КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/2914/2024 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
Єдиний унікальний номер: № 756/970/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2024 року, -

за участю:

представника - ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 02.02.2024 року задоволено клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002635, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.11.2022 року, та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною на час досудового розслідування користування, розпорядження та відчуження вказаним майном будь-яким особам і будь-яким чином.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в інтересах власника майна ОСОБА_6 , в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 02.02.2024 року, скасувати її та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Щодо поновлення строків на апеляційне оскарження апелянт вказує, що про оскаржувану ухвалу і про те, що накладено арешт на квартиру власниця майна дізналася від слідчого 11.03.2024 року під час допиту як свідка, і лише 19.03.2024 року представник змогла ознайомитися з матеріалами справи та отримати копію ухвали слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 02.02.2024 року, про що міститься відповідна розписка в матеріалах справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції належним чином не надано оцінку доводам прокурора, не досліджено, не проаналізовано долучені документи, як докази до клопотання про накладання арешту на майно, а просто скопійовано обставини, на які він посилався у своєму клопотанні, без жодних письмових доказів.

Вказує, з мотивувальної частини ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 02.02.2024 року вбачається, що арешт було накладено з метою забезпечення збереження вищевказаного майна як речових доказів, але не зазначено, що саме доводиться в даному провадженні цим речовим доказом, яку саме інформацію він зберігає і чому саме для її збереження є необхідність у саме накладанні арешту на відчуження та навіть розпорядження ним.

Посилається і на те, що власник майна немає статусу у кримінальному провадженні, відтак версія органу досудового розслідування, що майно, на яке накладено арешт, відповідає ознакам, визначених ст. 98 КПК України, тобто відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні, належним чином не досліджена та не підтверджена допустимими в розумінні ст. 86 КПК України доказами, а спростована наданими новими доказами в обґрунтування скасування арешту майна.

Окрім цього, вказує, що майно ОСОБА_6 набула у 2023 році, в результаті своєї законної діяльності, за свої збереження для проживання, так як її квартира перебуває в районі активних бойових дій, а досудове розслідування здійснюється відносно факту, який відбувся у 2022 році з іншими об`єктами нерухомості, які жодного відношення не мають до даного об`єкту. З доданих прокурором документів до клопотання про накладання арешту на майно не вбачається зв`язок між ними.

Прокурор в судове засідання не з`явився, разом з тим направив клопотання, в якому просив проводити розгляд апеляційної скарги без його участі. Тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу у відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405, ч. 1 ст. 172 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_7 , яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити в повному обсязі, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що представником власника майна ОСОБА_6 - адвокатом ОСОБА_7 не було пропущено строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 02.02.2024 року, виходячи з положень абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а її апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, що СВ Оболонського УП ГУ НП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002635 від 01.11.2022 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням зазначено, що за попередньою змовою, група осіб в яку увійшли приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 , та інші невстановлені досудовим розслідуванням особи, шляхом обману, відповідно до розділених ролей, умисно, усвідомлюючи небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, з корисливих спонукань, заволоділи квартирою АДРЕСА_1 , вчинивши шахрайство в особливо великих розмірах в умовах воєнного стану.

Під час здійснення слідчих (розшукових) дій зазначено, що об`єктом вчинення кримінального правопорушення являється нерухоме майно (квартира), належить підставній особі, що за адресою: АДРЕСА_2 , яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка наданий час належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .?

В ході допиту в якості свідка приватного нотаріуса ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проводився під безперервну відеофіксацію, останній повідомив, що 27.07.2023 до нього звернулась ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , прибувши за місцем роботи приватного нотаріуса, що за адресою: АДРЕСА_3 , разом із ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . При цьому, ОСОБА_12 надала приватному нотаріусу ОСОБА_9 оригінал договору дарування вищевказаної квартири, що був укладений 07.01.2011 між нею та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який у вказаному фіктивному договорі іменований як «дарувальник», посвідчений Донецьким міським нотаріальним округом Донецької області, а саме: приватним нотаріусом ОСОБА_16 . Договір укладено в присутності батьків ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка на момент укладання договору у 2011 році була неповнолітньою - ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , після чого, 27.11.2023 року приватним нотаріусом ОСОБА_9 було внесено відомості до державного реєстру прав на нерухоме майно та зареєстровано вказаний вище договір.

В ході допиту в якості свідка ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка являється сусідкою ОСОБА_21 , зазначено, що ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з метою укладання фіктивного договору дарування квартири АДРЕСА_1 , до міста Донецьк ніколи не їздив, та будь-яких зв`язків із ОСОБА_22 та з її батьками ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , не мав, весь час проживав сам у вищевказаній квартирі, в якій останнім часом тривають ремонтні роботи.

