Номер провадження: 11-сс/813/418/24
Справа № 947/4336/24 1-кс/947/1984/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000075 від 06.12.2023 року,

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання начальника Подільського відділу Одеської спеціалізованої прокуратурі сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 та накладено арешт на майно із забороною користування, розпорядження та відчуження, вилучене 08.02.2024 року в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , в кримінальному проваджені №0000075 від 06.12.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, а саме:

- мобільний телефон марки «Apple» моделі «iPhone 11 Pro»,з сім-картою мобільного оператора «Лайфселл» з № НОМЕР_1 ІМЕІ: НОМЕР_2 ;

-мобільний телефон марки марки «Аррlе» моделі «iPhone 11 Рro» з сім-картою мобільного оператора «ВФ Україна» з № НОМЕР_3 IMEI: НОМЕР_4 ;

-грошові кошти на загальну суму 2620 доларів США;

-грошові кошти на загальну суму 394 000 гривень, з яких: 203 купюри номіналами по 1000 гривень, 349 купюр номіналами по 500 гривень, 82 купюри номіналами по 200 гривень, 1 купюра номіналом 100 гривень.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що слідчим проведений санкціонований обшук за місцем проживання ОСОБА_7 , як особи, яка може бути причетна до вчинення кримінального правопорушення. В ході проведення обшуку виявлено та вилучено речі та предмети, які визнано речовими доказами в рамках даного кримінального провадження, які мають значення для всебічного, повного та об`єктивного розслідування кримінального провадження.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, власник майнаОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, яку в подальшому доповнив, просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна.

Апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали та зазначає наступне:

- ОСОБА_7 не є підозрюваним чи обвинуваченим у кримінальному провадженні, в матеріалах клопотання про арешт майна відсутні відомості про його можливу причетність до злочину;

- грошові кошти, вилучені 08.02.2024 року в ході обшуку, а саме: 394000 гривень, належать його дружині ОСОБА_9 (шлюб зареєстрований 13.10.2007, згідно свідоцтву про шлюб, серія НОМЕР_5 ), яка є фізичною особою-підприємцем з 25.07.2017 року; грошові кошти у сумі 2620 доларів США є сімейними заощадженнями, які накопичені сім`єю;

- вилучені мобільні телефони належать родині ОСОБА_7 ;

- відповідно до протоколу від 08.02.2024 року, обшук було закінчено 08.02.2024 приблизно о 20 год. 58 хв., а тому клопотання про арешт майна мало б бути подане не пізніше 20 год. 58 хв. 10.02.2024 року, однак, в матеріалах провадження відсутні докази того, що дане клопотання було подане протягом встановленого строку.

Заслухавши суддю-доповідача; власника майна та його представника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до приписів ст.404 КПК України (далі КПК), рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Вказані положення також знайшли своє відображення в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

За змістом ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що посилання, як прокурора у клопотанні, так і слідчого судді в оскарженій ухвалі на те, що є достатні підстави вважати, що вилучені за місцем проживання ОСОБА_7 грошові кошти та мобільні телефони, є речовими доказами, оскільки можуть бути об`єктом вчинення злочину та з метою недопущення їх втрати, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та не підтверджуються доказами, долученими до клопотання.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання прокурора, слідчий суддя, не звернувши уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст.171 КПК, та дійшов необґрунтованого висновку, що вказане в клопотанні майно відповідає критеріям визначеним в ч.1 ст.98 КПК, фактично продублював непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту на майно та безпідставно задовольнив клопотання прокурора.

Ухвалу слідчого судді не можна вважати законною та обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню, з огляду на таке.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження та клопотання начальника Подільського відділу Одеської спеціалізованої прокуратурі сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 , СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000075 від 06.12.2023 року, в рамках якого ОСОБА_10 повідомлено про підозру за ч.3 ст.332 КК України.

