Провадження № 1-кс/592/7447/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року м.Суми

Слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 , потерпілого ОСОБА_3 , розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми скаргу потерпілого ОСОБА_3 на постанову прокурора про відмову у задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних (розшукових) дій, -

В С Т А Н О В И В :

01.11.2024 року потерпілий ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми зі скаргою на постанову прокурора про відмову у задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних (розшукових) дій (скаргою на рішення прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 про відмову у задоволенні клопотання про проведення особисто прокурором слідчих дій) , в якій він зазначив про те, що він - ОСОБА_3 є потерпілим в кримінальному провадженні № 0000366 від 16.03.2021 року за ч. 1 ст. 122 КК України. Кримінальне провадження № 0000366 закривали п`ять разів. В перший раз кримінальне провадження № 0000366 від 16.03.2021 року закривали 29.01.2022 року. Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.02.2022 року у справі № 592/1389/22 було скасовано постанову слідчого Сумського РУП ГУНП в Сумській області від 29.01.2022 року про закриття кримінального провадження № 0000366 від 16.03.2021 року. В даній ухвалі слідчого судді від 09.02.2022 року зазначено, що слідчий суддя дійшов висновку про те, що під час досудового розслідування не в повній мірі були перевірені доводи заявника, вказані ним у скарзі, а також те, що, всупереч ч. 2 ст. 93 КПК України, слідчим не в повному обсязі було зібрано, перевірено та оцінено докази з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. В другий раз кримінальне провадження № 0000366 від 16.03.2021 року закривали 06.03.2022 року. З 09.02.2022 року до 06.03.2022 року включно слідчий не проводив жодних слідчих дій, не збирав, не перевіряв та не оцінював докази. Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 03.06.2022 року у справі № 592/3181/22 було скасовано постанову слідчого Сумського РУП ГУНП в Сумській області від 06.03.2022 року про закриття кримінального провадження № 0000366 від 16.03.2021 року. В даній ухвалі слідчого судді від 03.06.2022 року зазначено наступне: "Після скасування слідчим суддею 09.02.2022 року попередньої постанови про закриття кримінального провадження № 0000366 від 29.01.2022 року, в період часу з 09.02.2022 року до 06.03.2022 року дізнавач не проводив жодних слідчих дій. " . В третій раз кримінальне провадження № 0000366 від 16.03.2021 року закривали 14.04.2023 року. З 03.06.2022 року до 14.04.2023 року включно слідчий не проводив жодних слідчих дій, не збирав, не перевіряв та не оцінював докази. Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 28.04.2023 року у справі № 592/5226/23 було скасовано постанову слідчого Сумського РУП ГУНП в Сумській області від 14.04.2023 року про закриття кримінального провадження № 0000366 від 16.03.2021 року. Даною ухвалою від 28.04.2023 року слідчий суддя постановив направити матеріали кримінального провадження № 0000366 до СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області для продовження досудового розслідування. В ухвалі слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 28.04.2023 року у справі № 592/5226/23 слідчий суддя зазначає наступне: "після визнання ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні, подання ним клопотань про проведення слідчих дій та постанов про задоволення клопотань потерпілого, постановлення ухвал слідчими суддями Ковпаківського районного суду м. Суми від 03.06.2022 року, 09.02.2022 року, якими було скасовано постанови слідчих про закриття кримінального провадження, не розгляд слідчим суддею скарги на бездіяльність слідчого у справі № 592/4034/22 - не вбачається проведення будь-яких слідчих дій у кримінальному провадженні. " . В ухвалі слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 28.04.2023 року у справі № 592/5226/23 слідчий суддя зазначає також наступне: "За наведених обставин постанова від 14.04.2023 року про закриття кримінального провадження № 0000366, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.03.2021 року суперечить його завданням щодо забезпечення повного й неупередженого досудового розслідування, обмежує права, свободи й законні інтереси учасників кримінального провадження, тому підлягає скасуванню, є передчасною, а матеріали кримінального провадження повинні бути повернуті для організації досудового розслідування, при проведенні якого необхідно повно та об`єктивно перевірити обставини кримінального правопорушення, надати обґрунтовану юридичну оцінку встановленим обставинам в достатньому для встановлення об`єктивної істини обсязі, за результатом чого прийняти законне та обґрунтоване рішення. " . В четвертий раз кримінальне провадження № 0000366 від 16.03.2021 року закривали 19.09.2023 року. З 28.04.2023 року до 19.09.2023 року включно слідчий не проводив жодних слідчих дій, не збирав, не перевіряв та не оцінював докази. Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.10.2023 року у справі № 592/15028/23 було скасовано постанову слідчого Сумського РУП ГУНП в Сумській області від 19.09.2023 року про закриття кримінального провадження № 0000366 від 16.03.2021 року. В ухвалі слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.10.2023 року у справі № 592/15028/23, якою було скасовану вищезазначену постанову від 19.09.2023 року про закриття кримінального провадження, зазначено, що для прийняття обґрунтованого рішення по матеріалам кримінального провадження необхідно провести додаткову перевірку шляхом проведення відповідних слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, розширити коло свідків, виконати вимоги ухвали слідчого судді від 28.04.2023 року у справі № 592/5226/23, виконати вимоги ухвали слідчого судді від 25.05.2023 року у справі № 592/4034/22, зробити аналіз зібраних в ході слідства доказів. Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.10.2023 року у справі № 592/15028/23 було повернуто матеріали кримінального провадження № 0000366 для проведення додаткової перевірки. В п`ятий раз кримінальне провадження № 0000366 від 16.03.2021 року закривали 29.02.2024 року. З 20.10.2023 року до 29.02.2024 року включно слідчий не провів жодної слідчої дії у кримінальному провадженні № 0000366. Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 13.03.2024 року у справі № 592/3914/24 було скасовано постанову слідчого Сумського РУП ГУНП в Сумській області від 29.02.2024 року про закриття кримінального провадження № 0000366 від 16.03.2021 року. В ухвалі Ковпаківського районного суду м. Суми від 13.03.2024 року у справі № 592/3914/24 зазначено наступне: "після визнання ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні, подання ним клопотань про проведення слідчих дій та постанов про задоволення клопотань потерпілого, постановлення ухвал слідчими суддями Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.02.2022 року, 03.06.2022 року, 28.04.2023 року, 20.10.2023 року, якими було скасовано постанови слідчих про закриття кримінального провадження, - не вбачається проведення буд-яких слідчих дій у кримінальному провадженні. " . Постановою від 08.10.2022 року слідчий Сумського РУП ГУНП в Сумській області задовольнив його клопотання від 04.10.2022 року про проведення слідчих дій, в якому він просив здійснити одночасний допит його та ОСОБА_5 , та провести слідчий експеримент з ОСОБА_5 , та щоб він приймав участь в даному слідчому експерименті, оскільки він буде ставити питання ОСОБА_5 . Відповідно до ч. 2 ст. 220 КПК України про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй. Відповідно до ч. 1 ст. 304 КПК України, якщо рішення слідчого, дізнавача чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії. Слід зазначити про те, що постанова про відмову в задоволенні його вищезазначеного клопотання від 04.10.2022 року не виносилася. Слідчий не здійснив ні одночасний допит його та ОСОБА_5 , ні провів слідчий експеримент з ОСОБА_5 . Оскільки його вищезазначене клопотання від 04.10.2022 року про проведення вищезазначених слідчих дій було задоволено, то слідчий зобов`язаний здійснити одночасний допит його та ОСОБА_5 та провести слідчий експеримент з ОСОБА_5 , та щоб він приймав участь в даному слідчому експерименті, оскільки він буде ставити питання ОСОБА_5 . Слід також зазначити про те, що, відповідно до ухвали слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.10.2023 року у справі № 592/15028/23, однією з підстав скасування постанови від 19.09.2023 року про закриття кримінального провадження № 0000366 є те, що не було здійснено одночасного допиту його та ОСОБА_5 та не було проведено слідчого експерименту з ОСОБА_5 за його участі. Відповідно до ухвали слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.10.2023 року у справі № 592/15028/23 має бути здійснено одночасний допит його та ОСОБА_5 та має бути проведено слідчий експеримент з ОСОБА_5 за його участі. Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Згідно ч. 1 ст. 7 КПК України до загальних засад кримінального провадження відносяться верховенство права та законність. Ч. 2 ст. 9 КПК України встановлено, що слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Згідно з ч. 1 ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Відповідно до ч. 11 ст. 615 КПК України показання, отримані під час допиту свідка, потерпілого, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації. Відповідно до ч. 3 ст. 223 КПК України перед проведенням слідчої (розшукової) дії особам, які беруть у ній участь, роз`яснюються їх права і обов`язки, передбачені цим Кодексом, а також відповідальність, встановлена законом. Згідно з ч. 3 ст. 224 КПК України у разі допиту свідка він попереджається про кримінальну відповідальність за відмову давати показання і за давання завідомо неправдивих показань. Відповідно до ч. 1 ст. 385 КК України відмова свідка від давання показань під час провадження досудового розслідування - карається штрафом від п`ятдесяти до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк до шести місяців. Відповідно до ч. 2 ст. 385 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа за відмову давати показання під час провадження досудового розслідування або в суді щодо себе, а також членів її сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом. Відповідно до ст. 63 Конституції України особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом. Відповідно до ст. 63 Конституції України та ч. 2 ст. 385 КК України ОСОБА_5 не несе кримінальну відповідальність тільки у разі відмови ОСОБА_5 давати показання щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом. Якщо ОСОБА_5 відмовиться давати показання щодо його та ОСОБА_6 , то в такому випадку ОСОБА_5 підлягає притягненню до кримінальної відповідальності відповідно до ч. 1 ст. 385 КК України. Відповідно до ст. ст. 223, 224, 615 КПК України відмова ОСОБА_5 давати показання на одночасному допиті може бути встановлена тільки під час одночасного допиту з записом такого допиту на відеокамеру. Перед даним допитом, відповідно до ст. ст. 223, 224 КПК України, слідчий зобов`язаний попередити ОСОБА_5 про кримінальну відповідальність за відмову давати показання і за давання завідомо неправдивих показань. Те саме стосується слідчого експерименту. Відмова ОСОБА_5 давати показання під час слідчого експерименту може бути встановлена тільки під час слідчого експерименту з записом такого слідчого експерименту на відеокамеру. Перед даним слідчим експериментом, відповідно до ст. ст. 223, 224 КПК України, слідчий зобов`язаний попередити ОСОБА_5 про кримінальну відповідальність за відмову давати показання і за давання завідомо неправдивих показань. Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 86 КПК України недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 139 КПК України, якщо свідок, який був у встановленому цим Кодексом порядку викликаний (зокрема, наявне підтвердження отримання ним повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом) , не з`явився без поважних причин або не повідомив про причини свого неприбуття, на нього накладається грошове стягнення у розмірі від 0,25 до 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - у випадку неприбуття на виклик слідчого, прокурора. Згідно з ч. 2 ст. 139 КПК України у випадку, встановленому ч. 1 цієї статті, до свідка може бути застосовано привід. Згідно з ч. 2 ст. 140 КПК України рішення про здійснення приводу приймається під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, прокурора. Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Згідно з ч. 2 ст. 240 КПК України за необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу. Відповідно до ч. 5 ст. 38 КПК України орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування. ОСОБА_5 на мізинці зробив йому два переломи. Йому зробили складну операцію. Він пролежав в стаціонарі 15 днів. На лікарняному пробув 75 днів. ОСОБА_5 покалічив його, у його не працює мізинець і палець поряд зовсім. У прохолодну погоду ліву долоню викручує, вона ниє і болить, він ховає руку у теплу кишеню або обмотує теплою ганчіркою. Також уночі ліва долоня болить, не даючи нормально спати. Мізинець лівої руки заважає йому постійно. Він їм чіпляюсь в побуті і на роботі. Крім того, він витратив на лікування великі кошти. Звертався до ортопедів, до приватних лікарів. Лікарняний отримав мізерний, тобто втратив кошти, які він міг би заробити, якщо він був би здоровим. Лікар-ортопед вищої категорії пояснив йому, щоб повернути мізинцю працездатність потрібна мікрооперація, операція дуже складна і коштовна, і процент успіху від операції 10 % від 100 % . В ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції. Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Ст. 3 Конвенції втілює одну з найбільш фундаментальних цінностей демократичних спільнот. Дійсно заборона катування, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання є надбанням цивілізації, тісно зв`язаної з повагою до людської гідності (Рішення ЄСПЛ від 28.09.2015 року у справі "Буід проти Бельгії" , заява 23380/09, п. 81) . На відміну від більшості інших матеріальних норм Конвенції, ст. 3 не передбачає жодних винятків, а згідно з п. 2 ст. 15 від неї не допускається відступ навіть у випадку надзвичайної ситуації, що загрожує життю нації. Навіть за найскладніших обставин, таких як боротьба проти тероризму та організованої злочинності, Конвенція в абсолютній формі забороняє катування та нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, незалежно від поведінки відповідної особи (рішення ЄСПЛ від 28.09.2015 року у справі "Буід проти Бельгії" , заява 23380/09, п. 81) . Твердження про жорстоке поводження всупереч ст. 3 повинні бути підтверджені відповідними доказами. Для оцінки цих доказів Суд застосовує стандарт доведення "поза розумним сумнівом" , але додає, що така доведеність може випливати із сукупності досить чітких, вагомих і узгоджених між собою висновків чи подібних неспростовних презумпцій факту (рішення ЄСПЛ від 28.09.2015 року у справі "Буід проти Бельгії" , заява 23380/09, п. 82) . Суд також підкреслив у рішенні "Ель-Масрі" (п. 155) , що хоча він визнавав, що повинен бути обережним і не перебирати на себе роль суду першої інстанції, що встановлює факти, якщо тільки це не є неминучим з огляду на обставини конкретної справи, він має здійснювати "особливо ретельний нагляд" , коли робляться твердження про порушення ст. 3 Конвенції, навіть якщо вже були проведені певні процедури та розслідування на національному рівні. Іншими словами, за такого контексту Суд готовий бути більш критичним по відношенню до висновків національних судів. Досліджуючи їх, Суд може взяти до уваги якість національного провадження та будь-які можливі недоліки в процесі прийняття рішень (рішення ЄСПЛ від 28.09.2015 року у справі "Буід проти Бельгії" , заява 23380/09, п. 85) . Для того, щоби погане поводження потрапило до сфери дії ст. 3, воно повинно досягнути мінімального ступеню жорстокості. Оцінка цього мінімуму залежить від усіх обставин справи, таких як тривалість поводження, його фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (рішення ЄСПЛ від 28.09.2015 року у справі "Буід проти Бельгії" , заява 23380/09, п. 86) . Погане поводження, яке досягає такого мінімального ступеню жорстокості, як правило, включає фактичні тілесні ушкодження або ж інтенсивне фізичне чи психічне страждання. Але навіть за відсутності цих ознак, у разі коли поводження принижує або ображає людину, виявляючи неповагу до людської гідності або принижуючи її, або коли воно викликає почуття страху, занепокоєння або неповноцінності, що здатне зламати психічний та фізичний спротив людини, воно може вважатися таким, що принижує гідність і теж підпадати під заборону, встановлену у ст. 3. Також слід підкреслити, що достатнім є той факт, що потерпілий принижений у своїх власних очах, навіть якщо не в очах інших (рішення ЄСПЛ від 28.09.2015 року у справі "Буід проти Бельгії" , заява 23380/09, п. 87) . Відповідно до ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п. 2 цієї частини. В даному кримінальному провадженні ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення 19.12.2020 року. Ст. 3 Конвенції вимагає, щоб органи державної влади проводили ефективне офіційне розслідування стверджуваного жорстокого поводження, здійсненого приватними особами; це розслідування, в принципі, має бути здатним призвести до встановлення походження тілесних ушкоджень, а також до встановлення і покарання винних осіб. Таке розслідування має проводитися незалежно, оперативно та з розумною швидкістю. Потерпілий повинен мати можливість ефективно брати участь у розслідуванні (рішення ЄСПЛ від 12.11.2020 року у справі "Загубня та Табачкова проти України" , заява 60977/14, п. 47) . Розслідування повинно бути ретельним, тобто органи влади мають завжди робити серйозну спробу з`ясувати те, що сталося, і не повинні покладатися на поспішні чи необґрунтовані висновки для припинення свого розслідування (рішення ЄСПЛ від 28.09.2015 року у справі "Буід проти Бельгії" , заява 23380/09, п. 123) . Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до ч. 3 ст. 382 КК України умисне невиконання службовою особою, яка займає відповідальне чи особливо відповідальне становище, вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню службовою особою, яка займає відповідальне чи особливо відповідальне становище, караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років. Відповідно до примітки 2, яка зазначена в ст. 368 КК України, службовими особами, які займають відповідальне становище, у ст. ст. 368, 3685, 369 та 382 цього Кодексу є особи, зазначені у п. 1 примітки до ст. 364 цього Кодексу, посади яких згідно із ст. 6 Закону України "Про державну службу" належать до категорії "Б" , судді, прокурори, слідчі і дізнавачі, а також інші, крім зазначених у п. 3 примітки до цієї статті, керівники і заступники керівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх структурних підрозділів та одиниць. Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 29.06.2023 року у справі № 592/7583/23 було задоволено його заяву про відвід слідчого Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_7 від участі у кримінальному провадженні № 0000366. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 29.06.2023 року у справі № 592/7583/23 слідчий Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_7 був відведений від участі у кримінальному провадженні № 0000366 у зв`язку з обставинами, які викликають обґрунтовані сумніви в неупередженості слідчого Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_7 . Відповідно до даної ухвали постанова слідчого ОСОБА_7 від 14.04.2023 року, яка була скасована вищезазначеною ухвалою слідчого судді від 28.04.2023 року, викликає обґрунтовані сумніви в неупередженості слідчого ОСОБА_7 . Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.01.2024 року у справі № 592/785/24 було задоволено його заяву про відвід слідчого Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_8 від участі у кримінальному провадженні № 0000366. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.01.2024 року у справі № 592/785/24 слідчий Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_8 був відведений від участі у кримінальному провадженні № 0000366 у зв`язку з обставинами, які викликають обґрунтовані сумніви в неупередженості слідчого Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_8 . Слід зазначити про те, що ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.04.2024 року у справі № 592/5934/24 було задоволено його заяву про відвід слідчого Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_9 від участі у кримінальному провадженні № 0000366. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.04.2024 року у справі № 592/5934/24 слідчий Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_9 була відведена від участі у кримінальному провадженні № 0000366 у зв`язку з обставинами, які викликають обґрунтовані сумніви в неупередженості слідчого Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_9 . Дана ухвала мотивована тим, що з дій слідчого вбачається послідовне невиконання обов`язку здійснювати досудове розслідування кримінального провадження шляхом бездіяльності щодо проведення слідчих дій та шляхом прийняття незаконних рішень, які обмежують та порушують права потерпілого. З 29.09.2021 року до 03.06.2024 року включно не було проведено жодної слідчої дії по кримінальному провадженню № 0000366 від 16.03.2021 року. Тобто більше двох років та восьми місяців не проводили слідчі дії по кримінальному провадженню № 0000366. Таким чином, слідчі Сумського РУП ГУНП в Сумській області не виконали вищезазначені ухвали слідчих суддів, якими були скасовані постанови слідчих про закриття кримінального провадження, не виконали свої обов`язки щодо здійснення одночасного допиту його та ОСОБА_5 та проведення слідчого експерименту з ОСОБА_5 за його участі. Слідчий Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_10 , який був призначений 09.05.2024 року слідчим в даному кримінальному провадженні, послідовно не виконує свої обов`язки щодо здійснення одночасного допиту його та ОСОБА_5 та проведення слідчого експеримент з ОСОБА_5 за його участі. Таким чином, слідчі Сумського РУП ГУНП в Сумській області умисно не виконували та не виконують вищезазначені ухвали слідчих суддів, якими були скасовані постанови про закриття кримінального провадження, умисно не здійснювали та не здійснюють одночасний допит його та ОСОБА_5 та умисно не проводили та не проводять слідчий експеримент з ОСОБА_5 за його участі. Дану незаконну бездіяльність слідчі Сумського РУП ГУНП в Сумській області вчиняли та вчиняють з метою незаконно залишити ОСОБА_5 на свободі. Вищезазначеними обставинами обґрунтоване його клопотання від 03.06.2024 року, з яким він звернувся 03.06.2024 року до прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_11 . В даному клопотанні від 03.06.2024 року він просив прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_12 у найкоротший термін здійснити одночасний допит його та ОСОБА_5 та у найкоротший термін провести слідчий експеримент з ОСОБА_5 за його участі. На вищезазначене клопотання від 03.06.2024 року він отримав 06.06.2024 року відповідь від 06.06.2024 року від прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_11 . В даній відповіді зазначено, що прокурором надано вказівки щодо проведення одночасно допиту його та ОСОБА_5 та проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_5 .Тобто прокурор Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_13 надала комусь вказівки щодо проведення одночасно допиту його та ОСОБА_5 та проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_5 . Слід зазначити про те, що в його вищезазначеному клопотанні від 03.06.2024 року він не просив, щоб хто-небудь у найкоротший термін здійснив одночасний допит його та ОСОБА_5 та у найкоротший термін провів слідчий експеримент з ОСОБА_5 за його участі. В його вищезазначеному клопотанні від 03.06.2024 року він просив саме прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_12 у найкоротший термін здійснити одночасний допит його та ОСОБА_5 та у найкоротший термін провести слідчий експеримент з ОСОБА_5 за його участі. Отже, прокурор Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_13 повністю відмовила йому у задоволенні його вищезазначеного клопотання від 03.06.2024 року. В вищезазначеній відповіді від 06.06.2024 року прокурор Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_13 жодним чином не пояснила свою відмову у найкоротший термін здійснити одночасний допит його та ОСОБА_5 та у найкоротший термін провести слідчий експеримент з ОСОБА_5 за його участі. Таким чином, його вищезазначене клопотання від 03.06.2024 року було розглянуте прокурором Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_14 , але не було задоволено прокурором Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_14 14.06.2024 року він звернувся зі скаргою від 14.06.2024 року до Зарічного районного суду м. Суми. В даній скарзі від 14.06.2024 року він просив зобов`язати прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_12 задовольнити його вищезазначене клопотання від 03.06.2024 року. Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 18.06.2024 року у справі № 591/6401/22 було відмовлено у відкритті провадження за його вищезазначеною апеляційною скаргою від 14.06.2024 року. Дану ухвалу постановила слідчий суддя Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_15 . Дану відмову у відкритті провадження за його вищезазначеною скаргою від 14.06.2024 року слідчий суддя Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_15 мотивує тим, що, на думку слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_15 , бездіяльність прокурора, яка полягає у незадоволенні клопотання потерпілого, не підлягає оскарженню. Вищезазначена думка слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_15 про те, що бездіяльність прокурора, яка полягає у незадоволенні клопотання потерпілого, не підлягає оскарженню, суперечить п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами ст. 