В ході проведення досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 помер за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, 13.02.2023 року до БТІ на підставі запиту приватного нотаріусу ОСОБА_23 , безпідставно звернулась із заявою про надання інформації щодо реєстрації права власності на нерухоме майно ОСОБА_13 , з метою отримання інформації на квартиру АДРЕСА_1 , для подальшого виготовлення підроблених документів.

24.07.2023 року приватний нотаріус ОСОБА_9 , зареєстрував в Державному реєстрі прав на нерухоме майно підроблений договір дарування квартири від 07.12.2011, укладений нібито між ОСОБА_15 та ОСОБА_22 .

27.07.2023 року приватний нотаріус ОСОБА_9 посвідчив фіктивний договір купівлі продажу квартири, що за адресою: АДРЕСА_2 , який укладений між підставними особами ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3

07.11.2023 року укладено фіктивний договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , між підставною особою продавцем ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та підставною особою покупцем ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_9 та зареєстровано вищевказаний договір у Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

14.12.2023 року Керівнику комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» було направлено запит в порядку ст. 93 КПК України, щодо надання інформації стосовно адреси: АДРЕСА_2 про останніх власників, форму власності та на підставі чого вона зареєстрована, розмір частки, копії документу на підставі чого зареєстровано право власності та копію технічних характеристик, інформацію чи надходили замовлення (інші документи) в тому числі від правоохоронних органів, стосовно вказаних об`єктів.

Згідно відповіді з Київської міської ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації», квартира АДРЕСА_1 , на праві власності зареєстрована за ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 1/2ч. свідоцтва про право власності на житло, виданого фондом комунального майна Радянського району 02.02.1994 року та зареєстрованого в Бюро 17.02.1994 року за реєстровим №3961 та 1/2ч. свідоцтва про право на спадщину, виданого 1-ю Київською державною нотаріальною конторою 04.11.2010, №4-1103 та зареєстрованого в Бюро 26.11.2010 року за реєстровим №3961.

З метою встановлення чи проживає хтось на даний час в квартирі АДРЕСА_1 , якою незаконно заволоділи, було надано доручення сектору кримінальної поліції, в ході виконання якого було встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 , ведуться ремонтні роботи.

10.01.2024 року у відповідності до вимог ст. 98 КПК України було винесено постанову про визнання речовим доказом квартиру АДРЕСА_1 , у кримінальному провадженні № 0002635 від 01.11.2022 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

23.01.2024 року прокурор Оболонської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002635, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.11.2022 року, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною на час досудового розслідування користування, розпорядження та відчуження вказаним майном будь-яким особам і будь-яким чином.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 02.02.2024 року задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною на час досудового розслідування користування, розпорядження та відчуження вказаним майном будь-яким особам і будь-яким чином.

З таким висновком слідчого судді колегія суддів погоджується частково з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на вищевказане майно, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

Прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження висновку про відповідність майна ознакам речових доказів.

Як вбачається зі змісту клопотання, прокурор зазначив обставини вчинення кримінального правопорушення та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, всупереч доводам представника.

Вищевказане майно в рамках досудового розслідування може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінального провадження та попередньою кваліфікацією вчиненого кримінально-протиправного діяння.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено його відповідність ознакам ст. 98 КПК України. Вказане в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного посилання представника на те, що стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки прокурором надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що майно на яке накладено арешт в даному кримінальному проваджені відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України. Вказане свідчить про правомірність висновку слідчого судді про необхідність накладення такого виду обтяження як арешт майна.

Разом з тим, вивчивши матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування ухвали слідчого судді в частині встановлення заборони користування квартирою АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки така заборона або обмеження може бути застосована, у відповідності до вимог ч. 11 ст. 170 КПК України, лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна випадках, якщо існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна.

Таких даних ні клопотання прокурора, ні оскаржуване судове рішення не містять, як і не обґрунтовано можливість настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, у разі незастосування такого заходу.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про неврахуванням слідчим суддею всіх вимог кримінального процесуального законодавства щодо арешту майна, та з урахуванням положень ч. 2 ст. 404 КПК України, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про накладення арешту із забороною розпорядження та відчуження будь-яким особам будь-яким способом та без заборони користування вказаним майном, з мотивів викладених апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 395, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002635, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.11.2022 року, та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною на час досудового розслідування користування, розпорядження та відчуження вказаним майном будь-яким особам і будь-яким чином, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 про накладення у кримінальному провадженні № 0002635, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.11.2022 року, арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною на час досудового розслідування користування, розпорядження та відчуження вказаним майном будь-яким особам і будь-яким чином, - задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною розпорядження та відчуження вказаним майном будь-яким особам і будь-яким чином.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

_____________________ _____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4