікаційних вимог до них;

- терміну їхнього служіння;

- безпосередніх обов`язків;

- територію, на якій служитель здійснює богослужіння.

Тобто у контексті наведених обставин має бути обґрунтування чи відповідає ОСОБА_5 ознакам священнослужителя даного релігійної організації.

Надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» віруючим громадянам, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних - не передбачено.

Релігійних переконань, які давали б право на проходження альтернативної (невійськової) служби, - в переліку немає.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду в справі № 344/12021/22 визначив, коли релігійні переконання громадянина виключають кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації за ст. 336 КК України.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду зазначив, що гарантоване ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право сповідувати свою релігію або переконання в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби, - не є абсолютним, а тому - може бути обмежене виключно для цілей та у спосіб, що зазначені в ч. 2 цієї статті. Критеріями правомірності відповідного обмеження є: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право й дозволяє здійснення його лише тією мірою, якою це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно із ч. 3 ст. 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови наявності такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

Право на свободу віросповідання має як зовнішній, так і внутрішній аспекти, та об`єднання з іншими людьми в релігійні організації як соціальні структури є лише однією з альтернативно можливих форм його зовнішнього вираження. Проте, відмовляючись від служби у збройних силах з міркувань совісті, особа має продемонструвати наявність у неї відповідних глибоких, щирих і послідовних релігійних переконань певними даними, крім власних слів та тверджень близьких осіб.

Частинами 1, 2 статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір.

Статтею 9 Європейської конвенції з прав людини передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до частини 2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Ні стаття 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ні стаття 9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

В умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, є нагальна потреба в належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії, а тому недобросовісна поведінка осіб, які підлягають призову, свідчить про спрямованість на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за ст. 9 Конвенції і ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою та підтвердження доказами наявності відповідних переконань. Це не означає, що можливість реалізації права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Окрім того, статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

На підставі викладеного вище суд дійшов висновку, що в Україні військова служба під час мобілізації у період воєнного стану обов`язкова для всіх, без виключення, військовозобов`язаних незалежно від їх віросповідання.

Статтею 24 Конституції України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 р. прямо гарантовано рівність прав і недопустимість дискримінації особи за будь-якою ознакою. Надання будь-яких переваг віруючим однієї релігійної організації, без надання таких переваг віруючим інших релігійних організацій, забороняється.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

ОСОБА_5 є громадянином України, постійно мешкає в Україні, користується всіма благами нашої держави, а тому під час збройної агресії російської федерації його конституційним обов`язком є захист Вітчизни, її незалежності й територіальної цілісності, як і всіх інших громадян України. Ухилення особи від його виконання завдає ще більшої шкоди інтересам суспільства та сприятиме ухиленню інших осіб від призову на військову службу під час мобілізації лише на підставі своїх релігійних переконань.

24 лютого 2022 року росія розпочала акт геноциду проти української нації та її агресія є злочином проти миру, бо вона порушує усі принципи та цінності людства. Тому ніхто з громадян України не повинен залишатися пасивним перед фактом таких злочинів. Враховуючи, що за інформацією з відкритих джерел в Україні більше ста тисяч членів релігійної організації Свідки Єгови, віровчення яких забороняє використовувати зброю і значна частина з них відмовляються виконувати конституційний обов`язок по захисту України, - це становить загрозу для існування нашої держави.

Враховуючи наведені вище обставини, - слід вважати, що в діях ОСОБА_5 наявний прямий умисел щодо ухилення від військової служби під час мобілізації у період дії воєнного стану, та наявний склад кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 ККУ.

Враховуючи вищевикладене, - слід вважати, що слідчим зроблено помилкові, дочасні висновки щодо дійсних обставин даного кримінального провадження, які суперечать чинному кримінальному та кримінально- процесуальному законодавству.

Винесена слідчим постанова всупереч ч. 2 ст. 9 Кримінального Процесуального кодексу України не може відповідати принципу всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, а тому така постанова слідчого має бути скасована.

Під час більш ретельного дослідження обставин кримінального правопорушення слідчому слід більш ретельно встановити наступні обставини і відповідні докази щодо:

- способу обрання священнослужителя - служителем (дияконом) зборами Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні;

- кваліфікаційних вимог до них;

- терміну їхнього служіння;

- безпосередніх обов`язків;

- територію, на якій служитель здійснює богослужіння.

Такж слідчому при прийнятті повторного рішення в рамках даноно кримінального провадження, - слід врахувати норма матеріального права, які вказі вище в мотивувальній частині даної ухвали слідчого судді.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 284 КПК України кримінальне провадження підлягає закриттю у разі, якщо не встановлено достатні докази для доведення винуватості особи у суді і вичерпані можливості їх отримати.

Проте, у даному випадку, взагалі не було проведено необхідних процесуальних та слідчих дій, а тому слід вважати дану постанову слідчої - передчасною та протизаконною.

Відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування та судового розгляду з тим. щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Вважаю, що винесена дізнавачем оскаржувана постанова про закриття кримінального провадження всупереч ч. 2 ст. 9 КПК України, - не відповідає принципам принципу всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, та порушує наступні норми права:

- відповідно до ст. 2 Закону України «Про національну поліцію» завданням поліції надання поліцейських послуг у сферах, забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидії злочинності.

- відповідно до ст. 23 названого Закону органи поліції, згідно з наданими повноваженнями, здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності.

- відповідно до ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться, верховенство права, законність.

- відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Згідно із ч. 1 ст. 304 КПК скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності.

Якщо рішення слідчого, дізнавача чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

Відповідно до ст. 38 КПК України орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування. Зобов`язання органу досудового розслідування застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення його ефективності передбачає вчинення слідчим не всіх слідчих і процесуальних дій, передбачених КПК, а саме тих, без яких неможливе законне, обґрунтоване, всебічне, неупереджене і своєчасне кримінальне провадження.

Враховуючи вищевикладене, вважаю, що винесена слідчим спірна постанова про закриття кримінального провадження є передчасною, - не відповідає загальним засадам кримінального провадження, які покладають на дізнавача обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, а тому є обґрунтовані підстави для її скасування.

Враховуючи вищевикладене, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 303, 304, 306, п. 1 ч. 2 ст. 307 ч. 2 ст. 369, 370 372, 376 КПК України, -

У Х В А Л И В :

Скаргу Начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 0001070 від 22.09.2024 року з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 336 КК України (яка подана в порядку п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України), - задовольнити.

Скасувати постанову, винесену 22 вересня 2024 року слідчим СВ Обухівського РУП ГУНП в Київській області майором поліції ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження № 0001070 від 21.05.2024, за ознаками злочину, передбаченого ст. 336 КК України, - на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, а матеріали вказаного кримінального провадження направити до Обухівського РУП ГУНП в Київській області для організації проведення досудового розслідування.

Копію ухвали направити учасникам судового провадження, які підлягають виклику в судове засідання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_7