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк. Згідно з ч. 1 ст. 220 КПК України клопотання потерпілого про виконання будь-яких процесуальних дій та у випадках, установлених цим Кодексом, прокурор зобов`язаний розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав. Тобто, відповідно до ч. 1 ст. 220 КПК України, в строк не більше трьох днів з моменту подання клопотання потерпілого прокурор не тільки зобов`язаний розглянути клопотання потерпілого, але й задовольнити за наявності відповідних підстав клопотання потерпілого в строк не більше трьох днів з моменту подання клопотання потерпілого. Відповідно до ч. 2 ст. 220 КПК України про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй. Отже, бездіяльність прокурора, яка полягає у незадоволенні клопотання потерпілого в строк не більше трьох днів з моменту подання клопотання потерпілого, оскаржується відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України. З вищезазначених підстав він звернувся до Сумського апеляційного суду з апеляційною скаргою на вищезазначену ухвалу слідчого судді від 18.06.2024 року. Ухвалою Сумського апеляційного суду від 04.09.2024 року у справі № 591/6401/22 було задоволено його вищезазначену апеляційну скаргу, скасовано вищезазначену ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 18.06.2024 року про відмову у відкритті провадження за його вищезазначеною скаргою від 14.06.2024 року та призначено новий розгляд в суді першої інстанції. Вищезазначена ухвала Сумського апеляційного суду мотивована тим, що він має право оскаржити в суді під час досудового розслідування рішення прокурора про відмову у задоволенні його клопотання про проведення особисто прокурором слідчих дій. В даній ухвалі Сумського апеляційного суду м. Суми зазначено наступне: "На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що викладені у скарзі ОСОБА_3 обставини дають йому право на оскарження під час досудового провадження в порядку п. 7 ч. 1 ст. 303 КПК рішення прокурора про відмову в задоволенні його клопотання про проведення особисто прокурором слідчих (розшукових) дій, так як він це убачає. " . За результатами нового розгляду його вищезазначеної скарги від 14.06.2024 року ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду міста Суми від 17.10.2024 року у справі № 591/6401/22 було зобов`язано уповноваженого в кримінальному провадженні № 0000366 прокурора Окружної прокуратури м. Суми розглянути та вирішити в порядку, передбаченому ст. 220 КПК України, його вищезазначене клопотання від 03.06.2024 року в межах заявлених ним вимог, в контексті наявності або відсутності підстав для проведення саме прокурором зазначених ним слідчих дій (одночасного допиту між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та слідчого експерименту з останнім за участю ОСОБА_3 ) . Постановою прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 від 22.10.2024 року йому було відмовлено у задоволенні його вищезазначеного клопотання від 03.06.2024 року про здійснення особисто прокурором Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 одночасного допиту його та ОСОБА_5 та проведення особисто прокурором Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 слідчого експерименту з ОСОБА_5 за його участю. Дану постанову він отримав 23.10.2024 року. У вищезазначеній постанові від 22.10.2024 року прокурор Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 пояснює відмову у задоволенні його вищезазначеного клопотання від 03.06.2024 року тим, що 13.09.2024 прокурором Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 . слідчому СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_10 було надано письмові вказівки у кримінальному провадженні № 0000366 з вимогою здійснення одночасного допиту його та ОСОБА_5 та проведення слідчого експерименту з ОСОБА_5 за його участю, а тому на думку прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 на даний час відсутні підстави для проведення слідчих дій особисто прокурором. Необхідно зазначити про те, що прокурор Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 надала вказівки від 10.05.2024 року слідчому Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_16 . Відповідно до даних вказівок слідчий зобов`язаний здійснити одночасний допит його та ОСОБА_5 та провести слідчий експеримент з ОСОБА_5 . Відповідно до даних вказівок слідчий зобов`язаний повідомити про виконання даних вказівок Окружну прокуратуру міста Суми до 03.06.2024 року. Він додає дані вказівки до даної скарги. Слід також додати, що прокурор Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 надала вказівки від 06.06.2024 року слідчому Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_16 . Відповідно до даних вказівок слідчий зобов`язаний здійснити одночасний допит його та ОСОБА_5 та провести слідчий експеримент з ОСОБА_5 . Відповідно до даних вказівок слідчий зобов`язаний повідомити про виконання даних вказівок Окружну прокуратуру міста Суми до 20.06.2024 року. Він додає дані вказівки до даної скарги. Тобто, до того, як прокурор ОСОБА_4 надала слідчому вказівки від 13.09.2024 року, прокурор ОСОБА_4 вже двічі надавала слідчому вказівки про проведення слідчих дій, але слідчий так і не виконав ці вказівки. Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.08.2024 року у справі № 592/8221/24 було задоволено його скаргу на бездіяльність заступника керівника Окружної прокуратури м. Суми ОСОБА_17 та було зобов`язано заступника керівника Окружної прокуратури м. Суми ОСОБА_17 встановити розумний строк для здійснення слідчим Сумського РУП ГУНП в Сумській області, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 0000366 від 16.03.2021 року за ч. 1 ст. 122 КК України, для здійснення одночасного допиту ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та для проведення слідчим Сумського РУП ГУНП в Сумській області слідчого експерименту з ОСОБА_5 та за участі ОСОБА_3 . Дану ухвалу він додає до даної скарги. На виконання вищезазначеної ухвали від 09.08.2024 року вказівками прокурора Окружної прокуратури м. Суми ОСОБА_17 від 15.08.2024 року було встановлено розумний строк до 15.10.2024 року для забезпечення здійснення одночасного допиту його та ОСОБА_5 та для проведення слідчим Сумського РУП ГУНП в Сумській області слідчого експерименту з ОСОБА_5 за його участі. Він додає дані вказівки до даної скарги. Слід також зазначити про те, що з 29.09.2021 року до 31.10.2024 року включно не було проведено жодної слідчої дії по кримінальному провадженню № 0000366 від 16.03.2021 року. Тобто більше трьох років та одного місяця не проводили слідчі дії по кримінальному провадженню № 0000366. Надання прокурором Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 13.09.2024 року вказівок слідчому про здійснення слідчим одночасного допиту його та ОСОБА_5 та про проведення слідчим одночасного допиту його та ОСОБА_5 за його участю, не є обґрунтуванням відмови у задоволенні його вищезазначеного клопотання від 03.06.2024 року, оскільки вищезазначені факти, а саме: те, що слідчі п`ять разів незаконно закривали кримінальне провадження № 0000366, те, що три слідчі були відведені від участі в кримінальному провадженні № 0000366 у зв`язку з обставинами, які викликають сумніви в неупередженості слідчих, те, що з 29.09.2021 року до сьогоднішнього для включно не було проведено жодної слідчої дії по кримінальному провадженню № 0000366, те, що слідчі не виконали та не виконують вищезазначені ухвали слідчих суддів від 09.02.2024 року, від 03.06.2022 року, від 28.04.2024 року, від 20.10.2024 року та від 13.03.2024 року, свідчать про те, що слідчі Сумського РУП ГУНП в Сумській області умисно не виконували, не виконують та не будуть виконувати вищезазначені ухвали слідчих суддів, якими були скасовані постанови про закриття кримінального провадження, умисно не здійснювали, не здійснюють та не будуть здійснювати одночасний допит його та ОСОБА_5 та умисно не проводили, не проводять та не будуть проводити слідчий експеримент з ОСОБА_5 за його участю і дану незаконну бездіяльність слідчі Сумського РУП ГУНП в Сумській області вчиняли, вчиняють та будуть вчиняти з метою незаконно залишити ОСОБА_5 на свободі. З огляду на вищезазначені обставини, не можна вважати, що після надання прокурором вказівок слідчому про проведення слідчих дій, слідчий буде проводити слідчі дії. Навіть незважаючи на п`ять вищезазначених ухвал слідчих суддів, якими було скасовано постанови про закриття кримінального провадження, і якими було зобов`язано слідчих проводити слідчі дії, у тому числі, одночасний допит його та ОСОБА_5 та слідчий експеримент з ОСОБА_5 за його участю, слідчі не провели жодної слідчої дії з 29.09.2021 року до 31.10.2024 року включно. Таким чином, слідчі не виконали вищезазначені п`ять ухвал слідчих суддів від 09.02.2022 року, 03.06.2022 року, 28.04.2023 року, 20.10.2023 року та 13.03.2024 року шляхом непроведения слідчих дій та закриття кримінального провадження. З огляду на вищезазначені факти, надання прокурором вказівок слідчому про проведення слідчих дій не є тією обставиною, після якої слідчий проведе слідчі дії. Таким чином, необґрунтованим буде витрачання часу на сподівання того, що слідчий проведе одночасний допит його та ОСОБА_5 та проведе слідчий експеримент з ОСОБА_5 за його участю. Крім того, з огляду на вищевикладене, необхідний випадок проведення всіх необхідних слідчих дій прокурором настав дуже давно, і прокурор був зобов`язаний провести всі необхідні слідчі дії задовго до подання ним 03.06.2024 року вищезазначеного клопотання від 03.06.2024 року. Отже, прокурор Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 зобов`язана у найкоротший термін здійснити одночасний допит його та ОСОБА_5 та провести слідчий експеримент з ОСОБА_5 за його участю. В даному кримінальному провадженні строк давності притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності закінчується 19.12.2025 року. Отже, оскільки сьогодні 31.10.2024 року, то до закінчення строку давності притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності залишилося 1 рік 1 місяць та 19 днів. Ст. 3 Конвенції вимагає, щоб органи державної влади проводили ефективне офіційне розслідування стверджуваного жорстокого поводження, здійсненого приватними особами,- це розслідування, в принципі, має бути здатним призвести до встановлення походження тілесних ушкоджень, а також до встановлення і покарання винних осіб. Таке розслідування має проводитися незалежно, оперативно та з розумною швидкістю. Потерпілий повинен мати можливість ефективно брати участь у розслідуванні (рішення ЄСПЛ від 12.11.2020 року у справі "Загубня та Табачкова проти України" , заява 60977/14, п. 47) . Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини. Таким чином, в даному кримінальному провадженні має значення кожен день. Таким чином, вищезазначена постанова прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 про відмову у задоволенні його вищезазначеного клопотання від 03.06.2024 року є незаконною та необґрунтованою. З огляду на вищезазначені обставини, зобов`язання слідчим суддею прокурора особисто провести слідчі дії в даному кримінальному провадженні є єдиним способом, який призведе до проведення слідчих дій в даному кримінальному провадженні та захисту його прав в даному кримінальному провадженні. Ч. 2 ст. 9 КПК України встановлено, що прокурор зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Отже, саме прокурор зобов`язаний обґрунтувати своє рішення, а не слідчий суддя замість прокурора. Згідно з ч. 2 ст. 36 КПК України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) дії в порядку, визначеному цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Ч. 1 ст. 94 КПК України встановлено, що прокурор за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Згідно з ч. 2 ст. 36 КПК України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений: 4) доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом; 7) скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих; 8) ініціювати перед керівником органу досудового розслідування питання про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування та призначення іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу, або у випадку неефективного досудового розслідування. Відповідно до ч. 2 ст. 36 КПК України прокурор здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням. Ст. 36 КПК України не містить жодного положення про те, що прокурор за власним бажанням здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням або має право здійснювати нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням. Отже, ст. 36 КПК України чітко вказує, які повноваження має прокурор, а не які права має прокурор, і чітко вказує, що прокурор здійснює свої повноваження в обов`язковому порядку, а не за власним бажанням. Отже, відповідно до ст. 36 КПК України здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням є обов`язком прокурора, а не правом прокурора, і таке здійснення не може відбуватися за власним бажанням прокурора. Також ст. 36 КПК України містить положення про те, як саме прокурор здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням: доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом; скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих; ініціювати перед керівником органу досудового розслідування питання про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування та призначення іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу, або у випадку неефективного досудового розслідування. Отже, відповідно до ст. 36 КПК України в необхідних випадках прокурор зобов`язаний особисто проводити слідчі дії. Наказ Генерального прокурора від 30.09.2021 року № 309 "Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженні" також не містить жодного положення про те, що прокурор за власним бажанням здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням та має право здійснювати нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням. Наказ Генерального прокурора від 30.09.2021 року № 309 "Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженні" містить положення, відповідно до яких прокурор зобов`язаний здійснювати всі свої повноваження, передбачені КПК України. Відповідно до п. 11 наказу Генерального прокурора від 30.09.2021 року № 309 "Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженні" прокурор, який здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні, зобов`язаний перевіряти упродовж 20 днів з моменту отримання копії постанови слідчого (дізнавача) про закриття кримінального провадження законність і обґрунтованість такого рішення, у тому числі повноту проведення досудового розслідування, скасовувати незаконні або необґрунтовані рішення слідчих, дізнавачів, ініціювати перед керівником органу досудового розслідування (дізнання) питання про відсторонення слідчого (детектива, дізнавача) від проведення досудового розслідування (дізнання) та призначення іншого слідчого (детектива, дізнавача) за наявності підстав, передбачених КПК України, для його відводу (самовідводу) або неефективного досудового розслідування (дізнання) , здійснювати інші повноваження, передбачені КПК України. Отже, відповідно до п. 11 наказу Генерального прокурора від 30.09.2021 року № 309 "Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженні" в необхідних випадках прокурор зобов`язаний особисто проводити слідчі дії. Помилковим тлумаченням ст. 36 КПК України, є тлумачення, відповідно до якого повноваження прокурора, які зазначені в ст. 36 КПК України, є правами прокурора, а не обов`язками прокурора, і прокурор здійснює свої повноваження, які зазначені в ст. 36 КПК України, за власним бажанням, а не в обов`язковому порядку. Іншими словами, вищезазначене помилкове тлумачення ст. 36 КПК України означає, що прокурор в кримінальному провадженні не зобов`язаний скасовувати незаконну та необґрунтовану постанову слідчого про закриття кримінального провадження, ініціювати перед керівником органу досудового розслідування питання про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування та призначення іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу, або у випадку неефективного досудового розслідування, в необхідних випадках особисто проводити слідчі дії, та здійснювати інші повноваження, які зазначені в ст. 36 КПК України. Іншими словами, вищезазначене помилкове тлумачення ст. 36 КПК України означає, що прокурор скасовує незаконну або необґрунтовану постанову слідчого про закриття кримінального провадження, ініціює перед керівником органу досудового розслідування питання про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування та призначення іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу, або у випадку неефективного досудового розслідування, в необхідних випадках особисто проводить слідчі дії, та здійснює свої інші повноваження, які зазначені в ст. 36 КПК України, тільки в тому випадку, якщо у прокурора є бажання скасувати незаконну та необґрунтовану постанову слідчого про закриття кримінального провадження, ініціювати перед керівником органу досудового розслідування питання про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування та призначення іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу, або у випадку неефективного досудового розслідування, в необхідних випадках особисто проводити слідчі дії, та здійснювати свої інші повноваження, які зазначені в ст. 36 КПК України. Отже, вищезазначене помилкове тлумачення ст. 36 КПК України означає, що: якщо у прокурора немає бажання скасовувати незаконну або необґрунтовану постанову слідчого про закриття кримінального провадження, то прокурор не скасовує незаконну або необґрунтовану постанову слідчого про закриття кримінального провадження; якщо у прокурора немає бажання ініціювати перед керівником органу досудового розслідування питання про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування та призначення іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, або у випадку неефективного досудового розслідування, то прокурор не ініціює перед керівником органу досудового розслідування питання про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування та призначення іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, або у випадку неефективного досудового розслідування; якщо у прокурора немає бажання особисто в необхідних випадках проводити слідчі дії, то прокурор не проводить особисто слідчі дії в необхідних випадках; якщо у прокурора немає бажання здійснювати свої інші повноваження, які зазначені в ст. 36 КПК України, то прокурор не здійснює свої інші повноваження, які зазначені в ст. 36 КПК України. Отже, вищезазначене помилкове тлумачення ст. 36 КПК України означає, що якщо у прокурора немає бажання скасовувати постанову слідчого про закриття кримінального провадження, то прокурор має право не читати постанову слідчого про закриття кримінального провадження. Іншими словами, вищезазначене помилкове тлумачення ст. 36 КПК України означає, що здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням є правом прокурора, а не обов`язком прокурора. Іншими словами, вищезазначене помилкове тлумачення ст. 36 КПК України означає, означає, що прокурор має право приходити на роботу та нічого не робити на роботі, та означає, що прокурор має право взагалі не приходити на роботу та отримувати заробітну плату за те, що прокурор нічого не робить на роботі або за те, що прокурор взагалі не приходить на роботу, оскільки повноваження прокурора, які зазначені в ст. 36 КПК України, є правами прокурора, а не обов`язками прокурора. Вищезазначене помилкове тлумачення ст. 36 КПК України, відповідно до якого повноваження прокурора, які зазначені в ст. 36 КПК України, є правами прокурора, а не обов`язками прокурора, і прокурор здійснює повноваження прокурора, які зазначені в ст. 36 КПК України, за власним бажанням, а не в обов`язковому порядку, суперечить не тільки ст. 36 КПК України, але й ст. ст. 2, 9, 91, 92, 94 КПК України, ст. 129-1 Конституції України, п. 11 наказу Генерального прокурора від 30.09.2021 року № 309 "Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженні" та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Відповідно до ч. 2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на прокурора. Ч. 1 ст. 94 КПК України встановлено, що прокурор за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Ч. 2 ст. 9 КПК України встановлено, що прокурор зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Відповідно до ст. 129 Конституції України до основних завдань судочинства відноситься обов`язковість судового рішення. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 21 КПК України ухвала суду, що набрала законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковою і підлягає безумовному виконанню на всій території України. Оскільки відповідно до ст. ст. 129, 129-1 Конституції України та ст. 21 КПК України судове рішення є обов`язковим до виконання, то судове рішення має бути ухвалене у разі задоволення скарги так, щоб судове рішення зобов`язувало ту чи іншу особу вчинити ті чи інші дії або скасувало те чи інше рішення особи. Тільки за таких обставин у разі задоволення скарги судове рішення вважається обов`язковим до виконання. Ухвала слідчого судді про зобов`язання прокурора особисто провести слідчі дії - це судове рішення, яке зобов`язує прямо прокурора особисто провести слідчі дії. Якщо ухвала слідчого судді не зобов`язує прямо прокурора особисто провести слідчі дії, то така ухвала слідчого судді не є судовим рішенням, яке зобов`язує прокурора особисто провести слідчі дії. Отже, ухвала слідчого судді про зобов`язання прокурора особисто провести слідчі дії має бути судовим рішенням в розумінні ст. ст. 129, 129-1 Конституції України та ст. 21 КПК України. Якщо ухвала слідчого судді зобов`язує прокурора вчинити на вибір прокурора одну з двох дій - або особисто провести слідчі дії або надати вказівки слідчому про проведення слідчих дій, то така ухвала слідчого судді не є ухвалою про зобов`язання прокурора особисто провести слідчі дії, а є ухвалою про зобов`язання прокурора вчинити на вибір прокурора одну з двох дій - або особисто провести слідчі дії або надати вказівки слідчому про проведення слідчих дій. Оскільки в його вищезазначеному клопотанні від 03.06.2024 року він не просив прокурора вчинити на вибір прокурора одну з двох дій - або особисто провести слідчі дії або надати вказівки слідчому про проведення слідчих дій, і оскільки в даній скарзі він не просив зобов`язати прокурора вчинити на вибір прокурора одну з двох дій - або особисто провести слідчі дії або надати вказівки слідчому про проведення слідчих дій, то за результатами розгляду даної скарги слідчий суддя не має права зобов`язати прокурора вчинити на вибір прокурора одну з двох дій - або особисто провести слідчі дії або надати вказівки слідчому про проведення слідчих дій. Слід також зазначити, що судове рішення, яким було задоволено скаргу, є обов`язковим до виконання при умові, якщо таке судове рішення мотивує особу виконати таке судове рішення. Іншими словами, таке судове рішення має бути судовим рішенням в розумінні ст. 382 КК України. Тобто таке судове рішення у разі умисного невиконання такого судового рішення особою, яку таким судовим рішенням було зобов`язано виконати таке судове рішення, має призвести до притягнення до кримінальної відповідальності такої особи. Саме кримінальна відповідальність за умисне невиконання особою судового рішення мотивує особу виконати судове рішення і дійсно робить судове рішення обов`язковим до виконання. Отже, якщо таке судове рішення не є судовим рішенням в розумінні ст. 382 КК України, то таке рішення не здатне призвести до виконання такого судового рішення, а тому таке судове рішення не захищає права особи та не може вважатися обов`язковим до виконання, що суперечить ст. 382 КК України, ст. ст. 129, 129-1 Конституції України та ст. 21 КПК України. Відповідно до ст. 36 КПК України у прокурора є повноваження особисто в необхідних випадках проводити слідчі дії та повноваження надавати вказівки слідчому про проведенням слідчих дій. Отже, відповідно до ст. 36 КПК України повноваження прокурора особисто в необхідних випадках проводити слідчі дії та повноваження прокурора надавати вказівки слідчому про проведення слідчих дій не є тотожними. Проведення слідчих дій означає, що та чи інша особа особисто проводить ті інші слідчі дії. Якщо ж вважати, що надання вказівок прокурором слідчому про проведення слідчих дій є проведенням слідчих дій, то в такому випадку прокурор Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 вже тричі здійснила одночасний допит його та ОСОБА_5 та один раз провела слідчий експеримент з ОСОБА_5 за його участю. Оскільки прокурор Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 тричі надала слідчому вказівки про здійснення одночасного допиту його та ОСОБА_5 та один раз надала вказівки про проведення слідчого експерименту з ОСОБА_5 за його участю. Оскільки одночасний допит його та ОСОБА_5 досі не здійснили, і оскільки слідчий експеримент з ОСОБА_5 за його участю досі не провели, то надання вказівок прокурором слідчому про проведенням слідчих дій не може вважатися проведенням слідчих дій. Таким чином, надання вказівок прокурором слідчому про проведенням слідчих дій є наданням вказівок прокурором слідчому про проведенням слідчих дій, а не проведенням слідчих дій. Отже, помилковим тлумаченням КПК України є тлумачення, відповідно до якого надання прокурором слідчому вказівок про проведення слідчих дій є проведенням слідчих дій. З огляду на вищезазначені обставини, чітко зрозуміло, що прокурор Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 довгий час вчиняла та продовжує вчиняти бездіяльність, яка полягає у нездійсненні одночасного допиту його та ОСОБА_5 та у непроведенні слідчого експерименту з ОСОБА_5 за його участі. З огляду на вищезазначені обставини, чітко зрозуміло, що прокурор Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 буде продовжувати весь час вчиняти бездіяльність, яка полягає у нездійсненні одночасного допиту його та ОСОБА_5 та у непроведенні слідчого експерименту з ОСОБА_5 за його участі, якщо слідчий суддя не зобов`яже прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 особисто здійснити одночасний допит його та ОСОБА_5 та провести особисто слідчий експеримент з ОСОБА_5 за його участю. З огляду на вищезазначені обставини, чітко зрозуміло, що після зобов`язання слідчим суддею прокурора здійснити на вибір прокурора одну з двох дій - або особисто провести слідчі дії або надати вказівки слідчому про проведення слідчих дій, прокурор обере надання вказівок слідчому про проведення слідчих дій, а не особисте проведення слідчих дій. Іншими словами, з огляду на вищезазначені обставини, ухвала слідчого про зобов`язання прокурора здійснити на вибір прокурора одну з двох дій - або особисто провести слідчі дії або надати вказівки слідчому про проведення слідчих дій, означає, що слідчий суддя надає дозвіл прокурору продовжувати бездіяльність, яка полягає у непроведенні слідчих дій. Отже, після надання прокурором вказівок слідчому про проведенням слідчих дій і умисного невиконання таких вказівок слідчим, ніхто не понесе кримінальну відповідальність за те, що не були проведені слідчі дії. Отже, в розумінні ст. 382 КК України, ст. ст. 129, 129-1 Конституції України та ст. 21 КПК України така ухвала не здатна призвести саме до проведення слідчих дій. Іншими словами, така ухвала надає не тільки дозвіл прокурору продовжувати вчиняти бездіяльність, яка полягає у непроведенні особисто прокурором слідчих дій, але й звільняє прокурора та слідчого від кримінальної відповідальності за умисне непроведення слідчих дій. Отже, помилковою думкою є думка, відповідно до якої для захисту його прав в даному кримінальному провадженні достатньо ухвали слідчого судді про зобов`язання прокурора здійснити на вибір прокурора одну з двох дій - або особисто провести слідчі дії або надати вказівки слідчому про проведення слідчих дій. Іншими словами, така думка означає, що для захисту його прав достатньо дозволу слідчого судді прокурору продовжувати бездіяльність, яка полягає у непроведенні особисто прокурором слідчих дій. Якщо скарга потерпілого на рішення прокурора про відмову у задоволенні клопотання потерпілого про проведення в необхідному випадку слідчих дій особисто прокурором, то зрозуміло, що за результатами розгляду такої скарги слідчий суддя не має права ухвалювати рішення про зобов`язання прокурора вчинити які-небудь інші дії, наприклад, надати слідчому вказівки про проведення слідчих дій. Якщо ж слідчий суддя ухвалить, за результатами розгляду такої скарги потерпілого, зобов`язати прокурора вчинити які-небудь інші дії, про які потерпілий не просив у своїй скарзі, то такою ухвалою слідчий суддя зобов`язує прокурора припинити бездіяльність прокурора, на яку ніхто не скаржився і яка є бездіяльністю прокурора, на думку слідчого судді. Іншими словами, така ухвала слідчого судді означає, що не потерпілий оскаржував в суді дії, рішення та бездіяльність прокурора, а слідчий суддя оскаржував в суді дії, рішення та бездіяльність прокурора. Слід зазначити про те, що, відповідно до КПК України, слідчий суддя не наділений правом оскаржувати в суді рішення, дії та бездіяльність прокурора, слідчого та дізнавача. Відповідно ст. 303 КПК України слідчий суддя не відноситься до осіб, які мають право подавати до суду скарги на рішення, дії та бездіяльність прокурора. Відповідно до ст. 303 КПК України умовою зобов`язання слідчим суддею прокурора вчинити ті чи інші дії є наявність скарги на ті чи інші дії, рішення чи бездіяльність прокурора, яка була подана особою, яка має право подавати скарги на ті чи інші дії, рішення чи бездіяльність прокурора. Отже, без наявності скарги на ті чи інші дії, рішення чи бездіяльність прокурора, яка була подана особою, яка має право подавати скарги на ті чи інші дії, рішення

