Справа № 761/7693/24
Провадження № 1-кп/761/2862/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року Шевченківський районний суд міста Києва в складі головуючої судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесенні в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0001171 від 03.07.2023 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вишгород, Київської області, громадянина України, військовослужбовець В/Ч НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України

ВСТАНОВИВ

В провадженні Шевченківського районного суду міста Києва, перебуває кримінальне провадження відомості про яке 03.07.2023 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001171, у якому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , зазначив, що ризики передбачені ч.1 ст. 177 КПК України залишились незмінні та продовжують існувати.

Захисник ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання, просив застосувати відносно ОСОБА_4 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а у разі задоволення клопотання просив визначити розмір застави, врахувати дані про особу ОСОБА_4 , який є учасником бойових дій, стан здоров`я та сімейний стан.

Обвинений ОСОБА_4 підтримав позицію захисника, просив врахувати, що має статус учасника бойових дій та має на меті надалі здійснювати захист Батьківщини, зазначив, послався на незадовільній стан здоров`я, неможливість отримання належної медичної допомоги.

Крім того, заявив, що під час його тримання в умовах ІНФОРМАЦІЯ_2 до нього працівниками вказаної установи застосовувалось фізичне насильство.

Суд, вислухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши наявні у своєму розпорядженні матеріали, приходить до наступних висновків.

При вирішенні питання про доцільність продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

У рішенні по справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.

Так, прокурором визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та прийнято рішення у відповідності до п.2 ч.3 ст. 283 КПК України, про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду 28.02.2024 у порядку передбаченому ст. 291 КПК України, у зв`язку із чим, ОСОБА_4 відповідно до положення ч.2 ст. 42 КПК України набув статусу обвинуваченого у даному кримінальному провадженні.

В межах даного кримінального провадження під час досудового розслідування до обвинуваченого було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, ухвалою суду від 29.02.2024, та судом враховувались наявні ризики можливої неправомірної поведінки ОСОБА_4 .

На думку суду, на даний час, не вбачається підстав для зміни чи скасування, раніше застосованого запобіжного заходу.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, за яке законом передбачене покарання до 10 років позбавлення волі.

Міра покарання, призначення якої передбачається обвинуваченому у разі доведення його винуватості та усвідомлення обвинуваченим цієї обставини, переконливо дає підстави вважати, що продовжують існувати такі ризики неправомірної процесуальної поведінки як: переховування від суду, тобто ризик втечі обвинуваченого, а так само здійснення незаконного впливу на свідків.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Тому суд, вважає, що тяжкість обвинувачення, хоча й не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, але таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо не враховувати. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Характеризуючі дані обвинуваченого ОСОБА_4 , який має місце реєстрації та проживання, не свідчать про наявність міцних соціальних зв`язків останнього, а отже не переважають можливих ризиків неправомірної його процесуальної поведінки. Даних щодо незадовільного стану здоров`я обвинуваченого, який би унеможливлював його утримання у місці попереднього ув`язнення суду не надано.

Також судом, при вирішенні питання можливості зміни запобіжного заходу на більш м`який чи доцільності продовження строку його дії, відповідно до ст. 178 КПК України враховуються наступні дані щодо особи обвинуваченого вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, репутацію обвинуваченого, майновий стан, ризик продовження чи повторення протиправної поведінки.

Оцінюючи доводи сторони обвинувачення, викладені у клопотанні щодо запобіжного заходу, суд керується положенням ч.1 та ч.2 ст.331 КПК України, так під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до статті 132, частини четвертої статті 199 Кримінального процесуального кодексу України слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

З огляду на положення частини третьої статті 199 Кримінального процесуального кодексу України, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд керується загальними приписами, якими врегульовано застосування запобіжних заходів, з урахуванням додаткових відомостей щодо продовження існування ризиків та спливу строків досудового розслідування.

Відповідно до частини першої статті 194 Кримінального процесуального кодексу України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать, зокрема, про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (частина перша статті 194 Кримінального процесуального кодексу України).

