Справа №459/2793/14-к
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" вересня 2024 р. Сокальський районний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора: ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 (змінив прізвище з « ОСОБА_6 » на «Синиця», після державної реєстрації шлюбу 14.03.2015р.)

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сокаль в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - м. Червоноград, Львівської області, українця, громадянина України, непрацюючого, місце реєстрації та проживання АДРЕСА_1 , раніше судимого, за ч. 2ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 пред`явлено обвинувачення, яке сформульовано у обвинувальному акті і підтримане прокурором під час судового розгляду у повному обсязі, наступного змісту.

24.03.2014 року близько 18:30 год., ОСОБА_5 діючи повторно, використовуючи знайдену ним пластикову банківську картку "ОщадБанк", яка належала ОСОБА_8 , та була викрадена у нього 17.03.2014 року невстановленими особами, шляхом використання пін-коду, з метою викрадення наявних на ній грошових коштів, користуючись банкоматом «ПриватБанк», що по просп. Шевченка, 4 у м. Червонограді, Львівської області, через пластикову картку, зняв з банківського рахунку грошові кошти в сумі 100 грн., після чого з місця вчинення злочину втік. Маючи намір продовжити знімати грошові кошти з чужої банківської картки, ОСОБА_5 , цього ж дня о 19:00год., користуючись банкоматом «ОщадБанк», що по АДРЕСА_2 , через пластикову картку, зняв із банківського рахунку потерпілого грошові кошти в сумі 1400 грн., після чого позбувшись знайденої банківської картки з місця вчинення злочину втік, спричинивши при цьому потерпілому матеріальні збитки на загальну суму 1500 гривень, якими розпорядився на власний розсуд.

28.03.2014 року близько 20 год. 00 хв. ОСОБА_5 , знаходячись на території спортивного стадіону школи АДРЕСА_3 , діючи повторно, за попередньою змовою групою осіб, спільно з ОСОБА_9 , з метою особистого збагачення, вирішили заволодіти майном ОСОБА_10 .. Здійснюючи свій злочинний задум, направлений на особисте збагачення за рахунок відкритого викрадення чужого майна, діючи згідно розподілених ролей, за мовчазною згодою, ОСОБА_5 використовуючи фактор несподіваності, наніс ОСОБА_10 удар рукою в ліву частину обличчя, внаслідок якого останній впав на землю. Використовуючи безпорадний стан потерпілого ОСОБА_10 , який знаходився на землі, ОСОБА_9 став знімати із пальця руки потерпілого золоту обручку, в той час як ОСОБА_5 своїми руками оглядав вмістимість кишень одягу останнього та виявивши у одній з них мобільний телефон марки «Samsung GT-S61», відкрито заволодів ним, помістивши його собі у кишеню. Оцінивши ситуацію невдалої спроби ОСОБА_9 заволодіти золотою обручкою, ОСОБА_5 самостійно зняв із пальця потерпілого вищевказаний виріб із золота, який помістив у кишеню своїх штанів, після чого вони разом із викраденою золотою обручкою вагою близько 2 грама вартістю 500грн., а також мобільним телефоном «Samsung GT-S61» ІМЕІ НОМЕР_1 вартістю 1300грн. в якому знаходилася СІМ-карта оператора мобільного зв`язку «Лайф» вартістю 10 грн. на грошовому рахунку якої знаходилися кошти в сумі 2 грн. та картка мобільного оператора «Діджус» вартістю 25 грн., на грошовому рахунку якої знаходилися гроші в сумі 6 грн., з місця вчинення злочину втекли, обернувши викрадене майно на свою користь та розпорядились ним на власний розсуд. Своїми протиправними діями ОСОБА_5 спільно із ОСОБА_9 спричинили ОСОБА_10 матеріальні збитки на загальну суму 1 923 грн.

31.03.2014 року близько 17:30 хв., ОСОБА_5 , перебуваючи на території дитячого містечка, що по АДРЕСА_2 , діючи повторно, з корисливого мотиву, з метою особистого збагачення, наблизившись до незнайомої йому громадянки, якою є ОСОБА_11 , використовуючи фактор несподіваності, шляхом ривка, відкрито викрав із шиї останньої золотий ланцюжок із кулоном, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_11 матеріальні збитки на суму 6000 грн.