чи бездіяльність прокурора, слідчий суддя не має права зобов`язати прокурора вчинити ті чи інші дії. Таким чином, слідчий суддя не має права виходити за межі вимог скарги потерпілого. Відповідно до ч. 1 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Згідно ч. 1 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики тільки Європейського суду з прав людини. КПК України не містить жодного положення про те, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Верховного Суду. Відповідно до ч. 3 ст. 9 КПК України закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу. Отже, відповідно до КПК України, слідчий суддя не має права застосовувати висновки, які викладені в постанові або постановах Верховного Суду. Крім того, висновки, які викладені в постановах Верховного Суду, не є законами України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод. Отже, висновки, які викладені в постановах Верховного Суду, жодним чином не можуть визначати, які права має людина і громадянин. Відповідно до ст. 6 Конституції України державна влада здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, а органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Верховний Суд відноситься до судової влади, а не до законодавчої. Верховний Суд не може брати на себе функції законодавчої влади. Відповідно до ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. Відповідно до ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів. Ст. 8 Конституції України містить наступне: "В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. " . Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене. Згідно зі ст. 64 Конституції України право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб не може бути обмежене. Офіційне тлумачення ч. 1 ст. 55 Конституції України та ст. 64 Конституції України викладено в Рішенні Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року. В Рішенні Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року зазначено наступне: "Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. " . Також в Рішенні Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року зазначено: "Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене. " . Офіційне тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України викладено в Рішенні Конституційного Суду України № 6-зп від 25.11.1995 року. В Рішенні Конституційного Суду України № 6-зп від 25.11.1995 року зазначено: "Ні стаття 55 Конституції України, ні глава 31-А Цивільного процесуального кодексу України не визначають, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлюють принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність. Тим самим створено механізм реалізації конституційного права особи на судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Звідси випливає, що Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод. " . Також в Рішенні Конституційного Суду України № 6-зп від 25.11.1995 року зазначено: "Частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді. " . В Рішенні Конституційного Суду України № 19-рп/2011 від 14.12.2011 року зазначено: "Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України) (254к/96-ВР) . Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією (254к/96-BP) і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. " . Згідно з ч. 1 ст. 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції. Верховний Суд не має повноваження здійснювати офіційне тлумачення Конституції України. Згідно з ч. 2 ст. 147 Конституції України діяльність Конституційного Суду України ґрунтується на принципах верховенства права, незалежності, колегіальності, гласності, обґрунтованості та обов`язковості ухвалених ним рішень і висновків. Відповідно до ст. 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Тобто відповідно до ст. 151-2 Конституції України суд не має право ухвалювати рішення, яке суперечить рішенням та висновкам Конституційного Суду України. Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження слідчий суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 4 ст. 9 КПК України у разі, якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Відповідно до ч. 1 ст. 56 КПК України протягом кримінального провадження потерпілий має право заявляти клопотання, оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність прокурора в порядку передбаченому цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 56 КПК України під час досудового розслідування потерпілий має право брати участь у слідчих (розшукових) та інших процесуальних діях, під час проведення яких ставити запитання, подавати свої зауваження та заперечення щодо порядку проведення дії, що заносяться до протоколу, а також знайомитися з протоколами слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, виконаних за його участі. Оскільки відповідно до ст. 36 КПК України у прокурора є повноваження проводити особисто в необхідних випадках слідчі дії, то відповідно до ст. 220 КПК України у потерпілого є право звернутися до прокурора з клопотанням про проведення в необхідному випадку особисто прокурором слідчих дій. Оскільки, відповідно до ст. 220 КПК України, у потерпілого є право звернутися до прокурора з клопотанням про проведення в необхідному випадку особисто прокурором слідчих дій, то, відповідно до ст. 303 КПК України, у потерпілого є право оскаржити в суді бездіяльність прокурора, яка полягає у незадоволенні клопотання потерпілого про проведення в необхідному випадку особисто прокурором слідчих дій та право оскаржити в суді рішення прокурора про відмову у задоволенні клопотання потерпілого про проведення в необхідному випадку особисто прокурором слідчих дій. Таким чином, право потерпілого на оскарження в суді бездіяльності прокурора, яка полягає у незадоволенні клопотання потерпілого про проведення в необхідному випадку особисто прокурором слідчих дій, та право потерпілого на оскарження в суді рішення прокурора про відмову у задоволенні клопотання потерпілого про проведення в необхідному випадку особисто прокурором слідчих дій, підтверджуються не тільки ст. 303 КПК України, але й ст. ст. 55, 64 Конституції України, Рішенням Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року та Рішенням Конституційного Суду України № 6-зп від 25.11.1995 року. Крім того, відповідно до вищезазначеної ухвали Сумського апеляційного суду від 04.09.2024 року, він має право оскаржити в суді рішення прокурора про відмову в задоволенні його вищезазначеного клопотання від 03.06.2024 року про проведення особисто прокурором слідчих дій і слідчий суддя має повноваження зобов`язати прокурора провести особисто слідчі дії. Відповідно до ч. 3 ст. 382 КК України умисне невиконання службовою особою, яка займає відповідальне чи особливо відповідальне становище, вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню службовою особою, яка займає відповідальне чи особливо відповідальне становище, караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років. Відповідно до примітки 2, яка зазначена в ст. 368 КК України, службовими особами, які займають відповідальне становище, у ст. ст. 368, 368-5, 369 та 382 цього Кодексу, є особи, зазначені у п. 1 примітки до ст. 364 цього Кодексу, посади яких згідно із ст. 6 Закону України "Про державну службу" належать до категорії "Б" , судді, прокурори, слідчі і дізнавачі, а також інші, крім зазначених у п. 3 примітки до цієї статті, керівники і заступники керівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх структурних підрозділів та одиниць. Відповідно до ч. 4 ст. 382 КК України умисне невиконання службовою особою рішення Конституційного Суду України та умисне недодержання нею висновку Конституційного Суду України - карається позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років. Таким чином, можна тільки мріяти про те, що рішення прокурора про відмову у задоволенні клопотання потерпілого про проведення в необхідному випадку особисто прокурором слідчих дій не оскаржується в суді. Таким чином, можна тільки мріяти про те, що слідчий суддя не має повноваження зобов`язати в необхідному випадку прокурора провести особисто слідчі дії. Мріяти можна, але тільки не у судовому рішенні. Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Згідно з ч. 2 ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 370 КПК України вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Відповідно до ухвали слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.10.2023 року у справі № 592/15028/23 однією з підстав скасування постанови від 19.09.2023 року про закриття кримінального провадження № 0000366 є те, що не було здійснено одночасного допиту його та ОСОБА_5 та не було проведено слідчого експерименту з ОСОБА_5 за його участі. Відповідно до ухвали слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.10.2023 року у справі № 592/15028/23 має бути здійснено одночасний допит його та ОСОБА_5 та має бути проведено слідчий експеримент з ОСОБА_5 за його участі. Відповідно до ч. 1 ст. 106 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з таких підстав: 1) умисне або внаслідок недбалості: а) незаконна відмова в доступі до правосуддя (у тому числі незаконна відмова в розгляді по суті позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги тощо) або інше істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію учасниками судового процесу наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків; б) не зазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору; г) порушення засад рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; 2) безпідставне затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом, зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення, несвоєчасне надання суддею копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень; 4) умисне або внаслідок грубої недбалості допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод або інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків. Відповідно до п. 7 ч. 9 ст. 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, є грубе порушення суддею закону, що підриває суспільну довіру до суду. Слід зазначити про те, що ст. 115 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" містить наступне: "1. Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади 2. Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені Вищою радою правосуддя (її відповідним органом) . " . З січня 2023 року почав працювати новий склад Вищої ради правосуддя. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржене рішення прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих дій. Відповідно до ч. 2 ст. 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування розглядаються не пізніше сімдесяти двох годин з моменту надходження відповідної скарги. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КПК України слідчий суддя відмовляє у відкритті провадження лише у разі, якщо скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, що не підлягає оскарженню. Згідно з ч. 6 ст. 304 КПК України ухвала про відмову у відкритті провадження може бути оскаржена в апеляційному порядку. Таким чином, якщо слідчий суддя відкриє провадження за скаргою на рішення прокурора, що не підлягає оскарженню, а потім відмовить у задоволенні такої скарги у зв`язку з тим, що скарга подана на рішення прокурора, що не підлягає оскарженню, то в такому випадку слідчий суддя незаконно відмовляє скаржнику в доступі до правосуддя, а саме: в доступі до суду апеляційної інстанції, оскільки в суді апеляційної інстанції може бути оскаржена саме ухвала слідчого судді про відмову у відкритті провадження, а не ухвала по суті. Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.05.2024 року у справі № 592/8221/24 було повернуто його скаргу на безцільність заступника керівника Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_17 . Дана ухвала мотивована тим, що скарги на рішення, дії або бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, а Окружна прокуратура міста Суми, на думку слідчого судді, є органом досудового розслідування, який не відноситься до територіальної юрисдикції Ковпаківського районного суду м. Суми, а тому, на думку слідчого судді, необхідно повернути його вищезазначену скаргу від 22.05.2024 року. Ухвалою Сумського апеляційного суду від 22.07.2024 року у справі № 592/8221/24 було скасовано вищезазначену ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.05.2024 року у справі № 592/8221/24. Дана ухвала Сумського апеляційного суду мотивована тим, що судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування здійснюється слідчим суддею суду першої інстанції, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування. Відповідно до вищезазначеної ухвали Сумського апеляційного суду його вищезазначена скарга на бездіяльність заступника керівника Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_17 має бути розглянута слідчим суддею саме Ковпаківського районного суду м. Суми, оскільки досудове розслідування кримінального провадження № 0000366 здійснюється Сумським РУП ГУНП в Сумській області, який знаходиться в межах територіальної юрисдикції Ковпаківського районного суду м. Суми. Відповідно ч. 1 ст. 114 КПК України для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку слідчий суддя має право встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом, з урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 115 КПК України при обчисленні строків днями не береться до уваги той день, від якого починається строк. У разі прийняття слідчим суддею антиконституційного, незаконного рішення за результатами розгляду даної скарги, він буде скаржитися до Вищої ради правосуддя та до Європейського суду з прав людини на підставі ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 2, 8, 9, 21, 36, 84, 86, 91, 92, 93, 94, 220, 223, 224, 240, 303, 615 КПК України, ст. 49 КК України, ст. ст. 55, 64, 92, 129-1, 151-2 Конституції України, ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Рішенням Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року, Рішенням Конституційного Суду України № 6-зп від 25.11.1995 року, п. 11 наказу Генерального прокурора від 30.09.2021 року № 309 "Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженні" , він просив слідчого суддю зобов`язати прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 особисто у найкоротший термін здійснити одночасний допит його та ОСОБА_5 та особисто у найкоротший термін провести слідчий експеримент з ОСОБА_5 за його участю. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ст. 114 КПК України, та з метою забезпечення виконання вимог завдань кримінального провадженні та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у разі задоволення даної скарги, він просив слідчого суддю встановити процесуальний строк для здійснення прокурором Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 одночасного допиту його та ОСОБА_5 та для проведення прокурором Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 слідчого експерименту з ОСОБА_5 за його участю (вхідний № 42075/24 від 01.11.2024 року) (а. п. 1-15) .

