В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Єдиний унікальний номер № 273/1666/22

Провадження № 1-кп/0285/319/24

01 липня 2024 року м. Звягель

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді…………........ ОСОБА_1 ,

секретаря…………..............… . ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора……………………... ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ......................... ОСОБА_4 ,

захисника ................................... ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду,

кримінальне провадження №0000483, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.07.2022,

по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця, зареєстрованого та який проживає в АДРЕСА_1 ,

громадянина України, українця, із середньою освітою, одруженого,

зі слів військовослужбовця,

за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України,

ВСТАНОВИВ:

15.07.2022 о 09 год поліцейський сектору реагування патрульної поліції ВПД №1 Новоград-Волинського районного відділу поліції Головного управління національної поліції в Житомирській області сержант поліції ОСОБА_6 та інспектор сектору реагування патрульної поліції ВПД №1 Новоград-Волинського районного відділу поліції Головного управління національної поліції в Житомирській області лейтенант поліції ОСОБА_7 , будучи працівниками правоохоронного органу, наділені повноваженнями представника влади, при здійсненні службових обов`язків, спрямованих на неухильне дотримання положень Конституції України, Законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції та Присяги поліцейського, під час виконання своїх службових обов`язків, споряджені спеціальними засобами та табельною вогнепальною зброєю, знаходячись у поліцейському однострою з відповідними знаками розпізнавання, передбаченими постановою Кабінету Міністрів України №823 від 30.09.2015, заступили на добове чергування у складі сектору реагування патрульної поліції ВПД №1 Новоград-Волинського районного відділу поліції на службовому автомобілі «Рено Дастер», реєстраційний номер НОМЕР_1 (на синьому фоні)(далі по тексту Автомобіль), згідно графіку несення служби.

Відповідно ч.1 ст.1 Закону України «Про національну поліцію» (далі по тексту Закон) Національна поліція України (поліція) це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Відповідно ч.1 ст.17 Закону поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. Відповідно ч.2 ст.18 Закону поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції.

Тож, 15.07.2022 о 15:06 год поліцейські ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на Автомобілі здійснювали патрулювання по АДРЕСА_2 та виконували покладені на них функціональні обов`язки по охороні громадського порядку та публічної безпеки на території, що обслуговується, та виявили і зупинили гужовий віз з конем під керуванням ОСОБА_4 , який перевозив на гужовому возі 9 колод деревини. Після зупинки капітаном поліції ОСОБА_7 було висунуто вимогу про необхідність пред`явити документи на деревину, що перевозилася ОСОБА_4 , на що він повідомив, що документи на деревину відсутні. У подальшому, виконуючи свої службові обов`язки, з метою виконання вимог п.3 ч.1 ст.23 Закону щодо вжиття всіх можливих заходів з метою припинення виявленого правопорушення, здійснення охорони місця події та вжиття заходів щодо збереження речових доказів і слідів кримінального правопорушення до приїзду слідчо-оперативної групи, поліцейський ОСОБА_7 роз`яснив ОСОБА_4 , що на місце події викликано слідчо-оперативну групу для встановлення всіх обставин перевезення незаконно зрубаної деревини і що гужовий віз з конем та колодами деревини затримані. Проте ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є працівниками правоохоронного органу, а їхні вимоги є правомірними та законними, з метою уникнення відповідальності за перевезення незаконно зрубаної деревини, вирішив залишити місце зупинки гужового транспорту.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 відмовився виконувати законні вимоги працівників поліції та почав чинити їм опір, а саме відштовхував їх від себе, нецензурно висловлювався до них, застосував фізичну силу, шарпав поліцейського за одяг, відштовхнув його руками по тулубу, зірвав нагрудну боді-камеру та кинув її на землю, скинув частину колод незаконно зрубаної деревини із гужового возу та виривався при спробах затримання поліцейськими, після чого на гужовому возі утік з місця зупинки та попрямував в напрямку лісопосадки, чим перешкодив реалізації передбачених п.п.3, 11 ч.1 ст.23 Закону повноважень працівників поліції з виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень та їх припинення.

Надалі поліцейські ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на Автомобілі, рухаючись лісовими дорогами в лісопосадці, виявили гужовий віз із конем, на якому ОСОБА_4 утік з місця зупинки, підійшли до гужового возу та вжили заходів для збереження знаряддя вчинення правопорушення, а саме гужового возу із конем, до приїзду слідчо-оперативної групи. З цією метою ОСОБА_7 прив`язав упряжку коня до дерева та повторно роз`яснив ОСОБА_4 , що гужовий віз з конем затримані до прибуття слідчо-оперативної групи та до вияснення всіх обставин.