Отже, з`ясовуючи питання щодо наявності ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, на які посилається прокурор та чи переважають характеризуючи дані щодо особи обвинуваченого ці ризики, суд враховує, те, що ризиком є подія або дія, яка може настати або вчинитися з високим ступенем ймовірності, вірогідність яких має оцінюватись у сукупності з обґрунтованістю підозри та вагомістю доказів на її підтвердження, мірою покарання, яка загрожує у разі визнання підозрюваного винуватим у вчиненні інкримінованого діяння.

Так, висунення ОСОБА_4 обвинувачення у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення, фактичні обставини кримінального провадження, міру покарання, яка загрожує йому у разі визнання його винуватим, у сукупності свідчить про високий ступінь ймовірності втечі обвинуваченого у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Наведені обставини вказують і на високу ймовірність вчинення обвинуваченим незаконного впливу на свідків у цьому провадженні, з метою зміни ними своїх показань, наданих під час досудового розслідування, оскільки у відповідності до ст. 23; ч.4 ст. 95 КПК України, суд сприймає всі докази безпосередньо та може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду.

А тому, при застосуванні до обвинуваченого менш суворішого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не можна буде запобігти цим ризикам.

Таким чином, враховуючи обставини, зазначені у ст.178 КПК України, а також те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч.1 ст.176 КПК України, не може запобігти ризикам, суд приходить до висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання його під вартою.

Крім того, неможливість перебування особи під вартою внаслідок стану здоров`я встановлюється у визначеному законом порядку. Будь-які докази, які б свідчили про те, що обвинувачений ОСОБА_4 страждає на хвороби, які унеможливлюють перебування його під вартою, суду не надані.

При вирішенні даного питання судом також враховано положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси поваги до особистої свободи. При цьому, тримання особи під вартою може відбуватися лише на підставі відповідного рішення компетентного суду.

Аналізуючи доводи, наведені та обґрунтовані у судовому засіданні, суд вважає, що прокурором доведені обставини, які свідчать, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, встановлені при застосуванні до обвинуваченого запобіжного заходу, не зменшились і продовжують існувати на даній стадії кримінального провадження.

Судом враховано аргументи, які наводилися стороною захисту, разом з тим доводи сторони захисту про необґрунтованість клопотання прокурора та відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, суд вважає необґрунтованими, оскільки при розгляді клопотання прокурора встановлено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою та встановлена наявність ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, а будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання та подальшого продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, стороною захисту не наведено. А визначення застави у заявленому стороною захисту розмірі не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Також, суд враховує, що будь-яких даних про усунення ризиків, наявність яких слугувала підставою для обрання стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суду не надано, у зв`язку з чим суд, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого в ході судового слідства, виконання процесуальних рішень у справі, дійшов висновку, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, а тому вважає за доцільне залишити ОСОБА_4 раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи наявні ризики, суд доходить до обґрунтованого переконання, що загальносуспільний інтерес переважає інтереси обвинуваченого на особисту свободу, а тому в даному випадку запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, як захід процесуального примусу, є виправданим, оскільки інші запобіжні заходи, не пов`язані з виключними запобіжниками у комунікації та переміщеннях обвинуваченого, не можуть їм запобігти.

Враховуючи викладені обставини, а також наявність ризиків, передбачених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, суд вважає, що клопотання прокурора про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Суд визначає максимально можливий строк дії ухвали щодо вказаного виду запобіжного заходу, передбачений статтею 197 Кримінального процесуального кодексу України, з огляду на обсяг висунутого ОСОБА_4 обвинувачення та відповідну складність справи. При цьому відсутні підстави вважати, що зазначені прокурором ризики зникнуть протягом дії ухвали про продовження запобіжного заходу.

