ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року

м. Київ

справа № 526/997/23

провадження № 51-7521км23

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 на вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 19 липня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 9 листопада 2023 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Білки Довбиського району Житомирської області, зареєстрованої в АДРЕСА_1 ), жительки АДРЕСА_2 ,

засудженої за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст оскаржених судових рішень

За вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 19 липня 2023 року, залишеним без змін 9 листопада 2023 року Полтавським апеляційним судом, ОСОБА_7 було засуджено до покарання у виді штрафу: за ч. 3 ст. 358 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу - у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн; за ч. 4 ст. 358 КК - у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, а на підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим їй було остаточно визначено захід примусу - штраф у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав ОСОБА_7 винуватою в підробленні офіційних документів, які видаються та посвідчуються підприємством і суб`єктом державної реєстрації прав, повторно, з метою їх використання, а також у використанні підроблених документів за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, упродовж серпня - вересня 2021 року ОСОБА_7 підробила договір оренди належної ОСОБА_6 земельної ділянки площею 2,6147 га, розташованої в межах Краснолуцької сільської ради Миргородського району Полтавської області. Зокрема, ОСОБА_7 власноруч зазначила неправдиві дату укладення договору (1 січня 2012 року) та його реєстраційний номер, поставила підпис від імені службової особи державного органу у сфері земельних ресурсів ОСОБА_8 з метою використання цього підробленого офіційного документа для реєстрації права користування вказаною ділянкою на строк до 31 грудня 2031 року Селянським фермерським господарством «Нива» (далі - СФГ), що належить родині засудженої.

Крім того, 28 вересня 2021 року близько 14:00 у приміщенні Гадяцької міської ради на АДРЕСА_3 ОСОБА_7 підробила заяву № 48139615 про державну реєстрацію речового права на згадану земельну ділянку, склавши й підписавши документ від імені голови СФГ ОСОБА_9 . У цей же день засуджена передала таку заяву адміністраторові Центру надання адміністративних послуг ОСОБА_10 для реєстрації права СФГ користування земельною ділянкою ОСОБА_6 .

Унаслідок дій ОСОБА_7 на підставі підроблених нею документів 30 вересня 2021 року державний реєстратор виконавчого комітету Гадяцької міської ради ОСОБА_11 внесла відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

За змістом касаційної скарги з доповненнями до неї потерпілий ОСОБА_6 просить скасувати вирок й ухвалу стосовно ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК. Аргументуючи заявлену вимогу, скаржник твердить, що вирок незаконний, а згадка в ньому про наявність додаткової угоди до договору оренди порушує право потерпілого розпоряджатися земельною ділянкою. Також, на думку ОСОБА_6 , місцевий суд неправомірно застосував правила ч. 3 ст. 349 КПК і розглянув справу за скороченою процедурою, залишивши поза увагою нещирі визнання вини та каяття засудженої, котра уникнула відповідальності. Вважає, що суд апеляційної інстанції не зважив на допущені порушення і, не повідомивши про здійснення провадження в режимі відеоконференції, перешкодив потерпілій стороні брати участь в апеляційному розгляді.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду.

Засуджена ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_6 поінформували Суд про можливість здійснення касаційного провадження без їх участі.

Позиції учасників судового провадження

У суді касаційної інстанції прокурор вважав касаційну скаргу необґрунтованою, а судові рішення стосовно ОСОБА_7 - законними, і просив залишити їх без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження й доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Суд касаційної інстанції уповноважений скасувати оспорювані рішення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК у разі допущення судами попередніх інстанцій таких процесуальних порушень, які в розумінні ст. 412 вказаного Кодексу є істотними.

У цій справі при здійсненні судового та апеляційного провадження вимоги КПК істотно не було порушено, а доводи в касаційній скарзі про протилежне й незаконність оспорюваних рішень не можна визнати прийнятними.