Під час документування протиправної діяльності ОСОБА_10 був встановлений громадянин ОСОБА_7 за місцем мешкання якого, за адресою: АДРЕСА_1 проведено обшук та вилучені речі, а саме:

-мобільний телефон марки «Apple» моделі «iPhone 11 Pro»,з сім-картою мобільного оператора «Лайфселл» з № НОМЕР_1 ІМЕІ: НОМЕР_2 ;

-мобільний телефон марки марки «Аррlе» моделі «iPhone 11 Рro» з сім-картою мобільного оператора «ВФ Україна» з № НОМЕР_3 IMEI: НОМЕР_4 ;

-грошові кошти на загальну суму 2620 доларів США;

-грошові кошти на загальну суму 394 000 гривень, з яких: 203 купюри номіналами по 1000 гривень, 349 купюр номіналами по 500 гривень, 82 купюри номіналами по 200 гривень, 1 купюра номіналом 100 гривень.

При цьому, в клопотання зазначено, що вилучені мобільні телефони зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, а саме в записній книжці можуть зберігатись номери телефонів осіб, які також можуть бути причетні до вказаного кримінального правопорушення, з вказаного мобільного телефону здійснювались дзвінки в ході яких оговорювалось місце вчинення злочину та спосіб його вчинення, збереглись смс-повідомлення, фотознімки та інша інформація, у зв`язку з чим накладення арешту на майно є необхідним для проведення додаткових детальних оглядів

Однак, до матеріалів клопотання не долучено жодного доказу, який би вказував на причетність як ОСОБА_7 , так і вилучених за місцем його проживання речей та грошових коштів до вказаного кримінального правопорушення.

ОСОБА_7 не повідомлено про підозру у вчиненні будь-якого злочину, який має відношення до вказаного кримінального провадження.

Клопотання прокурора містить загальні фрази про встановлення можливої причетності ОСОБА_7 до скоєного злочину під час документування протиправної діяльності ОСОБА_10 . Однак, будь-яких доказів цих доводів клопотання, долучені до нього копії матеріалів кримінального провадження не долучено, зокрема: рапортів оперативних працівників правоохоронних органів; допитів свідків; результатів НСРД або відомостей від операторів мобільного зв`язку через який, відповідно до клопотання прокурора здійснювались телефонні дзвінки з метою обговорення місця та способі вчинення злочину.

Крім того, будь-яких об`єктивних відомостей, що вилучені грошові кошти або мобільні телефони мають відношення до кримінального провадження №0000075 від 06.12.2023 року, матеріали додані до клопотання прокурора також не містять.

У суді першої інстанції ОСОБА_7 надав слідчому судді документи на підтвердження походження вилучених у нього грошових коштів та належності їх в тому числі його дружині ОСОБА_9 , яка є фізичною особою-підприємцем з 2017 року та займається роздрібною торгівлею (відповідно до Виписки з ЄДРЮОФОП) та здійснює свою діяльність на торговому місці, яке винаймає в оренду на ринку Болградського РПС згідно з договором про надання торгового місця №367 від 01.08.2017 року.

Однак слідчий суддя, не перевіривши зазначені обставини, не надавши їм належну оцінку, а також не перевіривши наявність достатніх підстав для накладення арешту на вилучені грошові кошти та мобільні телефони, не мотивував свого рішення про арешт вилученого майна, в тому числі не зазначив які сліди злочину вони на собі зберегли, або могли зберегти.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, прокурор не довів факту існування підстав для застосування до належного ОСОБА_7 майна, обмежувальних заходів.

З урахуванням наведеного, покладені в основу оскарженої ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання прокурора, апеляційний суд визнає необґрунтованими, а ухвалу слідчого судді такою, що не відповідає вимогам кримінального процесуального закону, яка в свою чергу, по суті, дублює клопотання слідчого та містить загальні посилання на норми КПК без аналізу матеріалів провадження та долучених ОСОБА_7 документів, а також не містить будь-яких обґрунтувань на користь наявності підстав для накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Пункт 2 ч. 1 ст. 409 КПК України встановлює, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга власника майна підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з прийняттям нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2024 року, якою у кримінальному провадженні №0000075 від 06.12.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України накладено арешт на майно із забороною користування, розпорядження та відчуження, яке вилучене 08.02.2024 року у ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , перелік якого міститься в мотивувальній частині ухвали скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання начальника Подільського відділу Одеської спеціалізованої прокуратурі сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, вилучене 08.02.2024 року у ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4