Дата документу 06.03.2024 Справа № 334/7/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/7/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/571/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Ленінського районного м.Запоріжжя від 24 січня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Запоріжжя, який має повну середню освіту, неодружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей 2007 та 2010 року народження, не працює, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, п.9, п.13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.185, ч.1 ст.263, ч.1 ст.263-1, ч.3 ст.357 КК України,

за участю захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції (EASYCON),

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник-адвокат ОСОБА_7 звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 24 січня 2024 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів тобто до 22 березня 2024 року (включно).

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому запобіжний захід у виді домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

В обґрунтування своєї скарги зазначає про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Сторона захисту звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_6 є особою, раніше не судимою, має стійкі соціальні зв`язки неповнолітніх дітей - доньку та сина, батьків, рідного брата та має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що у разі знаходження ОСОБА_6 на цілодобовому домашньому арешті рідні згодні утримувати його, а також зобов`язуються у разі потреби за першою вимогою забезпечити його явку до суду.

Також, зауважує, що ОСОБА_6 є особою з інвалідністю, тривалий час лікувався та через ускладнення потребує постійної сторонньої допомоги та спостереження і лікування окуліста.

Наголошує, що на теперішній час обвинувачений ОСОБА_6 має незадовільний стан здоров`я та страждає певною хворобою.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, та застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, з використанням засобів електронного контролю та з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України. Окрім цього, просить визначити йому розмір застави.

В обґрунтування своєї скарги зазначає про те, що протягом 16 місяців перебування в слідчому ізоляторі в нього суттєво погіршився стан здоров`я, він є особою з інвалідністю та на цей час потребує постійної сторонньої допомоги.

Обвинувачений посилається на наявність в нього постійного місця проживання, стійких соціальних зв`язків, а також наявність двох неповнолітніх дітей 2007 та 2010 року народження, а також на те, що він має щомісячну фінансову допомогу у виді пенсії.

Згідно з ухвалою суду, Ленінським районним судом м.Запоріжжя здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.115, п.9, 13 ч. 2 ст.115, ч.4 ст.185, ч.1 ст.263, ч.1 ст.263-1, ч. 3 ст. 357 КК України.

В судовому засіданні прокурором заявлене клопотання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою строком на 60 діб, оскільки завершити судовий розгляд провадження до спливу дії попередньої ухвали не є можливим, а встановлені ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник заперечували проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та просили про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт (адвокатом подане відповідне клопотання).

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання сторони захисту.

Представник ПФУ підтримав клопотання прокурора та заперечував проти задоволення клопотання сторони захисту.

Прокурор у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлений належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участю не заявляв.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді; аргументи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора, представника потерпілого, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, п.9, п.13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.185, ч.1 ст.263, ч.1 ст.263-1, ч.3 ст.357 КК України, які відносяться до нетяжкого, тяжких та особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання, пов`язане виключно з ізоляцією від суспільства на тривалий строк, в т.ч. довічне позбавлення волі.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором, не зменшились та існують на даний час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду; незаконного впливу на свідків та потерпілих у цьому кримінальному провадженні - з огляду на характер та фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, який хоч і є особою з інвалідністю, має певні соціальні зв`язки, постійне місце мешкання та є особою раніше не судимою, проте, наразі він обвинувачується у вчиненні ряду тяжких та особливо тяжких злочинів, вчинених із застосуванням насильства. Також, з матеріалів провадження убачається, що судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, на час розгляду клопотання всі докази судом першої інстанції ще не досліджені, в тому числі не допитувались свідки та потерпілі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що викладене в сукупності свідчить про наявність ризиків, на які посилається прокурор, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Практика ЄСПЛ не убачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останнього вказаного запобіжного заходу не зменшились, з огляду на особу обвинуваченого, характер та ступінь тяжкості інкримінованих йому правопорушень та суворість можливого покарання, і інші запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах захисника-адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 , та ті, що заявлені при апеляційному розгляді, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Доводи сторони захисту щодо відсутності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою.

В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

На думку колегії суддів, ризики, які встановлені судом першої інстанції є обґрунтованими та підтвердженими наявними в справі доказами.

Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд належним чином вмотивував.

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 постійного місця проживання, двох неповнолітніх дітей, та те, що обвинувачений раніше не судимий, є особою з інвалідністю та має щомісячну фінансову допомогу у виді пенсії (на що звертають увагу апелянти), на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки суттєво не зменшує встановлених ризиків та в даному випадку не свідчить про достатність застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу для забезпечення його належної процесуальної поведінки і запобігання встановлених ризиків.

Колегія суддів вважає, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діянь, що йому інкримінуються, встановленим ризикам.

Дані про те, що обвинувачений ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.

Разом з цим, після повідомлення захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду 06 березня 2024 року про те, що обвинувачений ОСОБА_6 має незадовільний стан здоров`я, належного обстеження та лікування в умовах слідчого ізолятора він не отримує, колегія суддів, в порядку ст.206 КПК України, з метою недопущення порушення конституційних прав обвинуваченого, постановила ухвалу, якою доручила начальнику Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально виконавчої служби України» в Запорізькій області організувати здійснення обстеження обвинуваченого ОСОБА_6 та за потреби забезпечити належне лікування останнього.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухвали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 24 січня 2024 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів тобто до 22 березня 2024 року (включно), залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3