04.11.2024 року до початку судового засідання прокурор Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 надіслала на електронну пошту Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення на скаргу ОСОБА_3 , в якій вона зазначила про те, що СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000366 від 16.03.2021 року за ч. 1 ст. 122 КК України, де ОСОБА_3 визнаний потерпілим. До Ковпаківського районного суду м. Суми надійшла скарга ОСОБА_3 в порядку ст. 303 КПК України щодо зобов`язання проведення особисто старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурором Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 слідчих дій, а саме: одночасного допиту його, як потерпілого, та свідка ОСОБА_5 тощо. Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 КПК України кримінальні правопорушення, передбачені ст. 122 КК підслідні слідчим органів Національної поліції, які здійснюють по них досудове розслідування. Відповідно до ч. 1 ст. 218 КПК досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення. Слідчий органу Національної поліції - уповноважена в межах компетенції, передбаченої КПК України, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень (п. 17 ч. 1 ст. 3 КПК України) . Норми ст. 40 КПК України зазначають, що саме слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій. Також у ч. 2 ст. 40 КПК України перелічені повноваження слідчого при проведенні досудового розслідування. Слідчий уповноважений: 1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; 2) проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом; 3) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам (п. 4 ч. 2 ст. 40 виключено на підставі Закону № 1697-VII від 14.10.2014 року) ; 5) звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій; 6) повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру; 7) за результатами розслідування складати обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та подавати їх прокурору на затвердження; 8) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених ст. 284 цього Кодексу; 9) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про прокуратуру" на прокуратуру покладаються такі функції: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян. Згідно положень ст. 36 КПК України прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові та інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення прокурора. Прокурор здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням. Нею, як процесуальним керівником у кримінальному провадженні, неодноразово надавались письмові вказівки слідчому СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області. Таким чином, згідно положень КПК України, відповідальність за ефективність досудового розслідування покладена не на прокурора, а на орган досудового розслідування, тому сам факт нерозкриття злочину не може свідчити про неефективність процесуального керівництва. Повноваження прокурора щодо самостійного проведення слідчих дій є субсидіарними щодо відповідних повноважень слідчих органів досудового розслідування. Наявність у прокурора таких повноважень не означає, що у разі, коли слідчий не виконує відповідні слідчі дії, прокурор зобов`язаний виконувати їх замість слідчого. Роль прокурора в кримінальному процесі, як одного з представників сторони обвинувачення, відмінна від ролі слідчого та полягає в тому, що прокурор повинен забезпечити наявність достатніх та допустимих доказів для звернення до суду з обвинувальним актом, проте не зобов`язаний збирати докази замість слідчого. У будь-якому випадку самостійне здобуття доказів прокурорами не є їхнім службовим обов`язком, оскільки жодною нормою закону прокурор не зобов`язаний розкривати злочини. Крім того, вимоги скарги ОСОБА_3 про зобов`язання прокурора вчинити певні дії (провести одночасний допит потерпілого ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і слідчий експеримент з ОСОБА_5 з участю потерпілого ОСОБА_3 ) знаходяться поза межами процесуальних повноважень слідчого судді, визначених ст. 307 КПК України. Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові 14.02.2023 року у справі № 405/680/22 слідчий суддя не має повноважень визначати, яке саме рішення повинен прийняти слідчий або прокурор у конкретному випадку, оскільки таким чином суддя втрутиться в здійснення повноважень цих осіб і фактично прийме участь у діяльності сторони обвинувачення всупереч своїй ролі у кримінальному провадженні (ч. 3 ст. 22 КПК України) . Слідчий суддя не уповноважений керувати ходом досудового розслідування, а, отже, ці вимоги виходять за межі повноважень слідчого судді, визначених ст. ст. 303, 307 КПК України. Разом з тим, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законодавством. Тому скарга ОСОБА_3 на дії та бездіяльність прокурора Окружної прокуратури міста Суми непідсудна Ковпаківському районному суду м. Суми, оскільки Окружна прокуратура міста Суми знаходиться на території Зарічного району м. Суми. На підставі вищевикладеного, вона просила відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 (вхідний № Еп № 22247/24 від 04.2024 року) (а. п. 59, 60) .