За матеріалами справи, суд першої інстанції розглянув її за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 КПК. Як убачається з даних, зафіксованих на технічних носіях інформації в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, ніхто з учасників судового провадження, у тому числі ОСОБА_6 , не заперечував проти скороченого порядку дослідження доказів, обмеження судового слідства допитом обвинуваченої, потерпілого та перевіркою відомостей, котрі характеризують особу ОСОБА_7 . При цьому остання всупереч твердженням у касаційній скарзі повністю визнала свою провину в підробленні офіційних документів та їх використанні, надала суду показання щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень.

З огляду на викладене в суду не було процесуальних перешкод, які би унеможливлювали застосування правил ч. 3 ст. 349 КПК. Що стосується посилань у поданій скарзі на штучне визнання вини ОСОБА_7 та нещирість її каяття, то така оцінка потерпілого є його суб`єктивним сприйняттям ставлення засудженої до вчиненого, а тому не може слугувати підставою для висновку про істотне порушення згаданої норми права.

Також є неспроможними аргументи скаржника про незаконність вироку через згадку в ньому про додаткову угоду до договору оренди і порушення цим права ОСОБА_6 розпоряджатися земельною ділянкою. Наведена позиція потерпілого перебуває поза зв`язком із положеннями розділу IVКПК. Судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 було проведено з додержанням ст. 337 вказаного Кодексу в межах висунутого обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, яке суд визнав доведеним. Ухвалюючи вирок, суд вирішив питання, передбачені ст. 368 КПК. Саме собою відображення у вироку змісту наданих учасниками провадження показань, у яких ідеться і про додаткову угоду, не означає встановлення тих чи інших фактів у юридичному аспекті та не утворює преюдиції.

Крім того, є необґрунтованими доводи автора скарги про уникнення ОСОБА_7 кримінальної відповідальності. Навпаки, у цьому кримінальному провадженні суд ухвалив обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_7 і призначив засудженій покарання. Аргументів про неправильне застосування норм матеріального права при кваліфікації суспільно небезпечних винних діянь та виборі заходу примусу в касаційній скарзі немає.

Доводи ОСОБА_6 про порушення його права на участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції спростовуються даними, що містяться в справі. Згідно з її матеріалами, апеляційне провадження здійснювалося за скаргою потерпілого, в якій зазначено, що він не бажає брати участі в апеляційному розгляді (арк. 123). Наведене ОСОБА_6 підтвердив також у своїх заявах суду від 5 жовтня та 2 листопада 2023 року (арк. 156, 166). Таким чином скаржник продемонстрував пряму й недвозначну відмову від свого права бути присутнім при розгляді його справи судом апеляційної інстанції, що є цілком сумісним із гарантіями права на справедливий суд, закріпленими в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Kwiatkowska v. Italy», заява № 52868/99; «Sejdovic v. Italy», заява № 56581/00).

Водночас, ураховуючи положення ч. 4 ст. 405 КПК, окреслена відмова потерпілого не стає на заваді апеляційному перегляду та не може бути перешкодою для реалізації законного права іншого учасника провадження на участь у ньому в режимі відеоконференції. Отже, той факт, що суд задовольнив відповідне клопотання захисника ОСОБА_12 , не є в розумінні ст. 412 КПК істотним порушенням вимог цього Кодексу та не зумовлює обов`язковості скасування оспорюваної ухвали.

Переглядаючи вирок стосовно ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції перевірив усі доводи потерпілого ОСОБА_6 , викладені в його апеляційній скарзі, і з наведенням мотивів та спираючись на приписи закону, відмовив у її задоволенні. Зміст ухвали апеляційного суду відповідає ст. 419 КПК.

Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування оспорюваних вироку й ухвали, про що йдеться в касаційній скарзі, під час розгляду кримінального провадження в порядку касаційної процедури не встановлено.

Тому касаційну скаргу потерпілогоОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 19 липня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 9 листопада 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_13