03.04.2014 року близько 14:00 хв., ОСОБА_5 , знаходячись поблизу магазину «Гравіс», що по АДРЕСА_4 , діючи повторно, в групі осіб, спільно із ОСОБА_12 , з метою особистого збагачення, виявивши в нетверезому стані гр. ОСОБА_13 , вирішили заволодіти його майном. Здійснюючи свій злочинний задум направлений на особисте збагачення за рахунок відкритого викрадення чужого майна, діючи згідно розподілених ролей, за мовчазною згодою ОСОБА_5 , після того як ОСОБА_13 передав мобільний телефон «Нокіа1280» ОСОБА_12 , а тим часом тримав у руці інший належний йому телефон марки «HTC Desire», шляхом ривка, вирвав з рук ОСОБА_13 вказаний мобільний телефон марки «HTC Desire», після чого спільно із ОСОБА_12 з місця вчинення злочину втекли, тим самим відкрито заволоділи належними ОСОБА_14 мобільним телефоном марки «Нокіа1280» ІМЕІ НОМЕР_2 вартістю 500грн., в якому знаходилася SIM-карта оператора мобільного зв`язку «Лайф» вартістю 10 грн. із абонентським № НОМЕР_3 з онульованим грошовим рахунком та мобільним телефоном марки «HTC Desire» ІМЕІ НОМЕР_4 вартістю 2500 грн., в якому знаходилася SIM-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 10 грн. з абонентським № НОМЕР_5 з онульованим грошовим рахунком, якими розпорядились на власний розсуд. Своїми протиправними діями ОСОБА_5 спільно із ОСОБА_12 спричинили потерпілому ОСОБА_13 матеріальні збитки на суму 3020грн.

11.04.2014 року близько 19:00 год., ОСОБА_5 , перебуваючи на території автовокзалу м. Червонограда, Львівської області, що по АДРЕСА_5 , діючи повторно, з корисливого мотиву, з метою особистого збагачення, наблизившись до незнайомої йому громадянки, якою в подальшому виявилася ОСОБА_15 , використовуючи фактор несподіваності, шляхом ривка, відкрито викрав із шиї останньої золотий ланцюжок, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_15 матеріальні збитки на суму 2400 грн.

16.04.2014 року близько 16:00 хв., ОСОБА_5 , діючи повторно, знаходячись по АДРЕСА_2 , діючи повторно, з корисливого мотиву, з метою відкритого заволодіння чужим майном, наблизившись до незнайомої йому громадянки, якою виявилася ОСОБА_16 , шляхом ривка, відкрито викрав із шиї останньої золотий ланцюжок із золотим кулоном, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_16 матеріальні збитки на суму 7000 грн.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_5 своєї вини у інкримінованих йому злочинах не визнав. Не надав суду жодних пояснень щодо вказаних у обвинувальному акті обставин. Повідомив, що матеріали досудового розслідування йому не відкривалися, під тиском слідчого в кінці червня 2014р. він поставив свій підпис у протоколі про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 12.06.2014р.

Потерпіла ОСОБА_16 в судовому засіданні показала, що весною 2014р. вона із малою дитиною ішла по АДРЕСА_2 та коли вона перейшла дорогу, до неї не очікувано підбіг Синиця і зірвав ланцюжок, що був у неї на шиї та після цього втік. Вона викликала поліцію, у неї відібрали пояснення та пізніше пішли по ломбардах в м. Червоноград. Ввечері їй зателефонував слідчий та повідомив, що віднайшли її ланцюжок у ломбарді. Тілесних ушкоджень вона не отримала та шкоду їй відшкодовано.

Потерпіла ОСОБА_11 показала, що на весні 2014р. вона перебувала на 8 місяці вагітності та із дитиною ішли з дитячого містечка, що по АДРЕСА_2 в сторону до магазину «Рукавичка». З лівої сторони від неї вийшов ОСОБА_17 та зірвав у неї ланцюжок з кулоном вагою біля 13грам. Вона була в шоковому стані, кричала, поруч були двоє літніх чоловіків, однак вони нічого не могли вдіяти. Інший чоловік, що проходив поруч запитав чи зірвали їй прикраси, на, що вона сказала, що так. Вона думала, що він наздожене зловмисника, однак він побіг за ним в сторону вул. Сокальська і не повернувся. Потім вона викликала поліцію і написала заяву. Цивільний позов підтримує та просить задовольнити.

Потерпілий ОСОБА_8 помер. Інші потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 в судові засідання викликалися, однак не прибули, заяв та клопотань щодо розгляду справи суду не надали.

Захисник ОСОБА_7 звертався до суду із клопотанням про визнання доказів явно недопустимими, із покликанням на встановлені Верховним Судом обставини, що викладені у постанові від 30.01.2019р. при перегляді вироку у даній справі Червоноградського міського суду Львівської області від 29.11.2016р., а саме порушення стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України, вважає письмові та речові докази, покази свідків у даному кримінальному провадженні явно не допустимими та такими, що не підлягають дослідженню судом так як не були відкриті стороні захисту та суд не може допустити відомості, що містяться у них як докази.