В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_3 надав пояснення, аналогічні викладеним в скарзі. Він просив задовольнити скаргу у повному обсязі.

В судове засідання прокурор Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 не прибула. Про місце, дату та час судового засіданні була повідомлена належним чином. Її неприбуття не є перешкодою для розгляду скарги по суті, що у повній мірі узгоджується та не суперечить положенням ч. 3 ст. 306 КПК України (а. п. 58) .

Вислухавши скаргу потерпілого ОСОБА_3 , його пояснення, дослідивши документи та копії документів, які містяться в матеріалах судового провадження, враховуючи наявність судових рішень, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень в режимі повного доступу прихожу до наступного висновку.

Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.10.2024 року у справі № 592/16395/24, провадження № 1-кс/592/6711/24 скаргу потерпілого ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Окружної прокуратури м. Суми ОСОБА_18 , яка полягає у нездійсненні процесуальної дії по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0000366 від 16.03.2021 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, було задоволено частково. Було ухвалено зобов`язати прокурора Окружної прокуратури м. Суми ОСОБА_18 упродовж десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали організувати та провести одночасний допит потерпілого ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та слідчий експеримент з ОСОБА_5 з участю потерпілого ОСОБА_3 . Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає. Ухвала набрала законної сили 09.10.2024 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/122183966, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. п. 52, 53) .

Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.10.2024 року у справі № 592/17318/24, провадження № 1-кс/592/7112/24 скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора у кримінальному провадженні № 0000366 було задоволено частково. Було ухвалено зобов?язати прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_19 у продовж десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали організувати та провести одночасний допит потерпілого ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та слідчий експеримент з ОСОБА_5 за участю потерпілого ОСОБА_3 . В іншій частині скарги було ухвалено відмовити. Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її оголошення. Ухвала набрала законної сили 22.10.2024 року ( ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. п. 54, 55) .

Із змісту постанови про відмову в задоволенні клопотання від 22.10.2024 року вбачається, що прокурор Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 , розглянувши клопотання ОСОБА_3 щодо проведення слідчих дій у кримінальному провадженні № 0000366 від 16.03.2021 року, де його було визнано потерпілим, встановила наступне. СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000366 від 16.03.2021 року за ч. 1 ст. 122 КК України, де ОСОБА_3 був визнаний потерпілим. 22.10.2024 року до Окружної прокуратури міста Суми надійшла ухвала Зарічного районного суду м. Суми від 17.10.2024 року, якою було зобов`язано уповноваженого в кримінальному провадженні № 0000366 прокурора Окружної прокуратури міста Суми розглянути та вирішити в порядку ст. 220 КПК України клопотання ОСОБА_3 від 03.06.2024 року. Так, було встановлено, що до Окружної прокуратури міста Суми надійшло клопотання ОСОБА_3 про проведення слідчих дій особисто прокурором Окружної прокуратури міста Суми, а саме: одночасного допиту ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та слідчого експерименту за участі ОСОБА_5 . Відповідно до ч. 2 ст. 36 КПК України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений: 1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; 2) мати повний доступ до матеріалів, документів та інших відомостей, що стосуються досудового розслідування; 3) доручати органу досудового розслідування проведення досудового розслідування; 4) доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом; 5) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам (п. 6 ч. 2 ст. 36 було виключено на підставі Закону № 1697-VII від 14.10.2014 року) ; 7) скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих; 8) ініціювати перед керівником органу досудового розслідування питання про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування та призначення іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу, або у випадку неефективного досудового розслідування; 9) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження та продовження строків досудового розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; 10) погоджувати або відмовляти у погодженні клопотань слідчого до слідчого судді про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій у випадках, передбачених цим Кодексом, чи самостійно подавати слідчому судді такі клопотання; 11) повідомляти особі про підозру; 12) пред`являти цивільний позов в інтересах держави та громадян, які через фізичний стан чи матеріальне становище, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права, у порядку, передбаченому цим Кодексом та законом; 13) затверджувати чи відмовляти у затвердженні обвинувального акта, клопотань про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, вносити зміни до складеного слідчим обвинувального акта чи зазначених клопотань, самостійно складати обвинувальний акт чи зазначені клопотання; 14) звертатися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 15) підтримувати державне обвинувачення в суді, відмовлятися від підтримання державного обвинувачення, змінювати його або висувати додаткове обвинувачення у порядку, встановленому цим Кодексом; 16) погоджувати запит органу досудового розслідування про міжнародну правову допомогу, передання кримінального провадження або самостійно звертатися з таким клопотанням в порядку, встановленому цим Кодексом; 17) доручати органу досудового розслідування виконання запиту (доручення) компетентного органу іноземної держави про міжнародну правову допомогу або перейняття кримінального провадження, перевіряти повноту і законність проведення процесуальних дій, а також повноту, всебічність та об`єктивність розслідування у перейнятому кримінальному провадженні; 18) перевіряти перед направленням прокуророві вищого рівня документи органу досудового розслідування про видачу особи (екстрадицію) , повертати їх відповідному органу з письмовими вказівками, якщо такі документи необґрунтовані або не відповідають вимогам міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, чи законам України; 19) доручати органам досудового розслідування проведення розшуку і затримання осіб, які вчинили кримінальне правопорушення за межами України, виконання окремих процесуальних дій з метою видачі особи (екстрадиції) за запитом компетентного органу іноземної держави; 20) оскаржувати судові рішення в порядку, встановленому цим Кодексом; 21) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом. Враховуючи те, що 13.09.2024 року прокурором Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 . слідчому СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_10 було надано письмові вказівки у кримінальному провадженні № 0000366 з вимогою виконання вищевказаних слідчих дій, та в подальшому слідчим, тому на даний час відсутні підстави для проведення слідчих дій особисто прокурором. Відповідно до вимог ст. 220 КПК України клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника про виконання будь-яких процесуальних дій слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав. Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй. На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 110, 220 КПК України, постановив: 1. У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні № 0000366 особисто прокурором відмовити. 2. Про результати розгляду клопотання повідомити ОСОБА_3 та вручити йому копію постанови, а у разі неможливості вручення її з об`єктивних причин - надіслати на його адресу. 3. Вказана постанова та прийняте рішення можуть бути оскаржені відповідно ст. ст. 303, 304 КПК України. Прокурор Окружної прокуратури міста Суми, підпис, ОСОБА_13 (а. п. 28, 29) .

Згідно ч. 2 ст. 1 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

У відповідності до ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" № 1402-VIII від 02.06.2016 року (із змінами) , судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч. 6 ст. 13 в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року) ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) .

Отже, оскільки Закон України "Про судоустрій та статус суддів" № 1402-VIII від 02.06.2016 року (із змінами) є складовою частиною кримінального процесуального законодавства України, відтак висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, безумовно та імперативно враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У відповідності до ст. 21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону. Вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України. Кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Якщо інше не передбачено цим Кодексом, здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час кримінального провадження порушуються її права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України.

Отже, ст. 21 КПК України ґрунтується на положеннях ст. 55 Конституції України, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка закріплює право на справедливий суд, що виступає невід`ємною складовою принципу верховенства права. В аспекті кримінального провадження першорядним призначенням ст. 6 Конвенції є забезпечення справедливого розгляду саме судом, але це не означає, що дія цієї статті не поширюється на провадження до початку судового розгляду. Справедливість судового розгляду, швидше за все, серйозно постраждає через те, що на досудовій стадії згадані вимоги не були дотримані, тому вимоги ст. 6, особливо викладені в ч. 3, також можуть мати значення і до моменту, коли справу буде передано до суду (рішення ЄСПЛ у справі "Imbrioscia v. Switzerland" , § 36, від 24.11.1993 року, "Shabelnik v. Ukraine" , § 53, від 19.02.2009 року) . Згідно ч. 1 ст. 21 КПК України кожному гарантується не тільки справедливе вирішення справи, але й справедливий її розгляд. Тому слід мати на увазі, що відповідно до ч. 1 ст. 21 КПК України вимога справедливості стосується не тільки підсумкового процесуального результату, але й самого процесу судового розгляду, прийняття проміжних процесуальних рішень (ухвал) тощо. Конституційний Суд України в рішенні № 3-рп/2003 від 30.01.2003 року відзначив, що "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах" (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини) ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) .

Справедливість у кримінально-процесуальному контексті тісно пов`язана з засадою верховенства права (ст. 8 КПК України) і, зокрема, означає, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Усі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України" (п. 4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 року) ( ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Умовами справедливого розгляду справи є дотримання розумних строків (ст. 28 КПК України) , розгляд справи незалежним і неупередженим судом (гарантією незалежності та неупередженості суду є інститут відводів, § 6 КПК України) , створеним на підставі закону (ч. 1 ст. 21 КПК України, рішення ЄСПЛ у справі "Findlay v. the United Kingdom" , від 25.02.1997 року, у справі "Salov v. Ukraine" , §§ 80-86, від 06.09.2005 року, п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 19-рп/2004 від 01.12.2004 року ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) .

Тому слід зауважити, що розгляд справи з порушенням встановлених ч. 1 ст. 21 КПК України умов порушує право людини на доступ до правосуддя, може потягти за собою скасування відповідного рішення (ухвали) вищестоящим судом, бути підставою для визнання Європейським Судом з прав людини фактів порушень з боку держави Україна Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Кожна особа, питання про права й обов`язки якої вирішуються у кримінальному провадженні, має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується її прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом (ч. 3 ст. 21 КПК України) . Тому слід зробити висновок, що відповідне право має не тільки підозрюваний чи обвинувачений, а будь-яка особа, яка бере участь у кримінальному провадженні, зокрема заявник (наприклад, при оскарженні бездіяльності слідчого, прокурора яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення - ч. 1 ст. 303 КПК України) , потерпілий, власник тимчасово вилученого майна тощо. Згідно п. п. 3, 5 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого, крім випадків, передбачених ст. 381 КПК України (спрощене провадження щодо кримінальних проступків) або за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.

Згідно ч. 4 ст. 21 КПК України будь-яка особа під час здійснення кримінального провадження має право звернутися до інших засобів правового захисту, якщо під час кримінального провадження порушуються її права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України. Йдеться, насамперед, про звернення до Європейського Суду з прав людини, інших міжнародних судових і правоохоронних установ (Інтерполу, правозахисних організацій тощо) , якщо особа вважає, що під час кримінального провадження порушуються її права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України. У зв`язку з цим слід мати на увазі, що правило про обов`язковість вичерпання всіх національних засобів захисту як умова звернення до Європейського Суду застосовується останнім без зайвого формалізму. Такі засоби на час подій повинні бути ефективними як теоретично, так і практично: бути доступними, здатними забезпечити виправлення завданої шкоди, відкривати ймовірні перспективи успіху. Так, серед іншого, правило не застосовується у випадках: 1) коли доведено, що в адміністративній практиці повторюються дії, несумісні з Конвенцією, а офіційні органи держави ставляться до цього толерантно, таким чином роблячи будь-яке провадження даремним чи неефективним (рішення ЄСПЛ у справі "Aksoy v. Turkey" , § 52, від 18.12.1996 року) ; 2) якщо у конкретній ситуації вимога до заявника щодо вичерпання національних засобів захисту на практиці була б нерозумною і становила б непропорційну перешкоду для здійснення ним права на подання індивідуальної заяви до Європейського Суду (рішення ЄСПЛ у справі "Veriter v. France, § 27, від 14.10.2010 року; у справі "Gaglione and Others v. Italy" , § 22, від 21.12.2010 року) ; 3) суперечності у судовій практиці вищого судового органу, внаслідок чого звернення до нього втрачає свій "ефективний" характер (рішення ЄСПЛ у справі "Ferreira Alves v. Portugal (№ 6) " , § § 28-29, від 13.04.2010 року) .

