ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/14684/15-к

Провадження № 11-кп/4820/66/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

представника цивільних відповідачів ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Хмельницькому апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 , представника потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 , представника цивільних відповідачів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 - адвоката ОСОБА_10 , представника ТДВ СК «Альфа-Гарант» ОСОБА_15 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2023 року у кримінальному провадженні №0000054, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 квітня 2015 року, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Жучківці Хмельницького району Хмельницької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А :

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2023 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Стягнуто з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 22 905,56 коп. та моральну шкоду в сумі 100 000 гривень.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі 300 000 гривень, в решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень, в решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 300 000 гривень, в решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_8 судові витрати за проведення експертиз № 165А від 02.06.2015 в сумі 589,25 грн., експертизи № 179А від 20.05.2015 в сумі 368,28 грн, експертизи № 33/202А від 19.06.2015 в сумі 921,60 грн, а всього 1879,13 грн. на користь держави.

Судові витрати за проведення експертизи № 8266/15-52 від 11.06.2015 в сумі 1152 грн. покласти на рахунок держави.

Скасовано арешт накладений ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 квітня 2015 року на автомобіль тягач «DAF CF» р.н. НОМЕР_1 , 2005 р.в., та напівпричіп «ROBUSTE Kaiser» реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1994 р.в.

Вирішено питання щодо речових доказів на підставі статті 100 КПК України.

Відповідно до вироку суду, 27 квітня 2015 року близько 11.00 год., ОСОБА_8 , керуючи вантажним автопоїздом в складі тягача «DAF CF», реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом «ROBUSTE Kaiser», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по проспекту Миру в м. Хмельницький в напрямку від вул. Західно-Окружної до вул. М.Рибалка. При цьому, ОСОБА_8 , перебуваючи навпроти будинку № 42, був заздалегідь попередженим дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 «Пішохідний перехід» про наближення до нерегульованого пішохідного переходу, порушуючи вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, а саме малолітній ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав проїзну частину проспекту Миру зліва направо по ходу руху автопоїзда по нерегульованому пішохідному переходу, ігноруючи вимоги п. 1.7 Правил дорожнього руху, не був особливо уважним до такої категорії учасників дорожнього руху, як діти.

Окрім того, порушуючи вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху, маючи об`єктивну спроможність своєчасно виявити небезпеку для руху - появу малолітнього пішохода ОСОБА_17 на нерегульованому пішохідному переході, ОСОБА_8 не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки керованого ним автопоїзда, внаслідок чого здійснив наїзд на ОСОБА_17 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди малолітній пішохід ОСОБА_17 отримав тілесні ушкодження у вигляді ран лобної ділянки справа з переходом на лобну ділянку зліва та на скроневу ділянку зліва, в ділянці волосяної частини голови лобної ділянки зліва, в ділянці спинки носу зліва, в лівій скуловій ділянці, в ділянці місця прикріплення мочки лівого вуха; ран по передній поверхні правого плеса у нижній третині по передній поверхні правого стегна у верхній, по задній поверхні правого колінного суглобу, по задній поверхні лівого колінного суглобу; саден в ділянці підборіддя з переходом на шию, по верхній поверхні правого плечового суглобу, по верхній поверхні лівого плечового суглобу, по задній поверхні правого променево-зап`ястного суглобу, по тильній поверхні правої кисті, по тильній поверхні лівої кисті, в проекції крила клубової кістки справа, в паховій ділянці справа, в проекції крила клубової кістки зліва, в ділянці лівої сідниці, по передній поверхні правого стегна, по зовнішній з переходом на задню поверхні лівої гомілки; крововиливу в м`які тканини голови на всьому протязі; розтрощення кісток черепа; багато уламкового перелому правої плечової кістки з темно - червоним крововиливом в ділянці перелому та з переходом крововиливу на правий плечовий суглоб; крововиливу в м`які тканини спини зліва; карманоподібного утворення м`яких тканин з темно - червоним крововиливом по передній поверхні з переходом на зовнішню поверхню та внутрішню поверхню правого стегна, на праву сідницю, праву поперекову ділянку, праву бокову поверхню живота та пахову ділянку справа; крововиливу в м`які тканини лівого стегна по задній поверхні; крововиливу в м`які тканини лівої гомілки по задній поверхні, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя в момент заподіяння, та перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Причиною смерті ОСОБА_17 є поєднана тупа травма голови, тулуба, верхньої правої та нижніх кінцівок, що проявилась розчавленням голови, переломом правої плечової кістки та багато численними крововиливами в м`які тканини тулуба, верхньої правої та нижніх кінцівок. Від отриманих травм малолітній пішохід ОСОБА_17 загинув на місці події.

Суд вважає встановленим, що ОСОБА_8 порушив вимоги п.п. 1.7, 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху України, і такі дії слід розцінювати, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого та кваліфікувати за частиною 2 статті 286 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Представник потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 подала апеляційні скарги, в яких просить змінити вказаний вирок суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Вважає вирок суду таким, що постановлений з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, не відповідає критеріям розумності, справедливості та достатності, підлягає зміні в частині покарання через м?якість призначеного покарання.

На її думку, суд мав би врахувати за обставини, які обтяжують покарання, пункти 5 та 6 статті 67 КК України: тяжкі наслідки, завдані злочином; вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини або у присутності дитини.

В ході судового розгляду було встановлено, що вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення призвело до тяжких наслідків у вигляді смерті ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а кримінальне правопорушення вчинено відносно малолітньої дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 (в переддень його Дня народження), якому на момент вчинення кримінального правопорушення було лише 9 років.

Окрім того, суд при призначенні покарання не врахував відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого ОСОБА_8 , що свідчить про відсутність підстави вважати, що призначене судом покарання буде достатнім для його виправлення.

За весь тривалий термін судового розгляду ОСОБА_8 жодного разу не висловив як ОСОБА_7 , як матері, яка втратила свою малолітню дитину, так і батькові загиблого ОСОБА_17 , щирого жалю з цього приводу, не виказував і осуду своєї поведінки та своїх дій, не намагався відшкодувати у добровільному порядку завдану злочином шкоду, жодним чином не намагався виправити наслідки вчиненого та не виказував готовності нести покарання.

Лише через 8 років від дня скоєння кримінального правопорушення перед закінченням судового розгляду ОСОБА_8 перерахував потерпілій грошові кошти у сумі 100 000 гривень.

Окрім того, представник потерпілого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 в апеляційній скарзі в інтересах потерпілого ОСОБА_11 просить змінити вирок в частині стягнення солідарно з ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 на користь ОСОБА_11 моральної шкоди в розмірі 300 000 гривень та стягнути так само солідарно на його користь моральну шкоду в розмірі 400 000 гривень.

Зазначає, що не погоджується з висновком суду щодо невмотивованості та ненадання ним доказів для обґрунтування заявлених позовних вимог та з безпідставним зменшенням судом розміру відшкодування моральної шкоди - 300 000 грн. замість 400 000 грн. Зауважує, що неможливо піддати грошовій оцінці та визначити вартість тих моральних страждань, які він, як батько, пережив, втративши малолітнього сина.

Представник цивільних відповідачів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 - адвокат ОСОБА_10 у поданій скарзі просить скасувати вирок в частині стягнення на користь потерпілих по 300 000 грн. моральної шкоди солідарно з обвинуваченого ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 та ОСОБА_11 до ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

На думку представника цивільних відповідачів, суд першої інстанції не дотримався вимог статті 263 ЦПК України. Зазначає, що жодних правових підстав для стягнення з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 коштів для відшкодування завданої потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_11 моральної шкоди не існувало та не існує.

Як на правову підставу стягнення коштів із відповідачів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , місцевий суд послався виключно на приписи статті 23 ЦК України, яка надає право особі на відшкодування моральної шкоди, а також на статтю 1167 цього ж Кодексу, де зазначено, що моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується особою, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Жодних інших норм права, які застосував суд для вирішення позовів, мотивів їх застосування вирок не містить.

Також апелянт зауважує, що в описовій частині оскаржуваного вироку відсутня навіть згадка про заперечення (в тому числі й письмові) відповідачів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 проти позову, в котрих вони, посилаючись на встановлені судом обставини справи, вказували на безпідставність заявлених до них позовних вимог.

Пославшись на статтю 1167 ЦК України, як на правову підставу свого рішення, місцевий суд проігнорував існування частини 2 статті 1187 ЦК України, в котрій зазначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об?єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Стягуючи моральну шкоду з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , Хмельницький міськрайонний суд не врахував, що за загальним правилом відповідальність у деліктних зобов`язаннях несе заподіювач шкоди, а при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки - володілець такого джерела, а не власник.

Також на думку представника, позовні вимоги потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_18 до ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , як до роботодавців ОСОБА_8 , в силу приписів статті 1172 ЦК України є безпідставними, оскільки у трудових відносинах обвинувачений ОСОБА_8 з цими відповідачами не перебував, а доказів зворотного матеріали справи не містять.

Представник наголошує, що ОСОБА_8 керував в момент ДТП автопоїздом безоплатно, через що твердження потерпілих у своїх позовних заявах про існування між обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_19 і ОСОБА_14 правовідносин, які регулюються положеннями цивільного законодавства про укладання та виконання договорів підряду, є безпідставними.

Не можуть ґрунтуватися на приписах статті 1188 ЦК України вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_11 про стягнення коштів із власників автомобіля та напівпричепу ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , оскільки вказана норма регулює правила відшкодування шкоди, завданої внаслідок саме взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

Представник ТДВ СК "Альфа-Гарант" ОСОБА_15 не погоджуючись із вироком суду просить скасувати його в частині стягнення з ТДВ СК «Альфа-Гарант» матеріальної та моральної шкоди на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_11 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до ТДВ СК «Альфа-Гарант».

Представник стверджує, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, а саме не застосував до спірних правовідносин норми чинного законодавства які мали бути застосовані, а саме Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також порушив норми процесуального права, оскільки не дослідив докази, якими цивільні позивачі підтверджують свої позовні вимоги, та не зазначив в оскаржуваному вироці, які ж це докази.

Зазначає, що відповідно до абзацу 2 статті 36.3 ЗУ «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком, який уклав договір обов?язкового страхування з цивільно-правової відповідальності щодо тягача, тому в цьому випадку виплата страхового відшкодування має відбуватися по полісу № A1/0596346 (автомобіль «ДАФ» д.н.з. НОМЕР_3 ).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 цього ж Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров?ю, майну третьої особи.

Тобто, наголошує представник ТДВ СК "Альфа-Гарант", обсяг відповідальності страховика за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на відміну від особи, яка завдала шкоди, є обмеженим нормами зазначеного вище закону.

Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму. Тож, ліміт страхового відшкодування встановлений полісом є 100 000,00 грн.

Таким чином, стягнення судом першої інстанції на користь ОСОБА_7 22905,56 грн. майнової шкоди та 100 000,00 грн. моральної, а на користь ОСОБА_11 - сто тисяч гривень моральної шкоди суперечить законодавству.

Щодо стягнення моральної шкоди представник зазначає, що загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Отже, розмір мінімальної заробітної плати на день настання ДТП становить 1218,00 грн * 12 = 14616.00/2, по 7308,00 грн. матері та батьку загиблого.

Відповідно до пункту 27.4. статті 27 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред?явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку.

