УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 760/15071/21

провадження № 51-1322ск24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

установила:

Як убачається зі змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0012235, органи досудового розслідування обвинувачували ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні 23 жовтня 2017 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Ухвалою від 4 листопада 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 49 КК, п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), звільнив ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 296 КК і закрив щодо цих обвинувачених кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності, а заявлений у справі цивільний позов залишив без розгляду.

Таке рішення Київський апеляційний суд 13 грудня 2023 року залишив без змін, а подану представником потерпілого апеляційну скаргу - без задоволення.

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_4 просить на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Суть доводів скаржника зводиться до того, що обвинувачені та їхні захисники під час судового провадження неодноразово не з`являлися в засідання без поважних причин, а така поведінка свідчить про ухилення від суду. За твердженням скаржника, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого за апеляційною скаргою представника потерпілого, належним чином не розглянув наведених у ній доводів про неправильне застосування ст. 49 КК і постановив ухвалу, яка не відповідає ст. 419 КПК. Прокурор також зазначає, що апеляційний суд усупереч приписам ч. 3 ст. 56, ч. 2 ст. 288 вказаного Кодексу не з`ясував думки потерпілого щодо можливості звільнення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності; крім того, за відсутності в справі даних про вчинення обвинуваченими нового злочину, не перевірив цього. Як вважає автор скарги, допущені порушення перешкодили апеляційному суду постановити законну ухвалу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею нетяжкого злочину (крім того, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років) і до набрання вироком законної сили минули п`ять років.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.

У розумінні ст. 49 КК та за усталеною судовою практикою ухиленням від слідства або суду вважаються будь-які умисні дії з метою уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що змушують правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання особи (наприклад, постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 5 квітня 2021 року в справі № 328/1109/19).

Як убачається з наданої прокурором копії судового рішення, інкриміноване ОСОБА_5 та ОСОБА_6 правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 296 КК, за класифікацією є нетяжким (ст. 12 КК), його було вчинено 23 жовтня 2017 року, що не заперечується в касаційній скарзі.

Отже, за загальним правилом п`ятирічний строк давності притягнення обвинувачених до кримінальної відповідальності станом на 4 листопада 2022 року сплинув.

За змістом оспорюваної ухвали суд апеляційної інстанції всупереч твердженням сторони обвинувачення перевірив усі обставини, які мають правове значення для застосування інституту давності й умотивовано вирішив, що висновки місцевого суду про необхідність звільнення вказаних обвинувачених від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 296 КК і закриття провадження на підставі ст. 49 КК, ст. 284 КПК є правильними, ґрунтуються на встановлених у справі фактах. З огляду на відсутність у матеріалах справи інформації про вчинення обвинуваченими нового правопорушення, а також даних, які би безспірно в юридичному аспекті доводили ухилення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від суду, апеляційний суд із наведенням аргументів відхилив вимоги представника потерпілого, а оскаржене останнім рішення - залишив без змін.

Постановлена 13 грудня 2023 року ухвала не суперечить ст. 419 КПК.

Посилання прокурора в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки фактам нез`явлення обвинувачених в окремі судові засіданні, є неприйнятними, адже така поведінка сама собою за відсутності відомостей про вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на розшук і затримання осіб, не свідчить про їх ухилення від суду.

Отже, у цій ситуації апеляційний суд не мав підстав ставити під сумнів застосоване судом першої інстанції загальне правило обчислення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, закріплене в ч. 1 ст. 49 КК.

У поданій скарзі не заперечується, що в матеріалах провадження відсутні дані про вчинення обвинуваченими нового кримінального правопорушення. А тому, зважаючи на приписи ст. 26 КПК (засада диспозитивності), не можна визнати слушними також твердження прокурора про необхідність додаткової перевірки згаданого питання апеляційним судом.

Крім того, є неспроможними доводи у скарзі про незаконність оспорюваної ухвали через порушення при здійсненні провадження статей 56, 288 КПК. Виходячи з нормативного регулювання (ч. 8 ст. 284 вказаного Кодексу) процесуальною перешкодою для застосування інституту давності є заперечення обвинуваченого, а думка потерпілого - не вирішальна. До того ж, як відображено в ухвалі, потерпіла сторона не посилалась у своїй апеляційній скарзі на те, що суд не забезпечив реалізацію її права висловити відповідну позицію.

Разом із цим слід зазначити, що за змістом ухвали апеляційного суду, прокурор не оскаржував у порядку ст. 395 КПК рішення суду першої інстанції, яким ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінчення строків давності.

Переконливих аргументів, котрі би свідчили про постановлення оспорюваної ухвали з істотним порушенням норм права, у поданій касаційній скарзі не наведено.

Оскільки з касаційної скарги та доданого до неї судового рішення не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження.

Тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 .

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_7 ОСОБА_3