У відповідності до ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції) , а судового провадження - суд. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. Кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи або щодо кримінального правопорушення, вчиненого стосовно малолітньої або неповнолітньої особи, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово (ч. 4 ст. 28 із змінами, внесеними згідно із Законом № 1256-IX від 18.02.2021 року) . Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите. Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом (ч. 6 ст. 28 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2213-VIII від 16.11.2017 року) .

Дана стаття ґрунтується на положеннях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, на нормах її ст. 6. Засада розумності строків закріплена й у ст. 5 Конвенції - щодо тривалості розгляду судом питання про затримання особи. Окрім того, ч. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року стосується права особи при розгляді будь-якого пред`явленого їй кримінального обвинувачення бути судимою без невиправданої затримки, а його ст. 9 вказує на необхідність термінової доставки затриманої особи до судді, її право на судовий розгляд питання про затримання протягом розумного строку, право на невідкладний розгляд питання про законність затримання в порядку судового контролю за затриманням. Вимога щодо розумності строків є однією зі складових справедливого судового розгляду. Вона має на меті уникнення невизначеності становища підозрюваної чи обвинуваченої особи, які перебувають під тягарем звинувачення, уникнення надмірної тривалості обмежень їхніх прав, а також забезпечення ефективності правосуддя. Ч. 1 ст. 28 КПК дає визначення оцінному поняттю "розумний строк" - це строк, об`єктивно необхідний для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Разом із тим вказуються і певні формалізовані часові рамки для визначення розумності строку: він не може перевищувати встановлені КПК України строки виконання відповідних процесуальних дій чи прийняття процесуальних рішень. Розумність строку означає відсутність зволікання, максимально можливу швидкість виконання відповідних процедур, але не на шкоду належному здійсненню кримінального провадження. Ч. 2 ст. 28 КПК України визначає суб`єктів, відповідальних за реалізацію даної засади. Ч. 3 ст. 28 КПК України указує фактори, які необхідно враховувати при визначенні розумності строків кримінального провадження. Вони сформульовані на основі практики Європейського Суду з прав людини (рішення ЄСПЛ у справі "Bugayov v. Ukraine" , від 29.05.2008 року, у справі "Yurij Ivanov v. Ukraine" , від 14.12.2006 pоку, у справі "Lavents v. Latvia" , від 28.11.2002 року, у справі "N.B. v. Ukraine" , § 40, від 03.04.2008 pоку) . 1) Складність кримінального провадження. Вона може бути пов`язана як з питаннями фактів, так і з юридичними аспектами, та зумовлена, окрім перелічених у п. 1 ч. 3 ст. 28 КПК України, ще й такими чинниками: об`єднання і виділення кримінальних проваджень, вступ інших осіб у кримінальне провадження тощо. 2) Поведінка учасників кримінального провадження. Причиною порушення розумних строків не можуть визнаватися: максимальне використання підозрюваним, обвинуваченим всіх засобів захисту, передбачених законодавством, відмова від співробітництва з владою, яке могло б призвести до їх засудження (рішення ЄСПЛ у справі "Eckle v. Federal Republic of Germany" , § 82, від 15.07.1982 pоку, у справі "Silin v. Ukraine" , § 29, від 13.07.2006 року) . Вони зобов`язані лише демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що безпосередньо їх стосуються, утримуватися від використання прийомів із затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань (рішення ЄСПЛ у справі "Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" , § 35, від 07.07.1989 року) . Здебільшого Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що суди не мають права посилатися на затягування судового провадження учасниками, оскільки вони самі мають у своєму арсеналі важелі впливу на них. Наприклад, йдеться про можливість суддів України накладати на учасників провадження адміністративні та кримінальні санкції (рішення ЄСПЛ у справі "Silin v. Ukraine" , від 13.07.2006 року) . Проте, визначаючи розумність строків, необхідно виключати ті періоди, коли підозрюваний чи обвинувачений сприяли подовженню тривалості провадження, затягували його. 3) Спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. Зокрема, йдеться про активність та ретельність органів влади. Проявами порушень розумних строків тут є: витрати часу на процедури формального характеру, позбавлені значущості для досягнення цілей розслідування; нездійснення контролю за строками проведення експертиз; нерегулярне призначення судових засідань; призначення судових засідань з великими інтервалами; затягування при переданні або пересиланні кримінального провадження з одного суду в інший; невжиття судом заходів для дисциплінування сторін у провадженні, свідків, експертів; повторне направлення матеріалів кримінального провадження на новий судовий розгляд тощо. Завантаженість державних органів не може бути підставою для виправдання відступів від засади розумності строків. Держава зобов`язана організувати роботу правоохоронної системи таким чином, щоб дотримуватися цієї засади. 4) Іншим виробленим практикою Європейського суду з прав людини фактором є важливість справи для заявника. Ч. 4 ст. 28 КПК України встановлює пріоритет у часі для кримінального провадження стосовно особи, яка тримається під вартою, та неповнолітнього - щодо них провадження має бути здійснено невідкладно, а в суді розглянуто першочергово. Цей припис, зокрема, зумовлений згаданою вище важливістю справи для заявника. Обмеження такого основоположного права людини як права на свободу вимагає від уповноважених органів особливої старанності у швидкому розслідуванні (рішення ЄСПЛ у справі "Yurtayev v. Ukraine" , § 37, від 31.01.2006 року) . Вимога розумності стосується тривалості як певних процедур, так і в цілому кримінального провадження чи окремих його стадій. Тривалість кримінального розгляду, яка береться до уваги при визначенні її розумності, починається з моменту, коли має місце офіційне повідомлення особи компетентним органом державної влади про наявність підозри, що цією особою вчинено кримінально каране діяння, чи з моменту затримання особи за підозрою у вчиненні злочину чи допиту її як підозрюваного (навіть допиту особи як свідка, якщо з протоколу допиту вбачається, що на момент допиту слідчий уже підозрював допитуваного у причетності до конкретного злочину) залежно від того, яка з указаних подій сталася раніше. Закінчується тривалість у день, коли виноситься рішення по суті обвинувачення, в тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. При цьому період розгляду кримінальної справи не ділиться на стадії досудового слідства та судового розгляду й аналізується з точки зору його розумності в цілому (лист Верховного Суду України від 25.01.2006 року № 1-5/45 "Щодо розумних строків розгляду справ" ) . Стосовно досудового розслідування Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/2003 від 30.01.2003 року вказав, що поняття "розумний строк досудового слідства" є оцінним, тобто таким, що визначається у кожному конкретному випадку з огляду на сукупність усіх обставин вчинення і розслідування злочину (злочинів) . Визначення розумного строку досудового слідства залежить від багатьох факторів, включаючи обсяг і складність справи, кількість слідчих дій, число потерпілих та свідків, необхідність проведення експертиз та отримання висновків тощо. Але за будь-яких обставин строк досудового слідства не повинен перевищувати меж необхідності. Досудове слідство повинно бути закінчено у кожній справі без порушення права на справедливий судовий розгляд і права на ефективний засіб захисту, що передбачено ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (абз. 7, 8 п. 8) ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) . Граничні строки досудового розслідування визначені ст. 219 КПК України, яка встановлює не тільки звичайні строки, але й загальні строки, в межах яких можливе продовження звичайних (§ 4 гл. 24 КПК України) . При цьому точкою відліку зазначених строків називається повідомлення особи про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (гл. 22 КПК України) . Ст. 219 КПК України передбачає можливість зупинення кримінального провадження, що означає зупинення перебігу строків. Закінчення досудового розслідування відбувається, коли прокурор закриває кримінальне провадження або звертається до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності чи з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру (ст. 283 КПК України) . Обґрунтованість тривалості запобіжних заходів, зокрема тримання під вартою, слід визначати з урахуванням ст. ст. 12, 177, 178, 183 КПК України. Відсутність чи зникнення достатніх підстав для застосування таких заходів робить їх необґрунтованими, що виключає розумність відповідних строків (рішення ЄСПЛ у справі "Labita v. Italy" , від 06.04.2000 року, у справі "Nikolov v . Bulgaria" , § 82, від 30.01.2003 року, у справі "Mamedova v. Russia" , від 01.06.2006 року, у справі "Tkachov v. Ukraine" , від 13.12.2007 року, у справі "Kucheruk v. Ukraine" , від 06.09.2007 року) . Ч. 5 ст. 28 КПК України у зв`язку з наведеним вище закріплює право кожного, або щоб обвинувачення щодо нього в най- коротший строк стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите. Органи, уповноважені здійснювати кримінальне провадження, мають сумлінно докладати максимальних зусиль для найшвидшого досягнення однієї з двох наведених цілей. Гарантією виконання слідчим, прокурором вимог КПК України щодо розумності строків досудового розслідування виступають положення ст. 308 КПК України щодо оскарження недотримання розумних строків. Щодо судового розгляду КПК України не називає чітко визначених граничних строків. Згідно ст. 318 КПК України, судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку. Вимога розумності строків поширюється на провадження в усіх інстанціях. Оскільки Європейський суд з прав людини автономно тлумачить термін "кримінальне обвинувачення" , гарантії ст. 6 Конвенції щодо розумності строків охоплюють не тільки розгляд порушень, які за класифікацією національного права є кримінальними, але й усі процедури, які суд теж відносить до обсягу поняття "кримінальне обвинувачення" . Точкою відліку строку тут може бути критерій настання ситуації, що істотно вплинула на становище підозрюваної особи (рішення ЄСПЛ у справі "Eckle v. Germany" , § 73, від 15.07.1982 року, у справі "Salov v. Ukraine" , § 65, від 06.09.2005 року) .

Згідно ст. 103 КПК України процесуальні дії під час кримінального провадження можуть фіксуватися: 1) у протоколі; 2) на носії інформації, на якому за допомогою технічних засобів зафіксовані процесуальні дії; 3) у журналі судового засідання.

Зважаючи на відсутність прямого вичерпного визначення цього поняття у КПК України, під процесуальними діями слід розуміти будь-які дії, які вчиняються учасниками кримінального провадження (п. 25 ч. 1 ст. 3 КПК України) у межах прав і повноважень, наданих їм кримінальним процесуальним законом. Ст. 103 КПК України передбачені форми фіксації процесуальних дій під час кримінального провадження. Дії, які передують кримінальному провадженню, повинні фіксуватися у передбаченій законом формі лише у випадках, прямо зазначених у КПК України (імперативна норма щодо обов`язкової реєстрації заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення (ч. 4 ст. 214 КПК України) , огляд місця події зі складанням відповідного протоколу (ч. 3 ст. 214, ст. 237 КПК України) тощо. Оскільки, згідно ч. 1 ст. 103 КПК України, процесуальні дії під час кримінального провадження можуть фіксуватися у формах протоколу, журналу судового засідання тощо, слід зробити висновок про те, що вибір конкретної форми фіксації процесуальної дії здійснюється на розсуд особи, яка проводить цю дію, за винятком випадків, коли КПК України у відповідній спеціальній статті прямо встановлює конкретну форму її фіксації: протокол (наприклад ст. ст. 237, 239 КПК України) , повне фіксування судового розгляду технічними засобами (ст. 343 КПК України) тощо. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 103 КПК України, за відсутності прямої вказівки у КПК України процесуальні дії можуть і не фіксуватися у вигляді протоколу тощо. Так, наприклад, згідно ст. 111 КПК України, процесуальною дією у кримінальному провадженні є повідомлення. Вимоги фіксації зазначеної процесуальної дії ст. 111 КПК України не містить. Тому очевидно, що складати окремий протокол чи іншим чином фіксувати направлення повідомлення немає жодного сенсу. При цьому слід мати на увазі, що, згідно ч. 1 ст. 107 КПК України, за клопотанням учасників процесуальної дії застосування технічних засобів фіксування є обов`язковим. Законом може бути передбачено як обов`язкова одночасна фіксація кримінального провадження у кількох формах: наприклад, шляхом одночасного ведення журналу судового засідання (ст. 108 КПК України) та повного фіксування судового розгляду технічними засобами (ст. 343 КПК України) тощо. Оскільки фіксування кримінального провадження у передбаченій КПК України формі є важливою гарантією проти зловживань своїми правами осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, зокрема, проти фальсифікації доказів, судам (слідчим суддям) слід гостро реагувати на порушення норм КПК України щодо фіксації процесуальних дій під час досудового розслідування, зокрема, з`ясовувати причини зазначених порушень і за наявності відповідних підстав - визнавати докази, отримані у ході відповідних процесуальних дій, недопустимими, здобутими незаконним шляхом, тощо.

Відповідно до ст. 110 КПК України процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Судове рішення приймається у формі ухвали, постанови або вироку, які мають відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 369, 371-374 цього Кодексу (ч. 2 ст. 110 із змінами, внесеними згідно із Законом № 192-VIII від 12.02.2015 року) . Рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає це за необхідне ( ч. 3 ст. 110 із змінами, внесеними згідно із Законом № 720-IX від 17.06.2020 року) . Обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу. Постанова слідчого, дізнавача, прокурора складається з: 1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце і час прийняття постанови; прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову; 2) мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу; 3) резолютивної частини, яка повинна містити відомості про: зміст прийнятого процесуального рішення; місце та час (строки) його виконання; особу, якій належить виконати постанову; можливість та порядок оскарження постанови ( ч. 5 ст. 110 із змінами, внесеними згідно із Законом № 720-IX від 17.06.2020 року) . Постанова слідчого, дізнавача, прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення. У разі необхідності постанова слідчого, прокурора виготовляється в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису службової особи, яка прийняла відповідне процесуальне рішення, або створюється з використанням Інформаційно-комунікаційної системи досудового розслідування відповідно до ст. 106-1 цього Кодексу (ч. 6 ст. 110 доповнено абзацом другим згідно із Законом № 2137-IX від 15.03.2022 року) (ч. 6 ст. 110 із змінами, внесеними згідно із Законом № 720-IX від 17.06.2020 року) . Постанова слідчого, дізнавача, прокурора, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов`язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується (ч. 7 ст. 110 із змінами, внесеними згідно із Законом № 720-IX від 17.06.2020 року) .