До позовної заяви не надано акту виконаних робіт, ані підтвердження фактичного встановлення (спорудження пам?ятника (фото), натомість надано лише накладну на замовлення такого пам?ятника.

Також указує представник, що в оскаржуваному вироці суду не зазначено, які докази були досліджені судом для доведення спорудження надгробного пам?ятника.

Крім того, у вироку не зазначено, чи було досліджено судом відзив ТДВ СК «Альфа-Гранат» на цивільні позови та причини відхилення доводів останнього.

ТДВ СК «Альфа-Гарант» є Страховиком, а не винною особою в настанні цього випадку, тому відшкодовує витрати на поховання та моральну шкоду виключно в межах Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України.

Захисник вважає висновки суду, викладені у вироку, такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, не підтверджуються належними та допустимими доказами, дослідженими під час судового розгляду. На думку захисника, суд грубо порушив принцип змагальності сторін кримінального провадження та безпідставно надав перевагу сумнівним доказам сторони обвинувачення, які були зібрані під час досудового розслідування з грубими порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Водночас, суд відкинув та взагалі не врахував при постановленні оскаржуваного судового рішення усі докази, які були подані до суду стороною захисту та які заперечували версію сторони обвинувачення, викладену в обвинувальному акті щодо ОСОБА_8 . Суд обґрунтував свій вирок недопустимими доказами.

Обвинуваченого визнано винним та засуджено за неконкретним та суперечливим обвинуваченням, яке було викладене в обвинувальному акті. Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний був виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас, він також повинен був чітко зазначити у вироку, які саме з цих порушень стали причиною настання наслідків, передбачених статтею 286 КК.

За вказаних обставин, у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд помилково вказав про одночасне порушення ОСОБА_8 п.п. 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху України, оскільки цільове призначення цих пунктів Правил для водія є взаємовиключним, тобто вказані пункти Правил регламентують дії водія у діаметрально протилежних дорожніх ситуаціях стосовно пріоритету у русі для його учасників.

Оцінюючи пред`явлене обвинувачення, слід мати на увазі, що для наявності у діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення за статтею 286 КК України не достатньо самого лише факту ДТП за його участю та наслідків у виді загибелі малолітнього ОСОБА_17 , необхідно також було встановити, у чому саме полягали допущені цим водієм порушення ПДР і чи наявний причинний зв`язок між цими порушеннями та наслідками, які настали.

Дії водія при наїзді на пішохода на нерегульованому переході у жодному разі не можуть регламентуватися вимогами п. 12.3 Правил, оскільки для такого випадку передбачено спеціальні норми п. 18.1 Правил у розділі 18 «Проїзд пішохідних переходів і зупинок транспортних засобів». Якщо ж вважати, що водій ОСОБА_8 перед наїздом порушив вимоги п. 12.3 Правил, то це слід розуміти так, що небезпеку для руху цьому водію створив малолітній ОСОБА_17 , який, відповідно, не мав переваги у русі під час перетину ним проїзної частини, що могло відбутися лише за умови його переміщення перед наїздом поза межами пішохідного переходу.

Крім цього, ні в обвинувальному акті, ні в обвинувальному вироку суду не зазначено, у якому місці на проїзній частині відбувся наїзд на малолітнього ОСОБА_17 на нерегульованому пішохідному переході чи поза його межами, хоча згідно з імперативними приписами статті 91 КПК України ця обставина (місце вчинення кримінального правопорушення) підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, що відповідно до статті 92 КПК України є обов`язком слідчого, прокурора.

Відсутність в обвинувальному акті щодо ОСОБА_8 конкретної інформації щодо місця наїзду на пішохода, в сукупності з обвинуваченням останнього у порушенні взаємовиключних пунктів Правил, свідчить про допущене стороною обвинувачення порушення права на захист ОСОБА_8 , оскільки є незрозумілим, від якого саме обвинувачення йому слід було захищатися та які конкретно обставини кримінального правопорушення він мав заперечувати або ж визнавати у суді.

Тож, вважає захисник, ухвалення судом обвинувального вироку щодо ОСОБА_20 за таким обвинувальним актом, у якому вкрай неконкретно та суперечливо було викладено суть висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, свідчить про порушення цим судом гарантованого Конституцією України права особи на захист від обвинувачення, що, у свою чергу, визнається істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та є підставою для скасування судового рішення, згідно з вимогами п.3 ч.1 ст.409 КПК України.

Місцевий суд не забажав звертати увагу на допущені органом досудового розслідування грубі порушення вимог КПК України щодо порядку збирання та процесуального оформлення доказів та обґрунтував обвинувальний вирок очевидно недопустимими доказами.

Так, судом було помилково визнано допустимим доказом та покладено в основу обвинувального вироку очевидно недопустимий доказ - протокол огляду транспортного засобу від 27.04.2015.

Згідно з відомостями, які містяться у протоколі огляду транспортного засобу від 27.04.2015, ця слідча дія, а саме огляд старшим слідчим ВР ДТП СУ України в Хмельницькій області ОСОБА_21 автомобіля DAF CF р.н. НОМЕР_4 , була розпочата о 12 год. 30 хв. та закінчена о 12 год. 45 хв., тобто одразу після проведення огляду місця дорожньо-транспортної події, який, згідно з протоколом цієї слідчої дії, проводився з 11 год. 30 хв. до 12 год. 25 хв., у цей же день, тобто 27 квітня 2015 року.

Згідно з повідомлення № 04/4-751-15 від 17.10.2016, яке надійшло у відповідь на запит до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, вбачається, що 27.04.2015 о 13 год. 05 хв. заступником начальника ВР ДТП СУ УМВС в Хмельницькій області було внесено відомості до ЄРДР за № 0000054 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України.

Отже, процесуальна дія - огляд транспортного засобу, а саме автомобіля «DAR CP» р.н. НОМЕР_1 , був проведений слідчим ОСОБА_21 до моменту внесення первинних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що є порушенням вимог КПК, оскільки зі змісту імперативних вимог статті 214 КПК України убачається, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. До його початку у невідкладних випадках може бути проведений лише огляд місця події, який у цьому випадку і був проведений саме перед оглядом слідчим транспортного засобу.

Посилання суду у вироку на те, що обидва протоколи складені одним і тим же слідчим, в присутності одних і тих же понятих та водія ОСОБА_22 , не спростовує допущених порушень вимог статті 214 КПК України при складанні протоколу огляду транспортного засобу від 27.04.2015.

Суд, вказуючи про те, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказів автоматично тягне необхідність їх визнавати недопустимими, визнав, що при складанні (отриманні) документу - протоколу огляду транспортного засобу від 27.04.2015 року стороною обвинувачення не були дотримані вимоги кримінального процесуального закону. Однак, апелянт не погоджується з тим, що у цьому випадку ці порушення були формальними, оскільки такі порушення визнаються істотними порушеннями кримінального процесуального закону.

Висновки експертів № 33/202 А від 19.06.2015 комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи, № 690/CE-19/123-21/21-ІТ від 21.02.2022 комплексної судово-медичної, медико-криміналістичної тa транспортно-трасологічної експертизи ґрунтуються й випливають із відомостей, які були зафіксовані у складеному з грубими порушеннями кримінального процесуального закону документі - протоколі огляду транспортного засобу від 27.04.2015 з таблицею ілюстрацій до нього на 7 аркушах та є похідними від цього документу, а тому, зазначені висновки експертів також є недопустимими доказами у цьому кримінальному провадженні.

Проведення експертного дослідження автопоїзда у складі тягача «DAF CF» р.н. НОМЕР_4 з напівпричепом «Robuste Kaiser» р.н. НОМЕР_5 експертом ОСОБА_23 з його проникненням до цього транспортного засобу під час експертного дослідження, проведення ним діагностики автопоїзда та його ходових випробувань були незаконними, оскільки ні експерту ОСОБА_23 , ні слідчому ОСОБА_24 , який був присутній при цьому, тимчасовий доступ до вказаного транспортного засобу слідчим суддею не надавався.

Захисник зазначає, що поданий до суду стороною обвинувачення та долучений до матеріалів кримінального провадження документ - акт обстеження дорожніх умов на ділянці вулиці від 27.04.2015 (т.2, а/п 152), викликає обґрунтований сумнів у його достовірності, оскільки вказане у цьому документі значення поздовжнього ухилу проїзної частини ділянки вулиці Проспект Миру, 42 - 45 % (проміле) не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення та спростовується довідками № 664 від 07.09.2022 та № 958 від 20.12.2022 року із комунального підприємства по будівництву, ремонту та експлуатації доріг Хмельницької міської ради, згідно з якими ухил проїзної частини проспекту Миру на ділянці дороги навпроти будинку № 42 у напрямку вулиці Степана Бандери становить та становив на 27.04.2015 3.0 %, тобто 30 % (проміле). На підставі частини 3 статті 358 КПК України сторона захисту заявляла клопотання, у якому просила суд виключити акт обстеження дорожніх умов на ділянці вулиці від 27.04.2015 (т.2, а/п 152) з числа доказів і вирішувати справу на підставі інших доказів, однак судом не тільки було проігнороване згадане клопотання, але й залишилися поза увагою суду інші докази, подані стороною захисту, що визнається порушенням засад змагальності сторін кримінального провадження та свободи в поданні ними своїх доказів.

Під час судового розгляду за клопотанням сторони захисту судом було долучено до матеріалів кримінального провадження доказ, який був отриманий стороною обвинувачення на стадії досудового розслідування зазначеного кримінального провадження, однак не був поданий суду стороною обвинувачення, а саме документ - CD-R duck Verbatim (700 Mb, 80 min), на якому в електронному вигляді містилися 106 фотозображень, які були відзняті під час проведення огляду місця події 27.04.2015 на проспекті Миру у м. Хмельницькому навпроти будинку № 42. Цей доказ за клопотанням сторони захисту також був досліджений у судовому засіданні за участю спеціаліста ОСОБА_23 , який брав участь в огляді місця події, як спеціаліст. Однак суд у вироку також проігнорував цей доказ, який на переконання сторони захисту, у певній мірі виправдовує обвинуваченого ОСОБА_8 .

Також суд у вироку проігнорував важливий доказ - показання спеціаліста ОСОБА_23 , який брав участь в огляді місця дорожньо-транспортної події. Так, спеціаліст пояснив та підтвердив, що слід довжиною 2.4 метри з мозковою речовиною був утворений колесом або ж колесами правої сторони напівпричепа автопоїзда, які на момент утворення цього сліду перебували у стані гальмування (у заблокованому стані або ж у стані обертання на межі блокування). За вказаних обставин під час утворення цього сліду відбувалася втрата кінетичної енергії автопоїзда, оскільки він гальмувався, а тому, довжина цього сліду, в сукупності з іншими слідами коліс, які були зафіксовані під час огляду місця події має значення для визначення експертним шляхом фактичної швидкості руху автопоїзда до початку його гальмування.

Спеціаліст ОСОБА_23 у судовому засіданні пояснив, що його підпис на план-схемі до протоколу огляду місця події відсутній, оскільки він не складав цей документ. Таблиця ілюстрацій до протоколу огляду місця події також складалася без його участі слідчим ОСОБА_24 .