За клопотанням сторони захисту судом досліджено протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 12.06.2014 року (а.с. 37 Том 2), в якому зазначено, що захисник ОСОБА_7 відмовився від ознайомлення із матеріалами кримінального провадження та стоїть підпис ОСОБА_18 ..

Згідно відповіді начальника Львівського Слідчого ізолятора від 17.10.2014 року № 6706 на запит захисника (а.с. 181 том 1), вбачається, що слідчий ОСОБА_19 19.06.2014 року відвідував ОСОБА_18 на підставі дозволу Червоноградського міського суду Львівської області.

Із листа в.о. начальника Сокальського РВ від 11.11.2014 року, (а.с. 179 том 1) встановлено, що ОСОБА_18 перебував у ІТТ Сокальського РВ та не вивозився 12.06.2014 року із ІТТ за викликом слідчого та в цей день його ніхто не відвідував.

Дані докази вказують на те, що 12.06.2014 року в день складення протоколу про відкриття матеріалів кримінального провадження та їх відкриття, ні обвинуваченому, ні його адвокату матеріали кримінального провадження відкриті не були.

Частиною 1ст. 22 КПК України, встановлено, що під час розгляду кримінального провадження по суті, суд повинен забезпечити дотримання вимог змагальності сторін, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення їхніх правових позицій.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, передбачених КПК України (ч. 2 та 6ст. 22 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

До такого висновку суд прийшов виходячи із наступних підстав.

Відповідно д ост. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні під час судового розгляду, покладається на прокурора.

Відповідно д ост. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, як вбачається із прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (див. п. 40 рішення у справі № 34006/06 від 25 лютого 2016 року «Зякун проти України», п. 54 рішення у справі № 75520/01 від 06 грудня 2007 року «Козинець проти України», п. 33 рішення у справі № 17969/09 від 10 грудня 2015 року «Тихонов проти України»).

В контексті забезпечення права на справедливий суд доречно нагадати й акцентування Європейського суду з прав людини на необхідності чіткого дотримання положень з питань допустимості доказів. І хоча Європейський суд у своїх рішеннях наголошує, що допустимість доказів є справою національних судів й він не має загальної компетенції вирішувати, чи припустилися національні суди помилок у застосуванні законодавства або оцінці фактів, він все ж покликаний перевіряти справедливість провадження (рішення від 24.11.2000р. у справі «Дактарас проти Литви»).

Статтею 86 КПК України зазначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Згідно частин 1-3 ст.87 КПК України недопустимими недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.

Крім того, частиною 3 ст.62 Конституції України закріплено основний принцип допустимості доказів, який полягає у тому, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.

Рішенням Конституційного Суду України № 12-рп/2011від 20.10.2011року надано офіційне тлумачення положення першого речення ч. 3 ст. 62 Конституції України, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, необхідно розуміти так, що обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.

Відповідно до ч. 1ст. 290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Частиною 12 ст. 290 КПК України прямо передбачено: якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

У постанові Верховного Суду від 30.01.2019р. при перегляді у даній справі вироку Червоноградського міського суду Львівської області від 29 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15травня 2017 року встановлено: «Всупереч наведеному вище, в матеріалах провадження містяться відомості, що фактично процесуальна дія щодо відкриття ОСОБА_5 матеріалів досудового розслідування відбулася 19червня 2014 року (тобто вже після направлення обвинувального акту до суду та проведення підготовчого судового засідання, яке відбулося 13 червня 2014 року а.п. 23 т. 1), що останній підтвердив під час судового розгляду 14 листопада 2014 року (а.п. 176 т.1 протокол судового засідання). Вказане також підтверджується листом слідчого до слідчого судді від 19 червня 2014 року №5221 (а.п. 35 т.1), відповідями на адвокатські запити в.о. начальника Сокальського РВ МВС України у Львівській області від 11 листопада №7111, 14 листопада №7211 та начальника Львівського слідчого ізолятора УДПтСУ у Львівській області від 17 жовтня 2014 року № 6706 (а.п. 179, 180, 181 т. 1). Захисник, у свою чергу, стверджував, що слідчий не повідомляв його про відкриття матеріалів кримінального провадження взагалі.

Наведеного сторона обвинувачення в судовому засіданні у встановленому законом порядку не спростувала.»

Згідно положень ч.2 ст. 439 КПК України, вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Таким чином, встановлено, що стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні стороні захисту та обвинуваченому не здійснено відкриття матеріалів досудового розслідування відповідно до положень ст. 290 КПК України і обвинуваченому та захиснику не надана можливість до моменту направлення обвинувального акту до суду ознайомитись з жодним доказом у кримінальному провадженні.