Оскільки інше прямо не зазначено в КПК України, процесуальні рішення особами, зазначеними у ч. 1 ст. 110 КПК України можуть бути прийняті як самостійно, так і за ініціативою учасників кримінального провадження. Згідно ч. 3 ст. 110 КПК України рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Це положення є категоричним і не містить виключень, вказівок на можливість прийняття рішення зазначеними особами в інших формах. Тому положення ч. 3 ст. 110 КПК України про те, що постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне, слід розуміти так, що прокурор, слідчий приймають процесуальне рішення у випадках, коли це прямо вимагається КПК України або вони визнають прийняття процесуального рішення необхідним. Необхідним є прийняття процесуального рішення у формі постанови, зокрема за наслідками розгляду клопотань осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, в тому числі з метою гарантії їх права на оскарження відповідного рішення слідчому судді, суду. Про прийняття такого рішення особа має бути повідомлена (ст. ст. 111, 112 КПК України) . При цьому направлення особі повідомлення не звільняє слідчого чи прокурора у передбачених КПК України випадках вручити цій особі копію відповідної постанови. Особливості ведення реєстру досудового розслідування встановлюються положенням про порядок ведення ЄРДР, затвердженим наказом Генерального прокурора України від 17.08.2012 року № 69. Слід зауважити на тому, що хоча, згідно ч. 2 ст. 220 КПК України, слідчим, прокурором у разі повної або часткової відмови в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй, це не виключає обов`язку слідчого, прокурора винести на підставі ч. 3 ст. 110 КПК України відповідну постанову і у разі задоволення клопотання, зокрема, для забезпечення прав зацікавлених осіб на її оскарження (наприклад, у разі задоволення клопотання підозрюваного про закриття кримінального провадження (ч. 5 ст. 284 КПК України) , тощо) . Процесуальне рішення слідчого, прокурора повинно бути викладене з урахуванням вимог, встановлених ч. ч. 5-7 ст. 110 КПК України. Невиконання цих вимог особою, яка склала відповідну постанову, є підставою для її скасування слідчим суддею, судом у випадках, передбачених законом. Положення ч. 7 ст. 110 КПК України про обов`язковість виконання відповідної постанови слідчого чи прокурора фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується, слід розуміти з урахуванням положень КПК України, які встановлюють можливість і порядок оскарження відповідних рішень слідчого і прокурора (ст. 303 КПК України тощо) . Тому оскарження постанови прокурора, слідчого до суду, слідчого судді, не можна вважати невиконанням приписів ч. 7 ст. 110 КПК України. При цьому слід мати на увазі, що, згідно ч. 1 ст. 305 КПК України подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування не зупиняє виконання рішення чи дію слідчого, прокурора.

Згідно ст. 113 КПК України процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії. Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 113 КПК України процесуальні строки поділяються на 1) встановлені законом і 2) прокурором, слідчим суддею або судом відповідно до закону, тобто в межах, передбачених кримінальним процесуальним законом. Зі змісту ч. 1 ст. 113 КПК України можна зробити висновок про те, що строки є обов`язковими виключно для учасників кримінального провадження, тобто осіб, зазначених у п. 25 ч. 1 ст. 3 КПК України, які в межах зазначених строків мають право або зобов`язані 1) приймати процесуальні рішення чи 2) вчиняти процесуальні дії. Процесуальним рішенням є волевиявлення учасника кримінального процесу, яке спрямоване на створення, припинення або зміну прав і обов`язків відповідних осіб у межах конкретного кримінального провадження. Якщо інше прямо не зазначено в КПК України, пропущення відповідного процесуального строку тягне за собою неможливість вчинення відповідної процесуальної дії та/або її незаконність. Незаконність такого рішення та/або процесуальної дії встановлюється законом або визнається судом (слідчим суддею) за їх власною ініціативою (у випадках, передбачених кримінальним процесуальним законом) або на підставі скарги зацікавленої особи. Положення ч. 2 ст. 113 КПК України слід розуміти з урахуванням вимог ст. 28 КПК України про вчинення процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень у строки, що є об`єктивно необхідними для вчинення процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Тому, згідно ч. 2 ст. 113 КПК України, усі процесуальні дії чи рішення мають бути виконані не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням КПК України, проте без невиправданої затримки. Отже, якщо існує об`єктивна можливість виконати процесуальну дію чи рішення у строки, більш стислі, ніж передбачені законом, учасники кримінального провадження мають реалізовувати таку можливість.

Відповідно до ст. 114 КПК України для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку слідчий суддя, суд має право встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом, з урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження. Будь-які строки, що встановлюються прокурором, слідчим суддею або судом, не можуть перевищувати меж граничного строку, передбаченого цим Кодексом, та мають бути такими, що дають достатньо часу для вчинення відповідних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень та не перешкоджають реалізації права на захист. Судові справи щодо спорів, що випливають з факту окупації чи правопорушень, пов`язаних з окупацією, відносяться до окремої категорії справ, які розглядаються за відповідними процесуальними нормами з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" . Справа визнається такою, що пов`язана з окупацією, вмотивованою ухвалою судді. У разі участі в справі іноземного елемента судові доручення, повістки та інші судові документи вручаються не пізніше ніж за 15 діб до початку процесуальної дії. Якщо в справах, пов`язаних з окупацією, стороною кримінального провадження або цивільним відповідачем є іноземний суб`єкт державної власності, включаючи його органи, установи чи організації, або іноземна юридична особа, передбачена ч. 2 ст. 96-4 КК України, зносини здійснюються через посольство або постійне представництво (ст. 114 доповнено ч. 3 згідно із Законом № 1207-VII від 15.04.2014 року) .

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 114 КПК України правом встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого КПК України, з урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження, наділений 1) слідчий суддя або 2) суд виключно 3) для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку. Розумний строк визначається судом (слідчим суддею) з урахуванням положень ст. 28 КПК України (строк, об`єктивно необхідний у конкретних обставинах для вчинення процесуальної дії/прийняття рішення в межах граничних строків, передбачених КПК України) і встановлюється виключно щодо сторін кримінального провадження. Окремо слід вказати на те, що, оскільки, згідно ст. 115 КПК України, строки поділяються на встановлені годинами, днями та місяцями, а перебіг цих строків не є тотожним, відтак відповідні строки слід встановлювати в "одиницях" , встановлених КПК України (наприклад, якщо граничні строки встановлено КПК України у днях, відтак їх не можна встановлювати годинами: з процесуальної точки зору 72 години не тотожні 3 добам) , бо в інакшому випадку це може призвести до порушень прав учасників кримінального провадження (наприклад, права затриманого на захист) . У ч. 2 ст. 114 КПК України конкретизуються вимоги щодо розумності строків. Окрім того, що відповідний строк 1) не може перевищувати меж граничного строку, передбаченого КПК України, та 2) є об`єктивно необхідним з урахуванням конкретної ситуації, строки, що встановлюються прокурором, слідчим суддею або судом, мають бути такими, що 3) дають достатньо часу для вчинення відповідних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень (визначення процесуального рішення - ст. 113 КПК України, визначення процесуальної дії - ст. 103 КПК України) та 4) не перешкоджають реалізації права на захист. Достатність часу є оцінним поняттям і визначається з урахуванням процесуального статусу відповідного учасника кримінального провадження, складності кримінального провадження, обсягу та специфіки передбачуваної процесуальної дії тощо. В будь-якому випадку відповідний строк не повинен перешкоджати реалізації права особи на захист, тобто не створювати об`єктивної неможливості для сторони захисту реалізувати свої права або скористатися наданими законом повноваженнями.

Із змісту п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК України вбачається, що терміни, що їх вжито в цьому Кодексі, якщо немає окремих вказівок, мають таке значення: сторони кримінального провадження - з боку обвинувачення: слідчий, дізнавач, керівник органу досудового розслідування, керівник органу дізнання, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом; з боку захисту: підозрюваний, особа, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю, обвинувачений (підсудний) , засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники (п. 19 ч. 1 ст. 3 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2617-VIII від 22.11.2018 року; в редакції Закону № 2462-IX від 27.07.2022 року) .

Із змісту п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України вбачається, що прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений: доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом.

Діяльність органів досудового слідства й дізнання щодо розслідування злочинів передбачає різноманітні дії, що врегульовані кримінально-процесуальним законом. У зв`язку з цим, їх називають процесуальними. Незалежно від їх безпосередніх завдань, ці дії загалом спрямовані на забезпечення повного, усебічного й об`єктивного розслідування обставин вчиненого суспільно небезпечного діяння. Активний пошуковий характер процесу розслідування, що пов`язаний зі збиранням, перевіркою, оцінюванням і використанням доказів, зумовлює виконання слідчим комплексу процесуальних дій. КПК України містить поняття, зокрема: "слідчі дії" , "процесуальні дії" , "інші процесуальні дії" , однак усі вони мають єдине спрямування - виконання завдань кримінального судочинства. Ці поняття, на перший погляд, схожі між собою, проте детальний аналіз виявляє низку відмінних рис. Слідчим діям приділено більше уваги законодавця, зокрема, надано їх вичерпний перелік, детально регламентовано порядок їх проведення тощо. Водночас не цілком регламентовано, які ж дії належать до процесуальних і який порядок їх проведення тощо. Пріоритетне значення під час доказування у кримінальному процесі відводять саме слідчим діям, натомість іншим процесуальним діям як способам доказування необґрунтовано приділяють другорядну роль. При цьому слід розуміти їхні спільні ознаки та відмінності, ознаки, що характеризують кожну з них як окремий та самостійний елемент кримінально-процесуальної діяльності. Діяльність слідчого у процесі розслідування злочинів передбачає нерозривне поєднання всіх різновидів дій, узгоджених у межах системи, що спрямована на виконання завдань кримінального судочинства. Під час розслідування злочину слідчий здійснює: 1) процесуальні дії - усі передбачені кримінально-процесуальним законодавством заходи; 2) слідчі дії, що виконують функції збирання, дослідження, оцінювання й використання доказів; 3) розшукові заходи; 4) організаційні заходи, що спрямовані на забезпечення проведення процесуальних, слідчих і розшукових дій. Слідчі дії посідають у структурі діяльності слідчого особливе місце, оскільки саме через їх провадження відбувається збирання, перевірка та оцінювання доказової інформації. Є всі підстави стверджувати, що всі інші дії, які виконує слідчий під час досудового слідства, безпосередньо не спрямовані на здійснення функцій доказування, а створюють необхідні умови для провадження основних слідчих дій, пов`язаних з отриманням доказової інформації. Отже, процес збирання доказів не зводиться лише до проведення слідчих і судових дій. Деякі помилково серед способів збирання доказів та їх процесуальних джерел на один рівень зі слідчими діями виносять провадження процесуальних дій. Вірним буде до засобів доказування відносити такі дії процесуального та непроцесуального характеру: 1) процесуальні дії; 2) слідчі дії; 3) непроцесуальні дії; 4) оперативно-розшукові дії; 5) розшукові дії. Одержання та перевірку доказів здебільшого здійснюють шляхом проведення слідчих дій, проте існує певна кількість процесуальних дій, що також спрямовані на одержання та перевірку доказів у справі. Для прикладу, витребування характеристики з місця проживання, навчання або роботи обвинуваченого має на меті встановити обставини, що характеризують його особу; витребування довідки про наявність в обвинуваченого певних захворювань тощо. Підвищений науковий інтерес до слідчих дій, як способів збирання доказів та особливостей їх провадження зумовив виникнення різних підходів до розуміння їх сутності та правової природи, ознак, видів, класифікацій, особливостей проведення тощо. Зазначене перешкоджає формуванню уніфікованого підходу до розуміння слідчих дій, значною мірою ускладнює це завдання. У широкому значенні слідчими діями вважають усі процесуальні дії слідчого, які він учиняє під час розслідування конкретної кримінальної справи. У вузькому значенні - лише ті дії, що спрямовані на безпосереднє виконання завдань доказування. Деякі розширюють обсяг слідчих дій, визначаючи такими, крім тих, що мають на меті збирання та фіксацію доказів, ще й такі процесуальні дії, мета яких - притягнення як обвинуваченого, обрання запобіжного заходу, визнання особи цивільним позивачем або цивільним відповідачем у кримінальній справі. Аналізуючи поняття слідчих дій, можна зробити висновок про те, що процесуальні дії вважають слідчими не тому, що їх здійснюють слідчі, а тому, що вони спрямовані на виявлення слідів. У цьому розумінні такі процесуальні акти, як порушення кримінальної справи, застосування запобіжного заходу, пред`явлення обвинувачення тощо, не належать до слідчих дій. Називати всі процесуальні дії слідчого слідчими недоцільно, оскільки останні мають сувору, детально розроблену процесуальну форму та забезпечені можливістю застосування державного примусу. Цією ознакою не володіють, тому не є слідчими діями, такі способи збирання доказів, як витребування та прийняття наданих предметів і документів й інші процесуальні дії. Слід вміти виявляти ознаки, за якими різняться слідчі та процесуальні дії, враховуючи детальну характеристику кожної з цих дій, аналізуючи їхні відмінності. Таким чином, процесуальні дії співвідносяться зі слідчими діями, як ціле і частина. Процесуальні дії охоплюють усі передбачені кримінально-процесуальним законодавством заходи, проте відрізняються від слідчих за метою, колом уповноважених суб`єктів і порядком провадження, отримуваними результатами тощо. Слідчі дії слід відмежовувати від процесуальних, обґрунтовуючи тим, що: 1) метою слідчих дій є збирання та перевірка доказів, тобто вони слугують одержанню саме доказів, натомість усі інші інформаційні дії здійснюють з метою доказування і також створюють "фактичні дані" , проте доказами вони не є; 2) результатом слідчих дій фіксуються та співвідносяться із закріпленим у законі видом джерел доказів протоколи слідчих і судових дій. Тому віднесення до категорії слідчих певних дій, що втілюють рішення слідчого й утворюють у зв`язку з цим певні етапи розслідування, є недоцільним. Наприклад, притягнення особи як обвинуваченого протоколами, які були б джерелами доказів, не оформлює та не містить відомостей про факти. Досудове розслідування вимагає від слідчого проведення процесуальних дій, що відрізняються від слідчих і спрямовані на: 1) регулювання перебігу розслідування та його закінчення; 2) забезпечення дотримання та реалізації прав і законних інтересів учасників процесу; 3) оформлення прийнятих слідчим процесуальних рішень тощо. Таким чином, процесуальні дії, на відміну від слідчих, не є засобом реалізації завдань доказування, а лише створюють необхідні умови розслідування кримінальної справи. Хоча деякі процесуальні дії спрямовані на отримання доказів і можуть доповнити систему слідчих дій. До них можна віднести такі: 1) затримання підозрюваного; 2) одержання зразків для порівняльного дослідження; 3) перевірка показань на місці. Тут важливо мати на увазі, що при затриманні підозрюваного, наприклад, коли його дії пов`язані з безпосереднім виявленням ознак злочину, підстави, час і місце затримання набувають доказового значення. Отримуючи зразки, тобто ототожнюючи ознаки об`єкта або його частин з речовим доказом, слідчий одержує нову інформацію, яку потім використовує для встановлення істини. Основним способом збирання, дослідження та використання доказів є слідчі дії, однак існують додаткові процесуальні способи, що також спрямовані на збирання доказів, проте характеризуються обмеженою правовою регламентацією та менш активною діяльністю слідчого. Для прикладу, слідчому (суду) варто застосовувати передбачені у ст. 66 КПК України процесуальні дії у випадках, коли для розслідування кримінальної справи встановлення місцезнаходження предметів і документів не має доказового значення, відсутні підстави побоювання за їх збереження, а також слідчий переконаний у добровільності здійснення таких процесуальних дій без застосування заходів примусу. Якщо ж у слідчого є підстави вважати, що необхідні йому предмети й документи може бути знищено чи втрачено, існує можливість протидії, з тактичних міркувань для їх отримання він має застосовувати такі слідчі дії, як огляд, виїмку або обшук. Очевидно, що певна різниця між слідчими та процесуальними діями все ж таки є. Можливо визначити ознаки, за якими вони різняться. До ознак, які розмежовують слідчі дії від процесуальних, належать: 1) детальна регламентація в законі процесуального порядку проведення слідчих дій, на відміну від процесуальних дій; 2) слідчі дії здійснюють лише вповноважені державні органи, а процесуальні можуть здійснювати учасники кримінального процесу; 3) слідчі дії спрямовані на одержання та перевірку доказів, а процесуальні дії не мають такої мети; 4) на відміну від процесуальних, слідчим діям характерний процесуальний примус (наприклад, допит підозрюваного, під час якого здійснюють втручання в його особисте життя та життя його родичів; обшук, виїмка, освідування) ; 5) під час здійснення слідчих дій можливе обмеження конституційних та інших прав і законних інтересів громадян, процесуальні ж дії спрямовані на захист цих прав. До критеріїв розмежування слідчих і процесуальних дій відносять такі: 1) слідчі дії мають підвищений рівень правової регламентації, порівняно з процесуальними; 2) мета процесуальних дій - досягнення завдань кримінального судочинства, згідно зі ст. 2 КПК України, а слідчі дії безпосередньо спрямовані на збирання, дослідження й використання доказів, з метою встановлення істини у кримінальній справі; 3) процесуальні дії (прийняття явки з повинною, відібрання пояснень від громадян чи посадових осіб тощо) може бути здійснено як до порушення кримінальної справи, так і в процесі досудового слідства; слідчі дії, крім установлених законодавством винятків, застосовують лише після порушення кримінальної справи за наявності правових і фактичних підстав; 4) слідчі дії проводять лише слідчий та уповноважені службові особи, які несуть підвищену відповідальність за їх законне і своєчасне проведення. Процесуальні дії можуть реалізовувати як уповноважені службові особи (слідчий, дізнавач, оперативний працівник) , так і інші учасники кримінального процесу (підозрюваний, обвинувачений, їх захисники, потерпілий та його представник, свідок, цивільний позивач, цивільний відповідач, їх представники та інші учасники кримінального судочинства) ; 5) процесуальне закріплення перебігу та результатів слідчої дії відбувається у суворо регламентованій кримінально-процесуальним законодавством формі - протоколі слідчої дії, а в разі застосування технічних засобів фіксації - відповідних носіях інформації. Закріплення перебігу й результатів процесуальної дії знаходить своє відображення в різноманітних процесуальних документах: постанові, результатах виконання доручення на проведення оперативно-розшукових заходів, складення опису майна при накладенні на нього арешту тощо; 6) протокол слідчої дії відображає багатосторонні правовідносини, оскільки до провадження слідчих дій можуть залучати підозрюваного, обвинуваченого, свідка, потерпілого, спеціаліста, експерта, перекладача, понятих тощо. Форми закріплення інших процесуальних дій (постанова, доручення, клопотання тощо) виражають одностороннє волевиявлення суб`єкта розслідування, що може бути підставою для виникнення розвитку, зміни або припинення правовідносин. На основі дослідження норм кримінального процесуального законодавства й аналізу слідчої практики можливо визначити основні критерії відмежування процесуальних дій від слідчих дій: 1) процесуальні дії переважно не мають процесуальної регламентації, слідчі дії мають процесуальну регламентацію в законі; 2) процесуальні дії забезпечують дотримання прав і законних інтересів учасників процесу, слідчі дії обмежують права та законні інтереси учасників процесу (деякі дії вчиняють за згодою судді або санкцією прокурора) ; 3) процесуальні дії проводять на всіх стадіях кримінального процесу, слідчі дії проводять після порушення кримінальної справи (за винятком огляду місця події та зняття інформації з каналів зв`язку) у межах досудового слідства за наявності правових і фактичних підстав та під час розслідування нововиявлених обставин; 4) процесуальні дії не містять процесуального примусу, слідчі дії здійснюють за допомогою процесуального примусу; 5) процесуальні дії безпосередньо не спрямовані на забезпечення процесу доказування, слідчі дії спрямовані на збирання, перевірку доказової інформації; 6) процесуальні дії створюють необхідні умови для провадження основних слідчих дій, що пов`язані з отриманням доказової інформації, слідчі дії є основними способами реалізації завдань доказування; 7) процесуальні дії здійснюють усі учасники процесу, слідчі дії здійснюють лише слідчий та вповноважені державні органи й посадові особи; 8) процесуальні дії характеризуються опосередкованою діяльністю слідчого (надати документи, провести ревізію, виконати доручення) , слідчі дії характеризуються безпосередньою активною та самостійною діяльністю слідчого; 9) процесуальні дії не передбачають застосування технічних засобів (їх результати фіксують у постанові, дорученні, клопотанні тощо) , слідчі дії обов`язково фіксують у протоколі проведення слідчої дії або на технічних носіях інформації. Оскільки відмінність між слідчими та процесуальними діями безумовно є виникає об`єктивна необхідність посилення їхньої законодавчої регламентації. Тому необхідно, передусім, визначити критерії розмежування слідчих і процесуальних дій, поняття та види процесуальних дій, умови та процесуальний порядок їх проведення.