Також захисник зауважує, що прокурор подав протокол слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_8 (т.2, а/п 199-201), під час якого останній показав, де він вперше побачив пішохода ОСОБА_17 на проїзній частині, вказав місце розташування автопоїзда у цей момент, а також ним було відтворено за участю статиста швидкість переміщення ОСОБА_17 у полі зору водія ОСОБА_8 перед наїздом (переїздом). Однак, відомості із цього документу не надавалися експертам при призначенні відповідних експертиз на стадії досудового розслідування, а тому, відповідно і не досліджувалися експертами, що свідчить про очевидну неповноту дослідження обставин кримінального провадження органом досудового розслідування та є грубим порушенням приписів п.2 ст. 9 КПК України.

Не погоджується захисник з тим, що надавши в сукупності оцінку дослідженим в ході судового розгляду доказам та показанням свідків, суд вважав встановленим, що наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_17 відбувся правою передньою частиною бампера автомобіля «DAF СF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому зафіксована відповідна потертість, і в момент первинного контакту пішохід ОСОБА_25 перебував у вертикальному чи наближеному до цього положенні.

У висновку експерта № 33/202 А від 19.06.2015, який судом було покладено в основу обвинувального вироку, експертом ОСОБА_26 було зазначено (стор.6 висновку), що «враховуючи положення тіла дитини при перетинанні проїзної частини (вертикальне або наближене до нього), вказані потертості бруду на нижніх елементах кабіни (бампера) найбільш характерні для попадання тіла дитини під низ автопоїзда вже після безпосереднього початкового контакту з останнім».

Допитаний у судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_27 , роз`яснюючи складений ним висновок судово-медичної експертизи № 255 від 26.05.2015, категорично заперечив факт наїзду тягача на потерпілого ОСОБА_17 , та вказав, що у цьому випадку у початковій фазі тіло потерпілого контактувало безпосередньо з правим переднім колесом тягача автопоїзда, і в цей момент потерпілий лежав або ж перебував близько до землі, а сам переїзд відбувся у напрямку від голови до ніг, його фактично під машину затягнув рюкзак.

Допитані під час судового розгляду кримінального провадження свідки ОСОБА_28 та ОСОБА_29 , які були очевидцями наїзду на ОСОБА_17 , повідомили, що первинний контакт автопоїзда з тілом загиблого відбувся серединою передньої частини тягача за пішохідним переходом.

Окрім цього, під час проведення слідчого експерименту свідок ОСОБА_28 на місці події пояснив, що наїзд на потерпілого відбувся на відстані 3.5 м. від правого краю дороги по ходу руху автопоїзда (т.2 а.п.163), тобто серединою передньої частини тягача, оскільки сліди правих коліс автопоїзда під час огляду місця події було зафіксовано на відстані 2.35 м. від правого краю дороги.

На думку адвоката, висновки експертів, які були отримані на стадії досудового розслідування та під час судового розгляду справи, носять неконкретний, вірогідний характер, містять суперечності, які не були усунуті під час судового розгляду.

Під час судового розгляду прокурором на підтвердження винуватості ОСОБА_8 були подані висновки експерта № 179 А від 20.05.2015 автотехнічної експертизи (т.2, а/п 77-78) та № 33/202A від 19.06.2015 комплексної судової транспортно-трасологічної експертизи (т.2, а/п 81-86), які були складені на підставі постанов слідчого на стадії досудового розслідування. Дослідження судом зазначених висновків дає підстави констатувати, що вони були сформовані експертами на підставі неперевірених, вибіркових та помилкових вихідних даних, які до того ж суперечать фактичним обставинам кримінального провадження, а також ґрунтуються на власних припущеннях слідчого, не підтверджених жодними доказами.

Вихідні покажчики, які були зазначені у постанові про доручення проведення комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 25 травня 2015 (т.2, а/п 79-80) суттєво відрізняються за технічним змістом від висновку автотехнічної експертизи № 179 А від 20.05.2015. Висновок експерта про те, що довжині більшого сліду гальмування відповідає швидкість руху саме 31 км/год. не давав підстав слідчому стверджувати, що автопоїзд рухався саме з такою швидкістю до моменту початку гальмування, оскільки не можна в жодному разі виключати, що певну відстань цей автопоїзд міг гальмувати без утворення видимих слідів гальмування, а частина слідів гальмування могла не відобразитися на дорожньому покритті або ж зникнути з певних причин до моменту проведення огляду.

Захисник звертає увагу суду, що у висновку експерта № 33/202А від 19.06.2015 комплексної судової транспортно-трасологічної експертизи (т.2, а/п 81-86) по запитанню № 5 експерт ОСОБА_26 зауважив, що при більшому значенні швидкості руху автомобіля (тобто більшому, ніж 31 км/год.) та незмінних інших обставинах можливість наїзду автопоїзда на пішохода не виключається (т.2, а/п 86). Отже, фактична швидкість руху автопоїзда перед виникненням дорожньо-транспортної події мала вирішальне значення для дослідження питання щодо наявності у водія ОСОБА_8 технічної можливості запобігти наїзду (переїзду) на пішохода ОСОБА_18 та оцінки дій цього водія у частині їх відповідності вимогам п. 12.3 ПДР.

Окрім цього, у постанові про доручення проведення комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 25 травня 2015 року (т.2 а/п 79-80) слідчим ОСОБА_24 було задано помилкові та неперевірені вихідні дані, зокрема щодо величини ухилу проїзної частини на місці вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

На підставі частини 3 статті 358 КПК України, сторона захисту вважає за можливе просити апеляційний суд, виключити висновок експерта № 179 А від 20.05.2015 автотехнічної експертизи (т.2, a/п 77-78) та висновок експерта №33/2024 від 19.06.2015 комплексної судової транспортно-трасологічної експертизи (т.2 а/п 81-86) із числа доказів у кримінальному провадженні і вирішувати справу на підставі інших доказів, оскільки ці висновки експерта ґрунтуються на недостовірних вихідних даних, й відповідно, є також недостовірними доказами у цьому кримінальному провадженні.

При проведенні експертиз на стадії досудового розслідування та за зверненнями сторони обвинувачення не було також враховано, що під час огляду місця події було зафіксовано сліди волочіння з мозковою речовиною довжиною 2.4 м. до трупа дитини, який фактично, згідно з дослідженими у судовому засіданні фотозображень, що містяться на оптичному CD-R диску Verbatim та пояснень у судовому засіданні спеціаліста ОСОБА_23 , був залишений внаслідок ковзання заблокованого колеса напівпричепа ROBUSTE Kaiser р.н. НОМЕР_2 , тобто під час гальмування, а тому мав би бути також врахований при визначенні швидкості руху автопоїзда.

На думку адвоката, оскільки при проведенні усіх попередніх судових автотехнічних експертиз у кримінальному провадженні не було враховано довжини частини сліду коліс правої сторони напівпричепа ROBUSTE Kaiser р.н. НОМЕР_2 перед місцем розташування трупа ОСОБА_17 , які були утворені при гальмуванні автопоїзда, а при проведенні математичних розрахунків було використано помилкове значення поздовжнього ухилу проїзної частини проспекту Миру навпроти будинку № 42, яке фактично складає 30%, а не 45%, як раніше задавалося експертами, тому всі висновки проведених експертиз не можна вважати належними та достовірними доказами.

Під час судового розгляду свідок ОСОБА_30 , який був очевидцем дорожньо-транспортної пригоди, дав показання та повідомив, що швидкість руху автопоїзда перед наїздом на ОСОБА_17 складала близько 40 км/год. Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 вказав, що перед тим, як він застосував екстрене гальмування, коли виявив попереду автомобіля малолітнього ОСОБА_17 , що перебігав вулицю перетинаючи смугу руху автопоїзда, швидкість руху керованого ним автопоїзда складала 40 км/год. Жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували ці показання щодо швидкості руху автопоїзда перед наїздом на малолітнього ОСОБА_18 стороною обвинувачення до суду не було надано.

Захисник вважає, що ставлення у провину ОСОБА_8 порушення також вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України є безпідставним та надуманим, оскільки стороною обвинувачення мали би бути надані суду докази, які б підтверджували наявність у водія ОСОБА_8 технічної можливості зупинити керований ним автопоїзд перед нерегульованим пішохідним переходом з моменту, коли він мав об`єктивну можливість виявити на ньому пішохода, однак під час досудового розслідування питання технічної можливості для водія виконати такі вимоги ПДР не вирішувалося взагалі.

На думку сторони захисту, суд не дотримався принципу презумпції невинуватості та стандарту «поза розумним сумнівом» при оцінці доказів. Суд фактично переклав на сторону захисту тягар доведення невинуватості обвинуваченого.

Судом при призначенні покарання обвинуваченому та при вирішенні цивільних позовів взагалі не було враховано грубих порушень Правил дорожнього руху України допущених потерпілим та його грубої необережності, які сприяли виникнення ДТП та спричиненню шкоди потерпілим. За встановлених досудовим розслідуванням та судом обставин кримінального правопорушення є також очевидним, що дії малолітнього пішохода ОСОБА_17 не відповідали вимогам розділу 4 ПДР, зокрема п.п.4.10, 4.14 (а,б).

Суд також не врахував, що обвинувачений під час судового розгляду добровільно перерахував потерпілій ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

При вирішенні цивільних позовів потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_11 судом не було також враховано і положень ч.2 ст.1193 Цивільного Кодексу України, в якій передбачено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали вимоги своєї апеляційної скарги та просили їх задовольнити повністю, скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України. Визнали також апеляційну скаргу представника цивільних відповідачів, апеляційну скаргу страхової компанії просили вирішити на розсуд суду, апеляційні скарги потерпілих не визнали.

Потерпіла ОСОБА_7 підтримала подану її представником ОСОБА_12 апеляційну скаргу, вважає вирок суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання занадто м`яким, інші апеляційні скарги не визнала. Надала фото на підтвердження встановлення пам`ятника.

Представник потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 у судовому засіданні 18.09.2023 підтримала апеляційні скарги, подані в інтересах потерпілих, інші апеляційні скарги не визнала.

Потерпілий ОСОБА_11 та його представник ОСОБА_12 були повідомлені належним чином про дату, час та місце судового розгляду, однак не з`явилися у судове засідання 14.03.2024 з поважних причин. Адвокат ОСОБА_12 надіслала на адресу суду клопотання про проведення судового засідання без їх участі, оскільки остання перебуває на лікарняному, а ОСОБА_11 знаходиться поза межами Хмельницької області. Вимоги поданих апеляційних скарг в інтересах потерпілого ОСОБА_11 та потерпілої ОСОБА_31 адвокат підтримала та просила задовольнити у повному обсязі, заперечила проти задоволення апеляційних скарг захисника обвинуваченого, представника цивільних відповідачів та представника ТДВ СК "Альфа-Гарант".

Представник цивільних відповідачів ОСОБА_10 підтримав вимоги поданої апеляційної скарги та просив скасувати вирок в частині стягнення на користь потерпілих по 300 000 грн моральної шкоди солідарно з обвинуваченого ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 та ОСОБА_11 до ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , визнав апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, потерпілих - не визнав, апеляційну скаргу страхової компанії просив вирішити на розсуд суду.

Прокурор не визнав доводи апеляційної скарги сторони захисту, вважає вирок суду першої інстанції обґрунтованим і законним. Стосовно доводів поданих апеляційних скарг, що стосуються вирішення цивільних позовів, просив розглянути ці вимоги на розсуд суду, при цьому не підтримав доводів апеляційних скарг потерпілих щодо збільшення призначеного обвинуваченому покарання. Свої доводи виклав у письмовій промові, що долучена до провадження.

