Справа № 758/7568/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2024 року слідчий суддя Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчої ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Подільського районного суду м. Києва клопотання слідчого СВ Подільського УП ГУНП в м.Києві ОСОБА_5 , погоджене прокурором Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001292 від 17.06.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

До Подільського районного суду м. Києва надійшло клопотання слідчого СВ Подільського УП ГУНП в м.Києві ОСОБА_5 , погоджене прокурором Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001292 від 17.06.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

В обґрунтування клопотання вказує, що в провадженні слідчого відділу Подільського УП ГУНП в м. Києві перебуває кримінальне провадження за № 0001292, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.06.2024.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 14.06.2024 о 13:14 год. невстановлена особа, в умовах воєнного стану, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , з метою заволодіння грошовими коштами, напала на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чим спричинила останній тілесні ушкодження та матеріальну шкоду на загальну суму 2 000 доларів США, що станом на 14.06.2024 по курсу НБУ становить 81 381 грн. 60 коп.

Передумовою внесення відомостей до ЄРДР та реєстрації вказаного кримінального провадження є зава про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_7 від 17.06.2024.

17.06.2024 за підозрою у вчинення даного кримінального правопорушення старшим слідчим Подільського УП ГУНП у м. Києві в порядку ст. 208 КПК України було затримано ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2

17.06.2024 у ОСОБА_8 було відібрано пояснення, в якому останній вказав, що частину, а саме 1 700 доларів США з викрадених грошових коштів у потерпілої ОСОБА_7 , він сплатив за купівлю автомобіля марки «BMW».

17.06.2024 слідчим Подільського УП ГУНП в м. Києві проведено огляд місця події за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого виявлено та вилучено автомобіль марки «BMW» сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_2 , який вилучено, опечатано наліпками «Національна поліція України» №NPU1316408, №NPU1316407, №NPU1316406, №NPU1316405, №NPU1316404, №NPU1316403, № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 та евакуйовано на штраф майданчик за адресою: АДРЕСА_3 .

17.06.2024 вилучений автомобіль визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Слідча вказує, що вищезазначені речі самостійно та в сукупності з іншими фактичними даними мають значення для встановлення істини у кримінальному провадженні і можуть бути використані як докази під час судового розгляду.

Враховуючи те, що вилучене майно повністю відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, просить накласти арешт на нього.

У судовому засіданні слідча клопотання просила задовольнити із підстав у ньому наведених, зазначила, що вилучений автомобіль є речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки відповідає критеріям речох доказів, визначених ст.98 КПК України.

Адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання, вказуючи на його невмотивованість, зауважив, що автомобіль не є ні знаряддям вчинення злочину, ні його предметом, тому не відповідає критеріям речових доказів, визначених ст.98 КПК України.

Дослідивши клопотання про арешт майна та матеріали кримінального провадження на його обґрунтування, заслухавши думку учасників, суд дійшов наступного висновку.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. 94, ст. 132, ст. 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляючи ухвалу має зазначити перелік майна, яке підлягає арешту.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно вимог ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Перевіряючи мету та правові підстави для накладення арешту на майно, вказане у клопотанні, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Так, слідчим суддею встановлено, що в провадженні слідчого відділу Подільського УП ГУНП в м. Києві перебуває кримінальне провадження за № 0001292, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.06.2024.

17.06.2024 слідчим Подільського УП ГУНП в м. Києві проведено огляд місця події за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого виявлено та вилучено автомобіль марки «BMW» сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_2 , який вилучено, опечатано наліпками «Національна поліція України» №NPU1316408, №NPU1316407, №NPU1316406, №NPU1316405, №NPU1316404, №NPU1316403, № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 та евакуйовано на штраф майданчик за адресою: АДРЕСА_3 .

17.06.2024 вилучений автомобіль визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Відповідно до матеріалів справи, клопотання не містять даних про те, що автомобіль марки «BMW» сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_2 , був знаряддям вчинення кримінального правопорушення або об`єктом кримінально протиправних дій, зберіг на собі його сліди, або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, або був набутий кримінально протиправним шляхом, а тому законних підстав для накладення арешту на автомобіль немає.

Посилання слідчої на те, що ОСОБА_8 з метою заволодіння грошовими коштами для покупки автомобіля, напав на ОСОБА_7 та спричинив їй тілесні ушкодження і матеріальну шкоду, не є достатньою підставою для накладення арешту на автомобіль, оскільки до матеріалів справи не долучено жодних доказів на підтвердження, як факту купівлі вказаного автомобіля фігурантом у справі, так і того, що сам по собі автомобіль може бути використаний як доказ обставин, що встановлюються під час даного кримінального провадження за фактом вчинення розбою.

Крім цього, в даному клопотанні відсутні докази, які свідчать, що автомобіль марки «BMW» сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_2 , власником якого, згідно реєстраційної картки транспортного засобу на даний час є ОСОБА_9 , є предметом або доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона, обмеження користування або розпорядження майном може бути застосоване лише в разі доведеності існування обставин, які підтверджують, що незастосування таких заходів призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, передачі такого майна, проте, вказані обставини не підтверджені достатніми доказами, в розумінні ст. 86 КПК України.

Також є необґрунтованими посилання в клопотанні, що накладення арешту на майно є необхідним з метою збереження речових доказів, оскільки, в порушення вимог КПК України, не доведена необхідність застосування саме такої забезпечувальної цілі кримінального провадження заходу, як арешт автомобіля і не доведена наявність ризиків, передбачених ст. 170 КПК України.

При цьому, стороною обвинувачення не було надано суду допустимих доказів, в розумінні ст. 86 КПК України, щодо того, що власник майна ОСОБА_9 має яке-небудь відношення до кримінального правопорушення, тому відсутні підстави відповідальності даної особи за незаконні дії третіх осіб.

Слідчий суддя наголошує на тому, що безпідставний арешт автомобіля, власником якого є особа, причетність якої до кримінального правопорушення органом досудового розслідування не встановлена, не враховує розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та призводить до негативних наслідків арешту майна, є порушенням майнового права особи, в чиєму володінні перебуває вказаний транспортний засіб.

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов?язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь. У кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави, з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Враховуючи вищевикладене, та те, що за матеріалами клопотання неможливо чітко встановити, що існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що майно є доказом вчинення злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна, а правові підстави, з яких орган досудового розслідування просить накласти арешт на майно, є такими, що не співвідносяться з матеріалами справи, слідчий суддя дійшов висновку, що у даному кримінальному провадженні сторона обвинувачення не довела необхідності у накладенні арешту на автомобіль, що відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, є підставою для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна за недоведеності необхідності арешту майна, який, при викладених у клопотанні обставинах, явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника, гарантованими законом, і завданням даного кримінального провадження.

За таких обставин, слідчий суддя дійшов висновку, що у розумінні вимог ст. 132, 173 КПК України, прокурором не надано достатніх і належних доказів тих обставин, на які останній посилається у клопотанні про арешт майна щодо мети та підстав його накладення, тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись ст. 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання слідчого СВ Подільського УП ГУНП в м.Києві ОСОБА_5 , погоджене прокурором Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001292 від 17.06.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1