Як зазначається mutatis mutandis (з урахуванням відмінностей щодо обставин) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) «при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом» (див. рішення від 26.07.2007 у справі «Walchli v. France», заява №. 35787/03, § 29).

Зокрема, пунктом 3 (b) статті 6 гарантовано обвинуваченому «достатній час і можливості для підготовки свого захисту», а отже, означає, що реальна діяльність щодо захисту з його боку може включати все, що є "необхідним" для підготовки до основного судового розгляду справи. Обвинувачений повинен мати можливість організувати свій захист належним чином і без обмежень щодо можливості викласти всі належні захисту аргументи у суді першої інстанції і таким чином вплинути на результат судового розгляду. Крім того, засоби, якими повинен користуватись кожен, кого звинувачено у вчиненні кримінального злочину, включають можливість ознайомитись з результатами розслідувань, проведених протягом провадження, з метою підготовки судового захисту (див. Леас проти Естонії, № 59577/08, п.80, від 6 березня 2012 року, із наступними посиланнями)...».

Відповідно, всі докази сторони обвинувачення, зібранні під час досудового розслідування у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 2ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України являються явно недопустимими та суд в силу вимог ч. 12 ст. 290 КПК України, не має права допустити відомості, що в них містяться як докази.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень сторона обвинувачення не надала та вичерпані усі можливості їх отримати.

Заявляючи неодноразові клопотання сторона обвинувачення намагається дослідити в судовому засіданні докази, які були не відкритими з матеріалами провадження стороні захисту, що фактично є порушенням права на захист обвинуваченого і у разі дослідження доказів в суді обвинувачений позбавлений можливості реалізувати процесуальні права, передбачені діючим КПК України.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ч. 2ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. У відповідності до ч. 4 цієї статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Так, відповідно до п.п. 18-19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" слідує, що при розгляді кримінальних справ має суворо додержуватись закріплений у ч. 1 ст. 62 Конституції принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно із статтею 368 КПК України, суд ухвалюючи вирок, повинен вирішити низку питань, до яких зокрема, віднесені питання, чи містять діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення, чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Таким чином, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України має бути доведено, тобто безумовно підтверджено доказами, дослідженими в судовому засіданні, а сумніви, які виникли під час досудового розслідування чи судового розгляду, вирішені та спростовані. Забезпечення доведеності вини, виходячи з вимог ст. 129 Конституції України, є одним з основних конституційних принципів судочинства.

Як вбачається із прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (п.40 рішення у справі № 34006/06 від 25 лютого 2016 року «Зякун проти України», п. 54 рішення у справі № 75520/01 від 06 грудня 2007 року «Козинець проти України», п. 33 рішення у справі № 17969/09 від 10 грудня 2015 року «Тихонов проти України»).

В рішенні від 21.07.2011 у справі «Коробов проти України» ЄСПЛ висловив позицію, що суд має право обґрунтувати свої висновки лише доказами, що випливають з співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, які не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом».

Європейський суд з прав людини у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» вказував, що рівень певності, якого має досягати суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», є важливим для постановлення справедливого рішення.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Отже, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний із злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

Таким чином, правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя. Завдяки даному правилу досягається об`єктивна істина, так як обвинувачення ґрунтується тільки на безсумнівних доказах і безспірних фактах.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (справа №688/788/15-к, провадження №51-597км17) у рішенні від 04.07.2018 року вказав: «Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону».

Згідно ст.92 КПК України обов"язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України покладається на сторону обвинувачення, належності та допустимості доказів - на сторону, що їх подає.

Відповідно до положень ст.284 ч.1 п.3; 373 ч.1 п.2 КПК України у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, не встановлено докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання, ухвалюється виправдувальний вирок.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не представлено допустимих доказів, які в своїй сукупності та взаємозв`язку поза розумним сумнівом доводять причетність обвинуваченого ОСОБА_5 до вчинення злочинних дій, що докази у кримінальному провадженні визнані явно недопустимими, він підлягає виправданню.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду.

В зв`язку з наведеним, цивільні позови заявлені потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_15 підлягають залишенню без розгляду.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Судові витрати - відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368,370,373,374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2ст.185 та ч.2 ст. 186 КК України та виправдати.

Цивільні позови заявлені потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_15 до обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без розгляду.

Речові докази: кросівки білого кольору марки «Адідас», спортивні штани сірого кольору марки «Адідас», передані на зберігання ОСОБА_5 - залишити у його власності;

золотий ланцюжок з кулоном, передані на зберігання потерпілій ОСОБА_16 - залишити у її власності.

Судові витрати відсутні.

Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Сокальський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляції, а в разі подачі апеляції - після розгляду справи апеляційною інстанцією, якщо його не скасовано.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Головуючий:ОСОБА_1