Цивільні відповідачі ОСОБА_14 , та ОСОБА_13 були повідомлені належним чином про дату, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, причин неявки не повідомили.

Представник ТДВ СК "Альфа-Гарант" ОСОБА_15 була повідомлена належним чином про дату, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явилася, причин неявки не повідомила.

Відповідно до частини 4 статті 405 КПК України, неявка у судове засідання потерпілого ОСОБА_11 , представника потерпілих ОСОБА_12 , цивільних відповідачів ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , представника ТДВ СК "Альфа-Гарант" ОСОБА_15 не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, потерпілу, представника цивільних відповідачів, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши частину доказів та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 та представника потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 не підлягають задоволенню; апеляційна скарга представника цивільних відповідачів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 - адвоката ОСОБА_10 підлягає задоволенню; апеляційну скаргу представника ТДВ СК «Альфа-Гарант» ОСОБА_15 слід задовольнити частково.

Мотиви суду

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених діючим законодавством. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 , надав юридичну оцінку його діям, дослідив і відповідно оцінив зібрані у кримінальному провадженні докази та у відповідності з вимогами норм КК України кваліфікував дії ОСОБА_8 за частиною 2 статті 286 КК України.

Відповідно до статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, але вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого вважає, що вирок підлягає скасуванню, оскільки не встановлено достатньо доказів для доведення вини ОСОБА_8 , обставини, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи, висновок суду ґрунтується на недопустимих доказах, а формулювання обвинувачення в обвинувальному акті не є конкретним.

Обвинувачений ОСОБА_8 свою провину в інкримінованому йому правопорушенні не визнав, але не заперечував події ДТП за участю автомобіля під його керуванням та наслідків у вигляді смерті малолітнього пішохода, однак наполягав, що не мав технічної можливості запобігти ДТП.

Суд першої інстанції перевіряв у судовому засіданні доводи сторони захисту, у тому числі ті, що зазначені захисником в апеляційній скарзі, які свого підтвердження не знайшли.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_8 своєї вини в інкримінованому кримінальному правопорушенні, висновки суду про доведеність його винуватості у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні та узгоджених між собою, допустимих, достовірних і достатніх доказів, які були оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України.

Твердження захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що висновки суду, які викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, безпідставні та спростовуються матеріалами кримінального провадження й дослідженими судом доказами.

На обґрунтування доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 суд першої інстанції проаналізував:

- показання самого обвинуваченого, який вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав, при цьому не заперечував, що дійсно 27.04.2015 керував тягачем «DAF CF» з напівпричепом «Robuste Kaiser» та рухався по проспекту Миру в напрямку від вул. Західно-Окружна до вул. С.Бандери (м. Рибалка). Попереду по його смузі руху найближчий транспортний засіб - екскаватор знаходився за 25-30 метрів. По зустрічній смузі руху рухалася колона транспортних засобів. Із-за автомобіля «пікап», який знаходився на зустрічній смузі руху та який призупинився, вибіг хлопчик, який став перебігати дорогу зліва на право. Коли автомобіль «пікап» зупинився, інший транспортний засіб, який рухався за ним також зупинився. Сам ОСОБА_8 коли автомобіль «пікап» та інший автомобіль призупинилися не зупинявся, оскільки пішохода в той момент не бачив та продовжував рух. Самого пішохода та його рух зліва на право побачив лише коли своїм автомобілем порівнявся зі знаком «Пішохідний перехід» і тоді застосував гальмування. Якою саме частиною автомобіля вдарив хлопчика не знає, але коли автомобіль гальмував почув переїзд задніми колесами;

- показання свідків ОСОБА_32 , ОСОБА_28 , які були очевидцями ДТП, свідка ОСОБА_33 , який моменту наїзду не бачив, але бачив наслідки ДТП, свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_24 , які проводили разом із ОСОБА_43 огляд автомобіля та місця події та показали, що на момент огляду місця події була створена слідча група, в склад якої вони входили, огляд автомобіля проводився в межах огляду місця події,

- показання інших свідків, протоколи слідчих дій, висновки експертів, показання експертів в судовому засіданні та інші письмові докази.

Так, судом обґрунтовано покладено в основу вироку:

- показання свідка ОСОБА_32 , який суду показав, що був очевидцем ДТП. Він рухався по зустрічній смузі відносно руху тягача «DAF CF» р.н. НОМЕР_1 з напівпричепом «RobusteKaiser» р.н НОМЕР_2 . Під`їжджаючи до пішохідного переходу побачив хлопчика, який переходив пішохідний перехід. Коли хлопчик перейшов його смугу руху та знаходився на смузі руху тягача «DAF CF» р.н. НОМЕР_1 з напівпричепом «RobusteKaiser» р.н. НОМЕР_2 відбувся контакт автомобіля з пішоходом. Перший контакт відбувся з передньою частиною автомобіля і хлопчика відкинуло на 1-1,5 м. У той час, коли хлопчик почав підніматися і став на коліно відбувся другий контакт та переїзд. Швидкість автопоїзда була 30-40 км/год. Гальмування автопоїзда почалося після того як відбувся другий контакт та переїзд;

- показання свідка ОСОБА_28 , який суду показав, що хлопчик переходив по пішохідному переходу з опущеною головою навпростець. Під транспортний засіб хлопчик потрапив нижче пішохідного переходу за 0,5-1м. На його думку, хлопчик потрапив у «мертву зону» огляду. Вантажівка рухалася не швидко, хлопчик до середини переходу біг, а далі рухався пришвидшеною ходою та дивився у лівій бік;

- показання свідка ОСОБА_33 , який суду показав, що моменту наїзду не бачив, а лише наслідки. Самого наїзду він не бачив, але тіло хлопчика лежало близько 2 м за пішохідним переходом. Удар відбувся на рівні правого переднього колеса автомобіля;

- показання експерта ОСОБА_27 , який суду показав, що причиною смерті потерпілого ОСОБА_17 стало розчавлення голови. Травми отримані внаслідок стиснення тіла між двома твердими предметами. Досліджував лише тіло і одяг потерпілого. Бачив фото з місця події. Вважає, що наїзду автомобіля на потерпілого не було, а був переїзд. Первинний контакт переїзду був з колесом автопоїзда, а потім уже переїзд через голову потерпілого;

- показання експерта ОСОБА_23 , який суду показав, що 27.04.2015 брав участь в огляді місця події. Відображенні в протоколі огляду місця події відомості відповідають тим, які встановлені в ході самого огляду, також вказав, що в процесі дорожньо-транспортної пригоди спочатку відбувся наїзд на пішохода в подальшому його волочіння та переїзд пішохода; показав, що ним проводилась експертиза технічного стану тягача «DAF CF» реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом «ROBUSTE Kaiser» реєстраційний номер НОМЕР_2 . Він підтримав висновки вказаної експертизи та зазначив, що гальмівна система знаходилась в справному стані, всі колеса тягача в тому числі три правих здійснювали гальмування;

- показання експерта ОСОБА_26 , який суду показав, що під час проведення експертизи виходив зі швидкості 31 км/год. Слідів, що вказували б на контакт потерпілого з автомобілем немає. На автомобілі виявив потертість, яка може свідчити про первинний контакт. Автомобіль не досліджував, лише протокол огляду транспортного засобу;

- показання експертів ОСОБА_34 , ОСОБА_35 та ОСОБА_36 , які підтримали свої висновки та показали, що характерних слідів наїзду чи переїзду на тілі та одежі малолітнього ОСОБА_17 виявлено не було, а тому категорично стверджувати чи був наїзд чи переїзд вони не можуть;

- відомості з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та додатків від 27.04.2015 року, який складено в присутності двох понятих, спеціаліста ОСОБА_23 та водія ОСОБА_8 , який підписав протокол без зауважень, з яких встановлено, що по проспекту Миру на проїзній частині навпроти будинку № 42 знаходиться автомобіль тягач «DAF CF» р.н. НОМЕР_1 з причепом р.н. НОМЕР_2 , який передньою частиною направлений в бік вулиці М.Рибалко. Виявлено сліди гальмування, довжина гальмування правих коліс автомобіля становить 8,7 м, а лівих-6,5м. Оглядом автомобіля встановлено, що на передній правій частині виявлено потертість, що розташована в нижній правій частині правого бампера в районі розташування правої протитуманної фари. Ця потертість розташована на відстані біля 35 см від правого краю автомобіля та на висоті від 34 до 43 см, окрім того, на нижній частині під бампером автомобіля виявлено потертість бруду у виді відшарування пилюки та бруду. Вказана потертість розташована на відстані 2,1 м від лівого бокового краю кабіни автомобіля. На відстані 9.9 м від дорожнього знаку 5.35.1 та на відстані 2.35 м до правого краю автодороги розпочинається слід волочіння із мозкової речовини, який має протяжність 2.4 м до трупа дитини, далі продовжується на відстані 1.1м і переходить в слід гальмування правих коліс автомобіля, що становить 8.7м. На початку вказаного сліду гальмування виявлено уламок черепа, який знаходиться 1.3 м до правого краю автодороги. Труп малолітнього пішохода знаходиться на відстані 12.3 м від дорожнього знаку 5.35.1 (Пішохідний перехід) та на відстані 2 м від голови трупа до правого краю автодороги (т.2 а/п 27-38);

- відомості з протоколу огляду транспортного засобу та додатку від 27.04.2015, який складено в присутності двох понятих та водія ОСОБА_8 , який підписав протокол без зауважень, відповідно до яких об`єктом огляду є автомобіль тягач «DAF CF» р.н. НОМЕР_1 з причепом р.н. НОМЕР_2 . В ході огляду встановлено, що на передній правій частині виявлено потертість, що розташована в нижній правій частині правого бампера в районі розташування правої протитуманної фари. Ця потертість розташована на відстані біля 35 см від правого краю автомобіля та на висоті від 34 до 43 см. Окрім того, на нижній частині під бампером автомобіля виявлено потертість бруду у виді відшарування пилюки та бруду. На протекторах шин правих коліс тягача та напівпричепа виявлено залишки мозкової речовини жовтого кольору та плями бурого кольору схожі на кров. Автомобіль тягач «DAF CF» р.н. НОМЕР_1 з причепом р.н. НОМЕР_2 вилучено та поміщено на охоронювану територію тролейбусного парку (т.2 а/п 39-46);

- висновок експерта-автотехніка ОСОБА_23 № 165А від 02.06.2015, відповідно до якого на момент огляду робоча гальмівна система, ходова частина та рульове керування автопоїзда у складі тягача «DAF CF» реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом «ROBUSTE Kaiser», реєстраційний номер НОМЕР_2 , перебували в працездатному стані та у повній мірі виконували передбачені конструкцією функції. Ознак, які б свідчили про несправність вказаних систем автопоїзда як на момент огляду, так і до моменту ДТП не встановлено (т.2 а/п 50-54);

- висновок автотехнічної експертизи № 179А від 20.05.2015, відповідно до якого швидкість руху автомобіля DAF CF р.н. НОМЕР_1 з напівпричепом ROBUSTE Kaiser р. н. НОМЕР_2 , яка відповідає залишеному на проїзній частині більшому сліду гальмування довжиною 8.7 м, складає біля 31 км/год. (т.2 а/п 77-78);

