Справа № 348/3041/23
Провадження № 11-кп/4808/308/24
Категорія ч. 1 ст. 122 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000386 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 09 квітня 2024 року, згідно з яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, який проживає з матір`ю пенсійного віку, офіційно не працевлаштованого, раніше судимого 18 листопада 2013 року Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років, 02 листопада 2022 року на підставі ст. 81 КК України умовно-достроково звільненого від відбування покарання,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2013 року у виді 2 (двох) років позбавлення волі, та остаточно визначено ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Вирішено питання речових доказів,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив умисний злочин проти життя та здоров`я особи за наступних обставин.

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи звільнений умовно-достроково від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання вчинив новий злочин за наступних обставин.

Так, 12 вересня 2023 року близько 18.30 год. потерпілий ОСОБА_10 на АДРЕСА_1 , зустрів обвинуваченого ОСОБА_7 , із яким на ґрунті тривалих неприязних відносин виник словесний конфлікт.

В ході даного конфлікту обвинувачений ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер вчинюваних ним дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, наніс один удар в обличчя потерпілому ОСОБА_10 , від якого останній впав на землю.

В результаті неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_10 заподіяно тілесне ушкодження у вигляді закритого травматичного перелому тіла нижньої щелепи, яке згідно висновку судово-медичного експерта відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, як таке, що не є небезпечне для життя в момент його отримання та викликало тривалий розлад здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції змінити шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України зі встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки.

Зазначає, що вирок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам по справі та підлягає зміні з приводу невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує, що суд не звернув уваги на приписи ст. 65 КК України стосовно особи винного та обставин що пом`якшують та обтяжують покарання. Так обставин які обтяжують покарання судом не встановлено, а які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, усунення заподіяної шкоди.

Наголошує, що суд не взяв до уваги тієї обставини, що потерпілий ніяких претензій до нього не має. У нього на утриманні знаходиться паралізована з тяжкою хворобою мати, вона вже поважного віку, без сторонньої допомоги пересуватися не може, крім нього в неї нікого не має. Також зазначає, що характеризуюся за містом проживання позитивно, з боку інших мешканців села до нього не має будь яких нарікань.

Вважає, що суд першої інстанції зробив помилкові висновки стосовно призначення покарання, яке через свою невідповідність тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є явно несправедливим через тяжкість та відмові від звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, повідомлений про час та місце апеляційного розгляду, клопотання про участь в судовому засіданні апеляційного суду не заявляв.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Під час апеляційного розгляду:

- захисник ОСОБА_9 підтримав вимоги апеляційної скарги обвинуваченого, з мотивів, викладених у ній та просив розглядати апеляційну скаргу без участі обвинуваченого;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а вирок суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду доводи сторін не знайшли свого підтвердження.

Оскільки в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 оспорює вирок суду в частині призначеного покарання, суд апеляційної інстанції перевіряє судове рішення в цій частині.

Так, частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для цього кримінального провадження, а висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

За змістом ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону, а також враховував практику Європейського суду з прав людини.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, зокрема те, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, суспільно-корисною діяльністю не займається, натомість неодноразово засуджувався за умисні злочини проти життя та здоров`я особи. Також судом враховано те, що ОСОБА_7 задовільно характеризується за місцем проживання, проживає з матір`ю пенсійного віку. Крім того, судом враховано думку потерпілого щодо призначення покарання та часткове визнання обвинуваченим позовних вимог, наявність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, а саме рецидив злочинів та наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття у вчиненому, оскільки обвинувачений повністю визнає свою вину, щиро розкаявся перед судом, попросив вибачення у потерпілого в судовому засіданні та в суді давав послідовні визнавальні показання.

Також суд правильно дійшов до висновку, про відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК України, оскільки у ході розгляду даного кримінального провадження, не встановлено наявності обставин, які б свідчили про істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Також судом встановлено, що згідно вироку Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2013 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років, на підставі ухвали Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 серпня 2022 року, яка залишена в силі ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року, умовно-достроково звільнено від невідбутої частини покарання на строк 2 роки 10 місяців 22 дні позбавлення волі.

З огляду на ці обставини, суд першої інстанції дійшов правильного переконання, що за спрямованістю поведінки ОСОБА_7 не бажає стати на шлях виправлення та його виправлення та перевиховання повинно відбуватися в умовах ізоляції від суспільства, оскількивраховуючи обставини справи, особу обвинуваченого, а також те, що обвинувачений будучи звільненим умовно-достроково від невідбутої частини покарання за вчинення умисного злочину проти життя та здоров`я особи, на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив та знову вчинив злочин проти життя та здоров`я особи.

Також суд першої інстанції дійшов правильного переконання про необхідність призначити йому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі, при цьому, остаточне покарання ОСОБА_7 необхідно призначити за правилами ч. 1 ст. 71 КК України, оскільки таке покарання є достатнім, справедливим і необхідним для його виправлення та для запобігання вчиненню кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі врахував ті обставини, на які посилається обвинувачений в апеляційній інстанції.

Також, суд першої інстанції належно врахував пояснення потерпілого, які надані в суді першої інстанції, щодо призначення ОСОБА_7 покарання, зокрема вказав, що він просив покарати обвинуваченого відповідно до закону, просив задовольнити його позовні вимоги в частині матеріальної шкоди та відшкодувати понесені витрати на лікування, і від стягнення моральної шкоди відмовився.

Суд першої інстанції, з урахуванням даних щодо особи ОСОБА_7 , обставин, які пом`якшують покарання та обставин, які обтяжують покарання, з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, призначив покарання в межах, встановлених у санкції ч. 1 ст. 122 КК України, яке на думку суду апеляційної інстанції є таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, необхідними та достатніми для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

На думку суду апеляційної інстанції, визначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України, де до покарання, призначеного за оскаржуваним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2013 року у виді 2 (двох) років позбавлення волі, та остаточно визначене ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки є законним та справедливим, відповідає принципам індивідуалізації покарання та гуманізму, є балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Колегія суддів дійшла до висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, а тому підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України з урахуванням факту призначення остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України відсутні.

За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги обвинуваченого не здобуто, а тому його необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 09 квітня 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5