Крім того, п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України передбачає, що прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений, зокрема доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом. На перший погляд особисте проведення прокурором слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій є лише одним з проявів нагляду за додержанням законів у формі процесуального керівництва, проте дане повноваження має ознаки, більше притаманні функції розслідування кримінальних правопорушень, аніж нагляду за додержанням законів, а тому в окремих ситуаціях обсяг реалізації прокурором таких повноважень може повністю заміняти діяльність дізнавача чи слідчого у кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування, що робить його ключовим в питанні безпосередньої участі прокурора під час здійснення як дізнання, так і досудового розслідування в цілому. Кримінальний процесуальний закон хоча і наділяє прокурора процесуальною можливістю особисто проводити слідчі (розшукові) та інші процесуальні дії в порядку, визначеному КПК України, проте використання ним такого повноваження обмежується встановленою законодавчою умовою - "в необхідних випадках" . Така законодавча конструкція "прокурорських повноважень" породжує низку питань: "Які випадки слід вважати необхідними для проведення слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій особисто прокурором?" , "Ким визначається така необхідність?" , "Які її критерії?" або ж "Який обсяг проведених прокурором слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій в рамках конкретного розслідування є достатнім задля запобігання підміни ним функції досудового розслідування?" . Законодавець не уточнює, в яких самих випадках прокурор повинен прийняти таке рішення, проте … можна стверджувати, що прокурор особисто проводить слідчі (розшукові) дії тільки у випадку їх особливої складності або значущості для відповідного кримінального провадження. Дійсно, зміст поняття "необхідні випадки" попри його вживаність у КПК України не лише у ст. 36 КПК України, а й, наприклад, у ст. 530 КПК України, в кримінальному процесуальному законодавстві не розкривається, не наводяться як перелік таких "випадків" , так критеріїв їх оцінки. Хоча КПК України і оперує поняттями "особлива складність провадження" та "виняткова складність провадження" , однак вони застосовуються щодо окремих інститутів кримінального процесуального права (ч. 4 ст. 294 КПК України) , а не в цілому щодо випадків проведення прокурором слідчих та процесуальних дій. Відповідно дане поняття є оцінним в кожному конкретному випадку і, вочевидь, таку "оцінку" законодавець покладає на суб`єкта, уповноваженого на застосування кримінальної процесуальної норми. Засади кримінального провадження та інші норми КПК України покладають на прокурорів обов`язок здійснювати досудове розслідування у кримінальних провадженнях. Фактично прокурор перетворився на слідчого, а слідчий на його помічника. За змістом відповідних статей нового КПК України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, знаходиться вже "поруч і разом зі слідчим" . Але ж на прокурора під час проведення дізнання (як і досудового слідства) обов`язку проводити розслідування закон все ж не покладає. Положення ст. ст. 2, 9, 22, 25, 28 КПК України є нормативним орієнтиром для прокурора при визначенні того, чи є конкретний випадок необхідним для особистого проведення ним слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій. Варто звернути увагу на те, що законодавець, наділяючи прокурора-процесуального керівника даним повноваженням, не мав на меті надання відповідній процесуальній особі можливості проводити розслідування замість слідчого/дізнавача. Тому безпосереднє проведення розслідування прокурором шляхом використання даного повноваження без участі у ньому слідчого/дізнавача нівелюватиме роль прокурора у кримінальному провадженні, як особи уповноваженої на виконання наглядової функції. При цьому проведення прокурором, навіть переважної більшості слідчих (розшукових) та процесуальних дій, ніж слідчий/дізнавач у конкретному кримінальному провадженні, при існуванні випадків, що об`єктивно виправдовуватимуть необхідність їх проведення, не може вважатися підміною органу досудового розслідування, не суперечить завданням кримінального провадження та не применшує його процесуальний статус. Ст. 300 КПК України визначено, які слідчі (розшукові) дії дозволяються виконувати під час досудового розслідування кримінальних проступків. У той же час, не всі з перелічених у даній нормі дій уповноважений виконувати прокурор. Так, прокурор не наділений повноваженнями проводити негласні слідчі (розшукові) дії. Щодо проведення "гласних" слідчих (розшукових) дій, то кримінальний процесуальний закон не забороняє прокурору під час дізнання проводити їх в тих межах, що і дізнавачу. Водночас ч. 3 ст. 214, ст. 300 КПК України встановлює конкретний перелік слідчих (розшукових) та процесуальний дій, проведення яких дозволяється для з`ясування обставин вчинення кримінального проступку до моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Вочевидь, в силу положень ч. 1 ст. 37 КПК України прокурор під час дізнання на проведення таких дій не уповноважений. Слід звернути увагу на неоднозначність у правовому регулюванні щодо процесуальної можливості прокурора призначити під час дізнання судову експертизу. Так, ч. 1 ст. 242 КПК України наділяє прокурора відповідними повноваженнями. У той же час, відповідно до нормативних приписів ч. 1 ст. 7-1 Закону України "Про судову експертизу" підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою, якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб. З цього вбачається, що "рішення прокурора" серед переліку зазначених підстав відсутнє. Аналогічною є проблематика щодо отримання прокурором під час дізнання висновку спеціаліста (по суті норми ч. 2 ст. 7-1 даного Закону та ч. 2 ст. 71 КПК України суперечать між собою в частині щодо залучення спеціаліста для надання висновку) . При явній конкуренції правових норм, у даному випадку прокурор після його визначення керівником органу прокуратури в порядку ч. 1 ст. 37 КПК України уповноважений під час проведення дізнання забезпечувати проведення судових експертиз та досліджень з отриманням висновку спеціаліста шляхом особистого прийняття рішення. Це ґрунтується на положеннях ч. 3 ст. 9 КПК України, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу.

Враховуючи вищезазначене, прихожу до наступного висновку.

Ст. 114 КПК України не є тією нормою, яка регламентує порядок подання та розгляду клопотання про встановлення процесуальних строків, оскільки вказана норма передбачає лише право, а не обов`язок слідчого судді, суду встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом, для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження розумного строку прийняття процесуального рішення чи вчинення процесуальної дії, а не проведення слідчих (розшукових) дій, передбачених главою 20 цього Кодексу. Норми чинного КПК України, які регламентують забезпечення судового контролю під час досудового розслідування, взагалі не передбачають вирішення слідчим суддею питання щодо встановлення процесуальних строків для проведення слідчих (розшукових) дій, для яких цим Кодексом не встановлені граничні строки.

Більш того, як прямо передбачено ч. 2 ст. 28 КПК України, проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, а слідчий суддя лише в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції. Цією ж нормою (ч. 6) передбачено, що потерпілий має право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом. Нормами глави 20 КПК України не встановлені строки для проведення слідчих (розшукових) дій, тобто дій, спрямованих на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Разом з тим, як встановлено ст. 308 КПК України, у разі недотримання розумних строків під час досудового розслідування, потерпілий має право оскаржити прокурору вищого рівня недотримання розумних строків слідчим або прокурором. Прокурор вищого рівня, відповідно до вимог ч. 2 ст. 308 КПК України, зобов`язаний розглянути скаргу протягом трьох днів після її подання і в разі наявності підстав для її задоволення надати відповідному прокурору обов`язкові для виконання вказівки щодо строків вчинення певних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень.

Таким чином, під час кримінального провадження саме кожна процесуальна дія або саме процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки, а не слідча дія, які не є тотожними поняттями, в силу ч. 1 ст. 28 КПК України.

У відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений в необхідних випадках особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом.

Отже, на думку слідчого судді, прокурор особисто проводить слідчі (розшукові) дії тільки у випадку їх особливої складності або значущості для відповідного кримінального провадження. При цьому ані суд, ані слідчий суддя, ані будь-яка інша особа не уповноважена необхідність такого випадку, бо це є виключною компетенцію прокурора, його дискреційними повноваженнями.

Крім того, на думку слідчого судді, потерпілий ОСОБА_3 , в даному випадку, не є стороною кримінального провадження, з урахуванням положень п. 19 ч. 1 ст. 3, ст. 340, ст. 477 КПК України, а слідчий суддя має право встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого КПК України, з урахуванням обставин, встановлених під час кримінального провадження, для забезпечення виконання вимог розумного строку лише сторонами кримінального провадження, в силу ч. 1 ст. 114 КПК України.

Отже, оскільки саме прокурор уповноважений визначати необхідність випадків особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом, а не будь-яка особа (п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України) , оскільки під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки (ч. 1 ст. 28 КПК України) , при цьому законодавець не передбачає такої самої вимоги до виконання слідчої дії, яка не є тотожним поняттям процесуальної дії, оскільки потерпілий ОСОБА_3 , в даному випадку, не є стороною кримінального провадження, оскільки потерпілий ОСОБА_3 не надав слідчому судді жодних відомостей про те, чи були виконані ухвала слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.10.2024 року у справі № 592/16395/24, провадження № 1-кс/592/6711/24, ухвала слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.10.2024 року у справі № 592/17318/24, провадження № 1-кс/592/7112/24, оскільки, на думку слідчого судді, постанова прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 від 22.10.2024 року про відмову в задоволенні клопотання не є вмотивованою, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 220 КПК України, відтак прихожу до висновку про те, що скаргу потерпілого ОСОБА_3 на постанову прокурора про відмову у задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних (розшукових) дій, слід задовольнити частково, постанову прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 про відмову в задоволенні клопотання від 22.10.2024 року слід скасувати, а в задоволенні решти вимог слід відмовити за передчасністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 28, 36, 114, 303, 307, 375, 376, 532, 533 КПК України, -

У Х В А Л И В :

Скаргу потерпілого ОСОБА_3 на постанову прокурора про відмову у задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних (розшукових) дій, задовольнити частково.

Постанову прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_4 про відмову в задоволенні клопотання від 22.10.2024 року скасувати.

В задоволенні решти вимог відмовити за передчасністю.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на постанову прокурора про відмову у задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних (розшукових) дій оскарженню не підлягає.

Ухвала слідчого судді, яка не може бути оскаржена, набирає законної сили з моменту її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1