- висновок комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 33/202А від 19.06.2015 - судовий експерт ОСОБА_26 (т. 2 а/с 81-86);

- висновок комплексної судово-медичної, медико-криміналістичної та транспортно-трасологічної експертизи №90/СЕ-19/123-21/21-ІТ від 21.02.2022 (т.4 а/п 84-95);

- відомості з протоколу проведення слідчого експерименту та додатку до нього від 27.04.2015 за участі свідка ОСОБА_32 , який під час слідчого експерименту в присутності двох понятих зазначив місце зупинки його транспортного засобу та вказав, що оглядовість водія вантажного автомобіля нічим не обмежувалась, описав механізм ДТП (т.2 а/с 122-128);

- відомості з протоколів проведення слідчого експерименту та додатку від 20.05.2015 та від 21.05.2015 за участі свідка ОСОБА_28 , в ході якого встановлювалась швидкість руху пішохода. В ході проведеного експерименту встановлено, що при темпі руху в швидкій ході статист 10 м долав за 4,00 с, 3,87 с., 3,73 с., а при ходьбі кроком за 5,44 с., 5,26 с., 5,08 с. (т.2 а/с 153-154); також свідок ОСОБА_28 розповів обставини події та на місці події в ході проведеного слідчого експерименту встановлено, що в момент появи пішохода автопоїзд знаходився за 20.6 м від місця наїзду (т. 2 а/с 161-162);

- відомості протоколу проведення слідчого експерименту та додаток від 14.07.2015 за участі підозрюваного ОСОБА_8 , у ході якого останній повідомив, що йому обмежували оглядовість транспортні засоби, які рухалися назустріч, та виставив автомобіль Рено на зустрічній смузі. ОСОБА_8 вказав місце на автодорозі, де вперше побачив пішохода, яке розташовувалося за 4.5м від лівого краю по ходу його руху та за 2.4м від знаку "Пішохідний перехід" (т. 2 а/с 199-201);

- висновок судово-медичної експертизи № 255 від 27.04.2015, відповідно до якого причиною смерті ОСОБА_17 явилась поєднана тупа травма голови, тулуба, верхньої правої та нижніх кінцівок, що проявилась розчавленням голови, переломом правої плечової кістки та багато чисельними крововиливами в м`які тканини тулуба, верхньої правої та нижніх кінцівок (т. 2 а/с 3-5);

Показання свідків - очевидців ДТП про механізм та обставини ДТП підтвердилися під час проведення за їх участю слідчих експериментів, в ході яких вони відтворили обставини ДТП, вказавши напрямок руху автопоїзда, його розташування на дорозі та інших навколо нього машин, що могли впливати на оглядовість водія автопоїзда, його місцезнаходження по відношенню до місця наїзду у момент появи потерпілого та механізм зіткнення автопоїзда з потерпілим; також було відтворено напрямок руху та швидкість ходьби потерпілого по пішохідному переходу. У ході вказаних слідчих експериментів робилися заміри та складалися план-схеми, проводилося фотографування.

Судом обґрунтовано покладено в основу вироку висновки комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи, комплексної судово-медичної, медико-криміналістичної тa транспортно-трасологічної експертизи, відомості для яких надавалися, у тому числі, за результатом проведених слідчих (розшукових) дій. Колегія суддів вважає неспроможними доводи сторони захисту щодо неконкретності та суперечності висновків проведених експертиз, а також їх недопустимості у цьому кримінальному провадженні.

Вважати наведені та інші досліджені судом докази недостатніми для обґрунтування винуватості обвинуваченогоОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення зач.2 ст.286 КК України, на думку колегії суддів підстав немає.

Щодо доводів захисника про недопустимість протоколу огляду транспортного засобу від 27.04.2015, проведеного до внесення відомостей до ЄРДР.

Колегія суддів не погоджується з твердженням сторони захисту, що протокол огляду транспортного засобу від 27.04.2015 та похідні від нього документи були складені з грубими порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки огляд транспортного засобу проводився до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та без дозволу слідчого судді про надання тимчасового доступу до транспортного засобу, а отже є недопустимими.

Як вбачається з матеріалів провадження, на підставі інформації, що надійшла до поліції про здійснення наїзду на пішохода 27.04.2015 об 11 год. 10 хв. по проспекту Миру, на місце ДТП направлено слідчу групу, згідно рапорту (т. 2 а/с 89).

27.04.2015 з 11 год. 30 хв. до 12 год. 25 хв. за участю понятих ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , водія ОСОБА_8 , спеціаліста ОСОБА_23 був проведений огляд місця ДТП, складена схема та фототаблиця. В ході огляду встановлено, що по проспекту Миру на проїзній частині навпроти будинку № 42 знаходиться автомобіль тягач «DAF CF» р.н. НОМЕР_1 з причепом р.н. НОМЕР_2 , який передньою частиною направлений в бік вулиці М. Рибалко. Зафіксовано сліди гальмування транспортного засобу, виявлені на ньому потертості, його розташування відносно до тіла трупа дитини, розташування трупа малолітнього пішохода на автодорозі, зроблено заміри (т. 2 а/с 27-38).

Також на місці ДТП був здійснений огляд транспортного засобу «DAF CF» р.н. НОМЕР_1 з причепом р.н. НОМЕР_2 , результати якого зафіксовані у протоколі огляду транспортного засобу від 27.04.2015 та абсолютно збігаються з відомостями, що містяться у протоколі огляду місця події (т. 2 а/с 39-46). У ході огляду встановлено, що на передній правій частині виявлено потертість, що розташована в нижній правій частині правого бампера в районі розташування правої протитуманної фари. Ця потертість розташована на відстані біля 35 см від правого краю автомобіля та на висоті від 34 до 43 см. Окрім того, на нижній частині під бампером автомобіля виявлено потертість бруду у виді відшарування пилюки та бруду. На протекторах шин правих коліс тягача та напівпричепа виявлено залишки мозкової речовини жовтого кольору та плями бурого кольору схожі на кров. Автомобіль тягач «DAF CF» р.н. НОМЕР_1 з причепом р.н. НОМЕР_2 вилучено та поміщено на охоронювану територію тролейбусного парку.

Відомості до ЄРДР внесено 27.04.2015 після проведення зазначених оглядів, відповідно до яких внесено відомості про те, що 27.04.2015 року близько 11 год. водій ОСОБА_8 , керуючи вантажним автопоїздом в складі тягача «DAF CF» р.н. НОМЕР_1 з причепом р.н. НОМЕР_2 , рухаючись по проспекту Миру в м. Хмельницькому в напрямку від вул. Західно-Окружної до вул. М.Рибалка, в районі будинку № 42 здійснив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_17 , 2005 року народження, який перетинав проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху автомобіля. Внаслідок ДТП ОСОБА_17 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події (т.2 а/п 88).

Згідно зі статтею 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів; огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи; для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження; слідчий, прокурор має право заборонити будь-якій особі залишити місце огляду до його закінчення та вчинювати будь-які дії, що заважають проведенню огляду.

Огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів. За змістом статей 214, 223, 237 КПК огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження.

У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі (позиція Верховного Суду у рішенні по справі № 648/2590/17 від 27 травня 2021 року)

У випадках з дорожньо-транспортними пригодами огляд транспортних засобів, за участі яких відбулася ДТП, є невід`ємною частиною огляду місця події та істотно відрізняється від тих оглядів транспортних засобів, проведення яких вимагає дотримання підстав та правил, передбачених статтями 233, 234 та 237 КПК України.

Підставою для проведення огляду місця події, а разом із тим і транспортного засобу, у цьому кримінальному провадженні стало повідомлення працівників поліції про наїзд на пішохода. Тож, з метою перевірки вказаної інформації та з`ясування обставин події було здійснено огляд ділянки місцевості, де сталася ДТП, та транспортного засобу «DAF CF» р.н. НОМЕР_1 з причепом р.н. НОМЕР_2 , який брав участь у ній. В результаті огляду транспортного засобу були зафіксовані на ньому потертості, їх розташування, на протекторах шин правих коліс тягача та напівпричепа виявлено залишки мозкової речовини жовтого кольору та плями бурого кольору схожі на кров.

Окрім того, важливим для огляду транспортного засобу було зафіксувати сліди кримінального правопорушення шляхом візуального обстеження транспортного засобу як предмету, який зберіг на собі його сліди. Транспортний засіб, порушення правил керування яким призвело до заподіяння фізичної шкоди (смерті) потерпілому, є знаряддям вчинення злочину в сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, а тому з`ясування технічного стану якого якомога швидше після ДТП, до переміщення його з місця події чи отримання доступу до органів керування якого будь-якою особою може призвести до неможливості вирішення завдань кримінального провадження. Саме тому перший початковий огляд транспортного засобу та фіксація його пошкоджень здійснюється під час огляду місця події, що й було зроблено у цьому кримінальному провадженні.

Зазначена позиція корелюється з висновками Верховного Суду у постановах від 31 березня 2021 року у справі № 333/1539/16-к та від 26 жовтня 2023 року у справі № 601/407/20.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що така слідча дія як проведення огляду транспортного засобу була невідкладною за цих обставин справи, здійснювалася з метою перевірки отриманої інформації, а також задля фіксування пошкоджень і характерних ознак транспортного засобу після ДТП та слідової інформації про обставини події на ньому. Такий огляд транспортного засобу експертом на місці ДТП за своєю юридичною природою є слідчою дією, яка проводилася безпосередньо на місці події та фактично одразу ж після її настання, за участю обвинуваченого, від якого не надходило будь-яких заперечень щодо такого огляду, а також щодо результатів цього огляду, тому помилковими є доводи сторони захисту щодо необхідності отримання дозволу слідчого судді на тимчасовий доступ до вказаного транспортного засобу.

Таким чином, здійснення огляду транспортного засобу у цьому кримінальному провадженні до моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР є виправданим та абсолютно правомірним, дозвіл слідчого судді на тимчасовий доступ до транспортного засобу не є необхідним, тому відсутні підстави для визнання протоколу огляду транспортного засобу від 27.04.2015 недопустимим доказом.

Більше того, постановою слідчого від 27.04.2015 автопоїзд DAF CF р.н. НОМЕР_1 з напівпричепом ROBUSTE Kaiser р. н. НОМЕР_2 визнаний речовим доказом (т. 2 а/с 102); згідно з ухвалою слідчого судді від 28.04.2015 на автомобіль був накладений арешт, останній перебував у розпорядженні слідчого, тому не було потреби у дозволі слідчого судді для проведення судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу (т. 2 а/с 138-139).

Щодо ненадання оцінки судом 106 фотозображень, які були відзняті під час проведення огляду місця події 27.04.2015 та які, на думку захисника, виправдовують обвинуваченого ОСОБА_8 .