З метою уникнення відповідальності за перевезення незаконно зрубаної деревини у ОСОБА_4 виник умисел на умисне заподіяння побоїв поліцейському ОСОБА_7 , який руками тримав упряжку коня з метою недопущення залишення місця зупинки ОСОБА_4 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 поводив себе агресивно та не виконував законні вимоги працівників поліції протягом тривалого часу, шарпав працівників поліції за формений одяг, виражався нецензурною лайкою, штовхав їх та о 15:39:44 год, перебуваючи на гужовому возі, наніс правою ногою удар по лівій руці ОСОБА_7 , спричинивши таким чином останньому забій м`яких тканин 5 пальця лівої кисті, тобто спричинив ОСОБА_7 побої. Таким чином, в результаті протиправних дій, ОСОБА_4 розв`язав з дерева упряжку коня, яку утримував поліцейський ОСОБА_7 , та на гужовому возі повторно утік з місця події.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю та пояснив, що дійсно наніс працівнику правоохоронного органу ОСОБА_7 побої за обставин, викладених в обвинувальному акті, усвідомлюючи, що останній виконував свої службові обов`язки, згоден з кваліфікацією своїх дій, у вчиненому щиро кається.

Показання обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи і учасниками процесу не оспорюються.

Приймаючи до уваги той факт, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому органом досудового слідства кримінальних правопорушеннях при обставинах, викладених у обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин та беручи до уваги, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, за згодою учасників процесу, судом визнано недоцільним дослідження письмових доказів. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.

Суд враховує, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27.02.1980 у справі Девеер проти Бельгії, держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури та не привертаючи уваги громадськості та засобів масової інформації, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання або взагалі звільнення від покарання за окремими епізодами справи.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_4 щодо розгляду справи у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, є добровільною і не пов`язана з вищевказаними чинниками, сумнівів у добровільності такої позиції в суду немає.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, суд знаходить доведеною винність обвинуваченого ОСОБА_4 та його умисні дії, які виразились в умисному заподіяння працівникові правоохоронного органу побоїв у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, кваліфікує за ч.2 ст.345 КК України.

Прокурор в судовому засіданні просив призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із застосуванням до нього ст.75 КК України строком на 2 роки та з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.

При обранні виду і міри покарання обвинуваченому, суд враховує:

ступінь тяжкості вчиненого ним правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжкого злочину, його характер;

вік та дані про особу, який раніше не судимий в силу ст.89 КК України; вину у скоєному визнав, щиро розкаявся у вчиненому, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно;

положення ст.ст.50, 65 КК України, згідно яким особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Також варта уваги позиція потерпілого, який в заяві до суду при вирішенні міри покарання поклався на розсуд суду.

Необхідно зазначити, що у правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій мають використовуватися не надмірні, а лише необхідні й зумовлені метою заходи. Виправлення як мета покарання це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу, це ті певні зміни в особистості винної особи, які утримують її в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення обвинуваченого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Захисник обвинуваченого просив застосувати до нього обмеження волі, на що суд зауважує, що відповідно до вимог ст.61 КПК України така міра покарання не може бути застосована до військовослужбовців, яким є ОСОБА_4 , як він сам пояснював у судовому засіданні.

Резюмуючи викладене, суд погоджується з думкою прокурора щодо виду та строку покарання та призначає обвинуваченому покарання у виді 4 років позбавлення волі. Разом з тим, враховуючи особу обвинуваченого, який усвідомив протиправність своїх дій, його відношення до скоєного, суд приходить висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_4 не є особою, небезпечною для суспільства, а тому його виправлення можливе без ізоляції від суспільства із застосуванням положень ст.75 КК України в умовах звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням. На підставі ст.76 КК України на обвинуваченого покладатимуться відповідні обов`язки кримінально-виправного характеру.

Запобіжний захід не обирався і суд не вбачає підстав для його обрання.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов по справі не заявлений, арешт на майно у кримінальному провадженні не накладався.

Доля речових доказів вирішується судом відповідно до ст.100 КПК України.

Керуючись статтями 337, 370, 371, 374 КПК України,

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного судом покарання із випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 2 роки.

Покласти на засудженого ОСОБА_4 обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України:

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання і роботи

та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Підстав для обрання запобіжного заходу суд не вбачає.

Речові докази у кримінальному провадженні два комп`ютерні диски DVD-R з відеозаписом нагрудної бодікамери поліцейського залишити при матеріалах справи.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги на нього через Новоград-Волинський міськрайонний суд до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання копії судового вироку.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Головуюча суддя ОСОБА_1