Вирішуючи питання щодо можливості визначення застави як альтернативного виду запобіжного заходу, суд керується положеннями ст. 183 ч. 4 КПК України, якою визначено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України, а також враховує встановлені вище обставини, щодо особи обвинуваченого, встановлених ризиків, способу вчинення інкримінованого злочину, та приходить до висновку про недоцільність визначення застави як альтернативного запобіжного заходу на даному етапі судового провадження.

В той же час, з огляду на повідомлення обвинуваченого ОСОБА_4 щодо погіршення стану здоров`я, слідча суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Діючим законодавством України передбачено охорону прав осіб, які утримуються під вартою, в тому числі право на належну медичну допомогу, обов?язок забезпечення якої покладено на адміністрацію місць попереднього ув?язнення.

Зокрема, відповідно до статті 1 Закону України «Про попереднє ув?язнення» тримання осіб, взятих під варту, відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Згідно статті 11 цього Закону медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

За змістом вимог статті 21 вказаного Закону адміністрація місць попереднього ув`язнення зобов`язана, зокрема, забезпечити належну охорону та режим тримання осіб, взятих під варту; створити особам, взятим під варту, необхідні житлово-побутові умови відповідно до встановлених норм, забезпечити їх харчуванням та медичним обслуговуванням.

Таким чином необхідність надання обвинуваченому ОСОБА_4 , належної та достатньої медичної допомоги та додаткового медичного обстеження, в тому числі, у випадку такої потреби - поза межами медичної частини Гаупвахти ІНФОРМАЦІЯ_3 , не унеможливлює утримання останнього під вартою, натомість зобов`язує начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 забезпечити обвинуваченому ОСОБА_4 належне медичне обслуговування та надання медичної допомоги у обсязі, необхідному для дотримання прав останньої, гарантованих статтею 49 Конституції України та статтею 3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Враховуючи викладене, необхідно зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 забезпечити додержання прав обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на отримання належної медичної допомоги та забезпечення можливості відповідного лікування, згідно встановленого діагнозу, з можливістю забезпечення транспортування до відповідного медичного закладу, а також забезпечити належні умови утримання ОСОБА_4 під час тримання в умовах ІНФОРМАЦІЯ_3

Відповідно до ч.1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Разом з тим, ч.1 ст.206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Частина 6, 7 ст. 206 КПК України визначають, що якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства підчас затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі(орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя зобов`язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та: 1) забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи; 2)доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи; 3) вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.

Слідчий суддя зобов`язаний діяти в порядку, передбаченому частиною шостою цієї статті, незалежно від наявності заяви особи, якщо її зовнішній вигляд, стан чи інші відомі слідчому судді обставини дають підстави для обґрунтованої підозри порушення вимог законодавства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі.

Враховуючи, що в ході судового засідання обвинувачений ОСОБА_4 заявив, що під час його тримання в умовах ІНФОРМАЦІЯ_2 до нього працівниками вказаної установи неодноразово застосовувалось фізичне насильство, суд вважає за необхідне зафіксувати таку заяву, та доручити керівнику Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві здійснити перевірку повідомлених ОСОБА_4 фактів з приводу порушення вимог законодавства працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час перебування обвинуваченого ОСОБА_4 у вказаній установі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 194, 369-372, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, терміном до 09 серпня 2024 року включно.

Зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 забезпечити додержання прав обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на отримання належної медичної допомоги та забезпечення можливості відповідного лікування, згідно встановленого діагнозу, з можливістю забезпечення транспортування до відповідного медичного закладу, а також

забезпечити належні умови утримання ОСОБА_4 під час тримання в умовах ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язати уповноважену особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, здійснити перевірку повідомлених ОСОБА_4 фактів з приводу порушення вимог законодавства працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час перебування обвинуваченого ОСОБА_4 у вказаній установі.

Копію ухвали невідкладно скерувати для виконання начальнику ІНФОРМАЦІЯ_3

Контроль за виконанням ухвали в частині додержання прав обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покласти на прокурора ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуюча суддя ОСОБА_6