У статті 22 КПК України запроваджено принцип змагальності сторін кримінального провадження та свободи в поданні ними до суду своі?х доказів і у доведенні перед судом і?х належності та допустимості. Презюмується, що сторони обвинувачення і захисту є паритетними у процесі та самостіи?но обстоюють свої правові позиціі? шляхом реалізаціі? наданих процесуальним законом прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Статтею 94 КПК України закріплено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відтак, оцінивши лише ті докази, що містяться у матеріалах кримінального провадження - зокрема, протокол огляду місця ДТП з доданими до нього фотографіями від 27.04.2015, - у сукупності з іншими зібраними органами досудового розслідування доказами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо достатнього обсягу доказів для доведення вини ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Тож, відповідні доводи захисника є безпідставними, оскільки суд їх перевіряв у судовому засіданні, у тому числі за участю спеціаліста ОСОБА_23 , а сторона обвинувачення, у свою чергу, пояснила, що зі 106 зроблених на місці події фотознімків були обрані й долучені до справи найбільш інформативні та вони є ідентичними до тих, що надавалися стороною захисту.

Також колегія суддів звертає увагу, що захисником не обґрунтовано яким чином недолучені стороною обвинувачення фотографії виправдовують ОСОБА_8 .

Щодо доводів захисника про недопустимість висновків експертів за результатами автотехнічної експертизи № 179 А від 20.05.2015, комплексної судової транспортно-трасологічної експертизи № 33/202A від 19.06.2015 та комплексної судово-медичної, медико-криміналістичної тa транспортно-трасологічної експертизи № 690/CE-19/123-21/21-ІТ від 21.02.2022.

Колегія суддів звертає увагу, що доводи сторони захисту фактично зводяться до незгоди з результатами експертиз, оскільки ці висновки експертів, на думку захисника, ґрунтуються на недостовірних вихідних даних, захист оспорює визначену швидкість руху вантажного автопоїзда при якій водій мав технічну можливість уникнути ДТП.

Так, згідно висновку експерта № 179А від 20.05.2015 швидкість руху автомобіля DAF CF р.н. НОМЕР_1 з напівпричепом ROBUSTE Kaiser р. н. НОМЕР_2 , яка відповідає залишеному на проїзній частині більшому сліду гальмування довжиною - 8.7м, складає біля 31 км/год.

Для дослідження експерту надавалися копії протоколу огляду місця події, складена схема до нього та акт обстеження дорожніх умов. Отримані внаслідок експертизи відомості також узгоджуються зі свідченнями свідка ОСОБА_32 , який показав, що швидкість автопоїзда була 30-40 км/год, гальмування автопоїзда почалося після того як відбувся другий контакт та переїзд, також свідок ОСОБА_28 показав суду, що вантажівка рухалась не швидко, окрім того, сам обвинувачений показував, що на дорозі було багато автомобілів, рухались повільно, тому коли автомобілі на зустрічній смузі зупинились, він думав, що це через затор.

На переконання колегії суддів, зазначений висновок експерта слід вважати належним і допустимим доказом у цьому кримінальному провадженні, оскільки він зроблений на підставі наявних у матеріалах провадження доказах, узгоджується з іншими доказами та не спростований стороною захисту відповідними доказами.

Доводи сторони захисту щодо сумнівів у достовірності акту обстеження дорожніх умов на ділянці вулиці від 27.04.2015 є неспроможними (т. 2 а/с 152).

Посилаючись на довідки № 664 від 07.09.2022 та № 958 від 20.12.2022 з комунального підприємства по будівництву, ремонту та експлуатації доріг Хмельницької міської ради, захисник вказує, що значення поздовжнього ухилу проїзної частини ділянки проспекту Миру, 42 у напрямку вулиці Степана Бандери становить та становив на 27.04.2015 3.0 %, тобто 30 ‰ (проміле), а не 45 ‰ (проміле), як було вказано в акті.

Однак, колегії суддів вважає, що стороною захисту не надано переконливих доказів для спростування даних, зафіксованих безпосередньо у день та на місці події в акті обстеження дорожніх умов на ділянці вулиці від 27.04.2015. У судовому засіданні в суді першої інстанції цей акт досліджувався, тому у колегії суддів немає підстав для визнання акту обстеження дорожніх умов на ділянці вулиці від 27.04.2015 недопустимим доказом, суд першої інстанції правильно та доцільно поклав цей акт на обґрунтування вироку.

Крім того, захисником не обґрунтовано яким чином незначна розбіжність у ухилі проїзної частини, а саме 1,5% (15 ‰) може вплинути на результати проведених експертиз.

Більше того, захисник надавав цей акт для проведення автотехнічної експертизи від 20.07.2015 № 266А за власним дорученням, а значить не заперечував проти відомостей, які в ньому містяться. Тож, колегія суддів вважає спростованим твердження захисника щодо використання при проведенні автотехнічної експертизи помилкового значення поздовжнього ухилу проїзної частини.

Також, висновок експерта № 179А від 20.05.2015 надавався захисником, як належний, допустимий та такий, що містить неоспорювані відомості, для проведення автотехнічної експертизи від 20.07.2015 № 266 А. Тож, наразі поведінка сторони захисту є суперечливою, адже тепер захисник не визнає висновок експерта № 179А від 20.05.2015, при цьому на обґрунтування своїх доводів посилається на висновок автотехнічної експертизи від 20.07.2015 № 266 А, що радше слід вважати за обрану тактику захисту.

Згідно з висновком експерта № 33/202А від 19.06.2015, слідовій інформації, яка зафіксована при огляді місця події місце наїзду автопоїзда на малолітнього пішохода в повздовжньому напрямку мало місце раніше утворення сліду волочіння тіла дитини та в поперечному напрямку в межах слідів гальмування коліс н/причепа, ближче до правого сліду гальмування (ближче до розташування слідів потертості бруду на нижніх елементах переднього бампера). У такій дорожній обстановці водій автопоїзда «DAF CF» р.н. НОМЕР_1 з напівпричепом ROBUSTE Kaiser р. н. НОМЕР_2 ОСОБА_8 з технічної точки зору повинен був діяти у відповідності з вимогами п.п. 12.4, 18.1, 12.3 Правил дорожнього руху України.

У результаті проведеної за клопотанням захисника судово-медичної експертизи №90/СЕ-19/123-21/21-ІТ від 21.02.2022 встановлено, що якщо крововиливи в м?які тканини спини зліва по лопатковій лінії, лівого стегна по задній поверхні та лівої гомілки по задній поверхні у ОСОБА_18 утворилися від удару виступаючими елементами передньої частини тягача «DAF CF» реєстраційний номер НОМЕР_1 , що рухався, то в момент їх утворення потерпілий ОСОБА_17 , мав би перебувати у вертикальному чи близькому до нього положенні, та міг бути повернутим задньою частиною свого тіла до вказаного автомобіля, що рухався.

Після ймовірного первинного контакту вантажного автомобіля з пішоходом ОСОБА_39 , останній міг впасти передньою поверхнею свого тіла на дорожнє покриття, в результаті чого могли утворитись деякі із вище вказаних саден.

На зображені № 9 таблиці ілюстрацій до протоколу огляду місця події від 27.04.2015 та зображенні №8 таблиці ілюстрацій до протоколу огляду транспортного засобу від 27.04.2015 візуалізується потертість бруду в нижній правій частині переднього бампера тягача «DAF CE» реєстраційний номер НОМЕР_6 та видно, що ця потертість візуально знаходиться в нижній правій частині переднього бампера, яка не є виступаючою вертикальною площиною цього бампера.

Не виключається можливість, що ця потертість бруду в нижній правій частині переднього бампера тягача «DAF CF», реєстраційний номер НОМЕР_6 , могла утворитись у результаті контактування цієї частини транспортного засобу із тілом пішохода ОСОБА_17 .

За наявністю та локалізацією у ОСОБА_17 крововиливів в м?які тканини спини зліва по лопатковій лінії, лівого стегна по задній поверхні та лівої гомілки по задній поверхні, які могли утворитись і при наїзді тягачем «DAF CF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , можна лише сказати, що потерпілий не міг переміщатися поперек смуги руху автопоїзда у складі тягача «DAF CF», реєстраційний номер НОМЕР_6 , та напівпричепа «Robuste Kaiser», р.н. НОМЕР_5 , але міг переміщатись під кутом до напрямку руху вказаного автопоїзда, як вказано у вихідних даних постанови про доручення проведення комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 25.05.2015 року та як вказали свідки ОСОБА_40 та ОСОБА_28 під час проведення слідчих експериментів за їх участі.

Зазначений висновок узгоджується з результатами проведених слідчих експериментів, показами допитаних у ході судового розгляду експертів ОСОБА_41 , ОСОБА_36 та ОСОБА_42 . Зокрема, остання підтвердила, що нехарактерні тілесні ушкодження свідчать, що ОСОБА_17 в момент наїзду міг перебувати в вертикальному чи наближеному до вертикального положення, а також вказала, що відбувся саме наїзд, а не переїзд пішохода. Експерт не виключає, що потертість на правій нижній частині бампера є первинним контактування потерпілого з тягачем «DAF CF», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Як вже було встановлено вище, протокол огляду транспортного засобу від 27.04.2015 є допустимим та належним доказом, тому висновки комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 33/202А від 19.06.2015 та комплексної судово-медичної, медико-криміналістичної тa транспортно-трасологічної експертизи № 690/CE-19/123-21/21-ІТ від 21.02.2022, ґрунтуються на належній та допустимій інформації і беруться до уваги судом.

Окрім того, зазначені вище обставини узгоджуються з висновком автотехнічної експертизи № 266А від 20.07.2015, проведеної також за дорученням захисника.

Відповідно до висновків експертизи № 266А від 20.07.2015, в умовах цієї пригоди швидкість руху автомобіля «DAF CF» р.н. НОМЕР_1 та напівпричепа «RobusteKaiser» р.н НОМЕР_2 , яка відповідає залишеному на проїзній частині більшому сліду гальмування довжиною - 8,7 м, при умові, що слід утворився внаслідок одночасного гальмування всіх (трьох) правих коліс причепа «RobusteKaiser» р.н НОМЕР_2 , складає 31 км/год. При заданих умовах дорожньої обстановки та визначеній швидкості руху (Vа=31 км/год.) наїзд (переїзд) переднім правим колесом тягача «DAF CF» р.н. НОМЕР_1 не відбувся би, при своєчасному застосуванні водієм ОСОБА_8 екстреного гальмування, з моменту виникнення небезпеки для його руху вказаних у вихідних даних.

При цьому колегія суддів погоджується з критичною оцінкою судом першої інстанції цієї експертизи в частині, де за умовою слід гальмування довжиною 8,7 м залишений лише правим переднім (з трьох) колесом причепа «RobusteKaiser» р.н НОМЕР_2 , а швидкість руху автомобіля «DAF CF» р.н. НОМЕР_1 та напівпричепа « НОМЕР_7 » р.н НОМЕР_2 складає 36,2 км/год, та всі наступні висновки зроблені за умови швидкості 36,2 км/год. Жодних підтверджень щодо несправності гальмівної системи, ходової системи чи рульового керування цього автопоїзда як на момент огляду, так і до моменту ДТП не встановлено. Інших об`єктивних даних, які б стверджували, що два інших колеса, окрім переднього, не здійснювали гальмування та не виконували свої функції в частині гальмування в ході судового розгляду як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не отримано.

Колегія суддів звертає увагу, що сторона захисту самостійно залучила експерта на договірних умовах для проведення автотехнічної експертизи, висновок № 266А від 20.07.2015, експерту ставились питання тільки стороною захисту на свій розсуд, експерт відповідав тільки на ці питання, тому цей висновок суд першої інстанції проаналізував у сукупності із іншими доказами та надав йому відповідну оцінку, з якою погоджується і колегія суддів.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів дійшла переконання про необґрунтованість та безпідставність доводів захисника про неконкретний, суперечливий та вірогідний характер висновків проведених у кримінальному провадженні експертиз. Суд першої інстанції надавши оцінку в сукупності всім доказам, серед яких процесуальні документи, показання свідків, результати проведених слідчих експериментів, висновки низки експертиз, дійшов правильних висновків щодо порушення ОСОБА_8 пунктів 1.7, 12.3, 18.1 ПДР України, що призвело до загибелі малолітнього пішохода ОСОБА_17 .

При цьому колегія апеляційного суду звертає увагу, що висновок експерта не може мати вирішального значення при ухваленні вироку суду, та для кваліфікації дій особи за статтею 286 КК України судам слід виходити не лише з висновків експертів, в яких встановлено наявність причинного зв`язку між порушенням водієм ПДР та наслідками, що настали, а із сукупності всіх обставин, що належать до предмета доказування. Зокрема, оцінці підлягає наявність технічної можливості у водія уникнути наслідків злочину та джерело створення аварійної ситуації. Така позиція висвітлена Верховним Судом у постанові від 24.03.2020 у справі № 130/720/17.

Доводи сторони захисту щодо порушення самим малолітнім пішоходом ОСОБА_17 вимог розділу 4 ПДР, зокрема пунктів 4.10, 4.14 (а, б) не беруться колегією суддів до уваги, оскільки є голослівними і жодних доказів на підтвердження цих доводів суду не надано. Водночас апеляційний суд посилається на висновок касаційної інстанції, зроблений у постанові ККС ВС від 10 грудня 2019 року у справі № 759/2926/16-к, згідно з яким протиправність дій пішохода не виключає винуватості водія, що здійснив наїзд на нього.

Таким чином, колегія суддів вважає, що посилання сторони захисту в апеляційній скарзі стосовно неоднозначності та суперечності висновків проведених експертиз, їх неузгодженості один з одним, не знаходять свого підтвердження у ході апеляційного розгляду та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Щодо доводів захисника про неконкретність та незрозумілість обвинувачення, чим порушено права обвинуваченого ОСОБА_8 на захист.

Відповідно до положень статті 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Вимоги до обвинувального акту встановлені статтею 291 КПК України та їх перелік є вичерпним.

Колегія суддів вважає неспроможними доводи захисника про невідповідність обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону та його неконкретність, що призвело до порушення права ОСОБА_8 на захист.

Як убачається з пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 № 8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Принцип конкретного та зрозумілого обвинувачення також закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94; рішення від 25.07.2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94).

До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).

Відповідно до постанови Верховного суду України від 24.11.2016 справа № 5-328-кс16 під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі.

Що стосується тверджень захисника про те, що обвинувачення сформульовано нечітко, містить суперечності та незрозуміло в чому саме обвинувачується ОСОБА_8 , то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки під час судового розгляду у суді першої інстанції обвинувачений та його захисник не заперечували щодо можливості призначення справи до судового розгляду, обвинувачений не вказував на незрозумілість пред`явленого йому обвинувачення, жодних зауважень у сторони захисту до обвинувального акту не було.

Відповідно до змісту обвинувального акту, зрозуміло, конкретно та послідовно викладені фактичні обставини дорожньо-транспортної пригоди, вказані дата, час та місце ДТП, зазначені норми ПДР, які були порушені ОСОБА_8 , а саме пункти 1.7, 12.3 та 18.1 ПДР, що безпосередньо призвели до завдання малолітньому пішоходу травм, які є небезпечні для життя в момент їх заподіяння та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням його смерті, та кваліфіковано дії ОСОБА_8 за частиною 2 статті 286 КК України.

Заперечення захисника з приводу того, що дії водія при наїзді на пішохода на нерегульованому переході у жодному разі не можуть регламентуватися вимогами п. 12.3 Правил, оскільки для такого випадку передбачено спеціальні норми п. 18.1 ПДР, не є доречними, оскільки ці два положення не є взаємовиключними.

Так, водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека (п. 18.1 ПДР). Однак, при цьому у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (п. 12.3 ПДР). Порушення будь-якого з цих двох положень, що призвело до заподіяння тілесних ушкоджень чи смерті потерпілого, у разі встановлення прямого причинного зв`язку між цими двома елементами, є підставою для розслідування кримінального провадження за відповідною частиною статті 286 КК України.

В обвинувальному акті зазначена інформація, що наїзд здійснено на пішохода, який перетинав нерегульований пішохідний перехід зліва направо по ходу руху автопоїзда, тоді як незрозуміло що має на увазі захисник щодо конкретного місця наїзду на пішохода ОСОБА_17 , тому колегія суддів вважає, що відсутність в обвинувальному акті конкретного місця наїзду з прив`язкою до місцевості не свідчить про неконкретність та незрозумілість змісту обвинувального акту та пред`явленого обвинувачення у цілому. Ці відомості жодним чином не перешкоджають стороні захисту здійснювати її функції повно та ефективно, враховуючи, що детальніше місце наїзду на пішохода встановлювалося під час досудового розслідування (в ході проведення слідчих експериментів, огляду місця події, допиту свідків) та в ході судового розгляду.

Тож, аналіз змісту обвинувального акту щодо ОСОБА_8 дає підстави для висновку, що він містить всі необхідні відомості, зазначені у статті 291 КПК України, зокрема про обставини, що підлягають доказуванню, анкетні відомості обвинуваченого та потерпілих, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення порушених норм ПДР та статті (частини статті) КК України, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, дату та місце його складання і затвердження. Обвинувачений ОСОБА_8 з самого початку кримінального провадження користується послугами захисника, не заперечував про зрозумілість пред`явленого йому обвинувачення, скористався правом на апеляційне оскарження вироку суду, тож немає підстав стверджувати про порушення права ОСОБА_8 на захист.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку сукупності доказів, яка стала підставою для висновку, що дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковано за ст.286 ч.2 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Так, диспозиція статті 286 КК є бланкетною і для встановлення того, чи були порушені правила безпеки дорожнього руху, необхідно звертатися до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Для з`ясування наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого наведеною нормою закону, мають бути встановлені три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення смерті потерпілому або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

При цьому належить ураховувати, що злочин, передбачений статтею 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 цієї статті, тобто тільки такі порушення, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у статті 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Діяння за статтею 286 КК України може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягати: 1) вчиненні дій, які заборонені правилами (проїзд на забороняючий сигнал світлофора, експлуатація автомобіля з певними технічними несправностями тощо); 2) невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (не зниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки чи приписів дорожніх знаків, неправильне користування зовнішніми світловими приладами).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 , керуючи вантажним автопоїздом в складі тягача «DAF CF» з напівпричепом «ROBUSTE Kaiser», перебуваючи навпроти будинку № 42 по проспекту Миру в м. Хмельницький, рухаючись в напрямку від вул. Західно-Окружної до вул. М.Рибалка, будучи заздалегідь попередженим дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 «Пішохідний перехід» про наближення до нерегульованого пішохідного переходу, в порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, а саме: малолітній ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав проїзну частину проспекту Миру зліва направо по ходу руху автопоїзда по нерегульованому пішохідному переході, ігноруючи вимоги п. 1.7 Правил дорожнього руху не був особливо уважним до такої категорії учасників дорожнього руху, як діти. Окрім того, в порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, маючи об`єктивну спроможність своєчасно виявити небезпеку для руху - появу малолітнього пішохода ОСОБА_17 на нерегульованому пішохідному переході, ОСОБА_8 не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки керованого ним автопоїзда, внаслідок чого здійснив наїзд на ОСОБА_17 , який від отриманих травм загинув на місці події.

Порушення водієм ОСОБА_8 вимог п. 12.3 та п. 18.1 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками - спричинення смерті потерпілого ОСОБА_17

п. 12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

п. 18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Визначальним фактором для встановлення відповідальності водія за наслідки ДТП є об`єктивна можливість виявити небезпеку і технічна можливість уникнути спричинення цих наслідків, яка за встановлених у цій справі обставин у обвинуваченого ОСОБА_8 була, оскільки при суворому дотриманні вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху він мав технічну можливість вчасно виявити перешкоду для руху, зменшити швидкість аж до зупинки транспортного засобу та уникнути наїзду на пішохода. При цьому причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити.

Відповідний висновок міститься у постанові Верховного суду від 14.09.2023 у справі № 570/1890/21.

Тож, колегія суддів погоджується з кваліфікацією діяння ОСОБА_8 за частиною 2 статті 286 КК України та вважає доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо відсутності у ОСОБА_8 технічної можливості уникнути ДТП, через те, що його швидкість руху не дозволяла йому зупинитися завчасно та уникнути зіткнення, неспроможними, оскільки ОСОБА_8 наближався до нерегульованого пішохідного переходу, який було позначено відповідними дорожніми знаками, тому дотримуючись вимог п.18.1, 12.3 ПДР повинен був зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека. Однак ОСОБА_8 проігнорував вимоги дорожнього знаку 5.35.1 та 5.35.2 «Пішохідний перехід», маючи об`єктивну спроможність своєчасно виявити небезпеку для руху - появу малолітнього пішохода ОСОБА_17 на нерегульованому пішохідному переході -, та не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки керованого ним автопоїзда, внаслідок чого здійснив наїзд на ОСОБА_17 , який від отриманих травм загинув на місці події.

Суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним по справі та дослідженим у судовому засіданні доказам в їх сукупності й дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченогоОСОБА_8 у порушенні правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

На думку колегії суддів, висновки суду не містять протиріч, за встановленими судом фактичними обставинами кримінального провадження, виходячи з сукупності вказаних та інших досліджених в судовому засіданні доказів, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, в межах висунутого обвинувачення, суд першої інстанції обґрунтовано і правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України.

Щодо доводів представника потерпілих про невідповідність кримінальному законодавству призначеного судом обвинуваченому покарання.

Представник потерпілих ОСОБА_12 у поданих апеляційних скаргах в інтересах потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , не оскаржуючи фактичні обставини справи, просить змінити рішення суду в частині призначеного покарання, оскільки вважає призначене покарання занадто м`яким і таким, що не відповідає критеріям розумності, справедливості та достатності.

Однак, колегія суддів не може погодитися з вказаними апеляційними доводами та вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, його виду та розміру, керувався положеннями статей 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами, та належним чином врахував ступінь тяжкості, конкретні обставини та наслідки кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, що в сукупності стало підставою для ухвалення судом рішення про призначення обвинуваченому покарання за частиною 2 статті 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Досліджуючи інформацію про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Призначення покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостями про особу винного.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі статтею 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів уважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 вказані вимоги кримінального закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі, а висновки суду належним чином вмотивовані, відсутні підстави вважати розмір призначеного ОСОБА_8 покарання явно несправедливим через м`якість.

Суд врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів (відповідно до статті 12 КК України), особу обвинуваченого, його вік і стан здоров`я (обвинуваченому з травня 2018 року встановлена ІІ група інвалідності безстроково), він є пенсіонером за віком, не притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, в тому числі за порушення ПДР, на обліку у лікаря-нарколога чи психіатра не перебуває, вину у ДТП не визнав, але не заперечував щодо своєї причетності до неї. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав інвалідність ІІ групи; обставини, які обтяжують покарання, судом не встановлені.

У постанові ВС колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 716/1224/19 роз`яснено, що "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання. Дискреційні повноваження суду обирати покарання повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, у пункті 113 рішення ЄСПЛ в справі "Коваль проти України" від 19.10.2006 суд наголосив, що "основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення".

У справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було "свавільним".

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, за який санкцією цієї норми передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Тож, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався чинного законодавства, врахував наведену практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини та призначив обвинуваченому необхідне, відповідно до критеріїв пропорційності, розумності, справедливості та достатності, покарання в мінімальних межах санкції з обов`язковим додатковим покаранням у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Враховуючи похилий вік ОСОБА_8 , те, що він є особою з ІІ групою інвалідності, вчинив злочин з необережності, вину не визнав та не заперечував своєї причетності до події, добровільно відшкодував моральну шкоду у розмірі 100 тисяч гривень потерпілій ОСОБА_7 , обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено, колегія суддів вважає призначене покарання у виді 3 років позбавлення волі, належним й адекватним для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Колегія суддів не погоджується з твердженням представника потерпілих щодо необхідності визнати за обставини, що обтяжують покарання, тяжкі наслідки, завдані злочином, та вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

У статті 67 КК України вказані обставини, що обтяжують покарання, і тим самим свідчать про підвищену небезпеку вчиненого злочину та особи винного, що дає суду підстави для призначення більш суворого покарання з кількох альтернативних у санкції покарань.

Пунктом 6 частини 1 статті 67 КК України встановлено, що обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, особи з інвалідністю або особи, яка перебуває в безпорадному стані, або особи, яка страждає на психічний розлад, зокрема на недоумство, має вади розумового розвитку, а також вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини або у присутності дитини.

За матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 286 КК України, яке характеризується такою обов`язковою юридичною ознакою, як необережна форма вини. За наведених обставин загибель малолітньої дитини в результаті дорожньо-транспортної пригоди не охоплювалась і не могла охоплюватись умислом обвинуваченого, а тому правові підстави для врахування передбаченої пунктом 6 частиною 1 статті 67 КК України обставини, яка обтяжує покарання, відсутні.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02 березня 2023 року у справі № 570/32/18.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 67 КК України при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, можуть визнаватися також тяжкі наслідки, завдані злочином.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 566/606/15-к колегія суддів роз`яснила, що під тяжкими наслідками, завданими злочином, в наведеній статті розуміються ті суспільно небезпечні зміни в об`єкті кримінально-правової охорони, які викликані вчиненням злочину, але виходять за межі його складу. З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження тяжкими наслідками можуть, зокрема, визнаватися смерть однієї чи декількох осіб, значна шкода здоров`ю людей, майнова шкода у великому чи особливо великому розмірах тощо.

При цьому частиною 4 статті 67 КК України встановлено, що якщо обставина, яка обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то суд не може ще раз врахувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Відтак, оскільки кваліфікуючими ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, є смерть потерпілого або заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що вже є тяжкими наслідками, врахування як обставини, що обтяжує покарання, тяжких наслідків - є неприпустимим. Таким чином, смерть потерпілого ОСОБА_17 не може визнаватися тяжким наслідком у розумінні статті 67 КК України, не дивлячись на те, якими б важкими не були наслідки та страждання батьків малолітнього загиблого.

Щодо доводів представників цивільних відповідачів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , ТДВ СК "Альфа-Гарант" в частині вирішення цивільних позовів.

Положеннями частин 1, 5 статті 128 КПК України встановлено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При цьому, вирішуючи цивільний позов суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

На переконання колегії суддів, цих вимог закону при вирішенні цивільних позовів ОСОБА_7 та ОСОБА_11 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 судом першої інстанції дотримано не в повній мірі.

Вироком суду стягнуто солідарно з ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі 300 000 гривень та на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 300 000 гривень.

Представник цивільних відповідачів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 - адвокат ОСОБА_10 оскаржує вирок суду першої інстанції в частині стягнення на користь потерпілих по 300 000 грн. моральної шкоди солідарно з обвинуваченого ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , оскільки такі вимоги цивільних позивачів є безпідставними та не відповідають чинним нормам законодавства у сфері регулювання питання стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів вважає слушними доводи представника цивільних відповідачів.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

При цьому, шкода заподіяна працівником має нестися роботодавцем у порядку статті 1172 ЦК України (відповідно до позиції Верховного Суду у справі № 213/994/16-ц від 16 квітня 2020 року).

У матеріалах справи відсутні відомості, які б підтверджували факт перебування ОСОБА_8 у трудових відносинах з ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , та що обвинувачений, перебуваючи за кермом у той день, виконував свої трудові обов`язки, а тому відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_16 та ОСОБА_14 на користь потерпілих матеріальної шкоди.

Цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) належить до сфери обов`язкового страхування відповідальності. Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Судом встановлено, що тягач «DAF CF» р.н. НОМЕР_1 , 2005 р.в., та напівпричіп «ROBUSTE Kaiser» реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1994 р.в. на час ДТП були застраховані у ТДВ СК "Альфа-Гарант", що підтверджується полісами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (т. 2 а/с 98-99). Згідно з полісами, страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 100000 грн, за шкоду, заподіяну майну - 50000 грн.

Однак, ця обставина судом першої інстанції належно врахована не була та суд стягнув з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 22 905, 56 коп. та моральну шкоду в сумі 100 000 гривень, на користь ОСОБА_11 - моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень.

Апеляційний суд погоджується з відповідними доводами представника страхової компанії щодо неправильного обрахування судом сум, які підлягають стягненню зі страховика за матеріальну та моральну шкоду потерпілим.

Згідно з пунктами 27.3., 27.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Таким чином, з огляду на положення пункту 27.3 цього Закону, розрахунок страхового відшкодування моральної шкоди здійснюється саме на одного померлого, а не на потерпілого. При цьому 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі на день настання страхового випадку прямо встановлено у вказаній нормі закону як загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) стосовно одного померлого й додатково зазначено, що виплачується воно рівними частинами.

На день настання страхового випадку, а саме 27 квітня 2015 року, мінімальна заробітна плата була встановлена у розмірі 1 218 грн., а тому загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_11 становить по 14 616 грн. (12*1 218 грн.), який виплачується рівними частинами вказаним потерпілим - по 7 308 грн. (14 616/2 грн.) кожному.

Відповідно до правового висновку, викладеного у п.п. 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржникому деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди й сумою страхового відшкодування.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Так, статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України і роз`яснень, наданих у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, розмір відшкодування, що присуджується, має кореспондувати глибині та силі страждань, які мав потерпілий у зв`язку із порушенням його прав, а також відповідати поведінці особи, яка завдала шкоди.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

На підставі наведених вище норм законодавства та практики касаційної інстанції, з урахуванням страждань, яких поніс потерпілий ОСОБА_11 внаслідок втрати власного малолітнього сина, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення його цивільного позову у частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 300 000 грн., тому доводи представника потерпілого ОСОБА_11 в цій частині не підлягають задоволенню.

Натомість, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи представника ТДВ СК «Альфа-Гарант», з урахуванням вищенаведених вимог закону на відшкодування моральної шкоди з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь потерпілого ОСОБА_11 підлягає стягненню 7 308 грн., а з обвинуваченого ОСОБА_8 - 292 692 грн. (300 000 - 7 308 грн.).

З цих же підстав колегія суддів доходить висновку про необхідність задовольнити частково цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 у частині відшкодування моральної шкоди, та стягнути з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь потерпілої ОСОБА_7 7308 грн., а різницю (300 000 грн. - 7 308 грн.) 292 692 грн. - з обвинуваченого ОСОБА_8 .

Розмір страхового відшкодування особі витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника обраховується аналогічним чином, згідно зі статтею 27.4 спеціального Закону: страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

У матеріалах справи містяться підтвердження витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника сумою на 18 135, 56 грн. (т. 1 а/п 15-19), однак суд стягнув на користь потерпілої 22 905, 56 грн., з урахуванням поминального обіду (4 770 грн.), з чим колегія суддів не погоджується. Відповідно до встановленої практики Верховного Суду, витрати на поминальні обіди не входять до витрат на поховання (постанова Верховного Суду у справі № 554/1793/15-ц від 19.03.2018).

Потерпілою під час апеляційного розгляду були надані фотографії встановленого надгробного пам`ятника на підтвердження дійсності таких витрат, з приводу чого раніше заперечував представник ТДВ СК «Альфа-Гарант». Відтак, з урахуванням, що суду надалися всі необхідні документи, колегія суддів вважає доведеним належним чином витрати потерпілої ОСОБА_7 на поховання.

Тож, розмір страхового відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника, який підлягає стягненню з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь потерпілої ОСОБА_7 становить 14 616 грн., решта (18 135,56 грн - 14 616 грн) - 3519,56 грн. - підлягають стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 , як з особи, яка заподіяла матеріальну шкоду.

Доводи захисника щодо необхідності врахувати положення частини статті 1193 ЦК України, в якій передбачено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, є неспроможними, оскільки під час розгляду цього кримінального провадження не було встановлено та доведено, що порушення ПДР та вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 було саме через необережні чи неправомірні дії потерпілого ОСОБА_17 .

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 та представника потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 . Судом першої інстанції матеріальний закон щодо кваліфікації дій ОСОБА_8 та розміру призначеного покарання застосований правильно, ухвалено законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні вироку не встановлено, апеляційних підстав для скасування вироку суду першої інстанції та призначення більш суворого покарання колегія суддів не вбачає. Натомість апеляційні скарги представника цивільних відповідачів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 - адвоката ОСОБА_10 підлягають задоволенню, представника ТДВ СК «Альфа-Гарант» ОСОБА_15 - частковому задоволенню, а вирок суду слід змінити в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_7 та ОСОБА_11 .

На підставі викладеного вище, керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника цивільних відповідачів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 - адвоката ОСОБА_10 задовольнити.

Апеляційну скаргу представника ТДВ СК «Альфа-Гарант» ОСОБА_15 задовольнити частково.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2023 року, яким ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, змінити в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_7 та ОСОБА_11 .

Позов ОСОБА_11 до ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_11 у відшкодування моральної шкоди, завданої злочином з ОСОБА_8 - 292 692 (двісті дев`яносто дві тисячі шістсот дев`яносто дві) гривні, з ТДВ СК «Альфа-Гарант» - 7 308 (сім тисяч триста вісім) гривень, в решті позовних вимог відмовити.

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_7 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином з ТДВ СК «Альфа-Гарант» - 14 616 (чотирнадцять тисяч шістсот шістнадцять) гривень, з ОСОБА_8 - 3519,56 (три тисячі п`ятсот дев`ятнадцять) гривень 56 коп., відмовивши у задоволенні позовних вимог щодо стягнення витрат на поминальний обід.

Стягнути на користь ОСОБА_7 у відшкодування моральної шкоди, завданої злочином з ТДВ СК «Альфа-Гарант» - 7 308 гривень (сім тисяч триста вісім), з ОСОБА_8 - 292 692 (двісті дев`яносто дві тисячі шістсот дев`яносто дві) гривні, в іншій частині позовних вимог відмовити.

В іншій частині вирок суду щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2