УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року

м. Київ

справа № 180/2116/23

провадження № 51-3281ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2024 року на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2024 року щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Новий Узень Мангишлакського району Казахської РСР, громадянка України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,

за її обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 2 ст. 286 КК України,

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Судом визнано винуватим та засуджено ОСОБА_5 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за обставин детально викладених у вироку.

Як встановлено судом, 16 грудня 2021 року приблизно о 15 год 30 хв., керуючи технічно справним легковим автомобілем «CHEVROLET LACETTI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 15 жовтня 2020 належить їй на праві приватної власності, у світлий час доби здійснювала рух по мокрому асфальтобетонному покриттю проїзної частини дороги вулиці Київської з боку вулиці Кленової у напрямку вулиці Єдності у місті Марганці Дніпропетровської області. Рухаючись зі швидкістю не менш ніж 74,4- 70,1 км/год, яка перевищує максимально допустиму швидкість руху на даній ділянці дороги населеного пункту міста Марганець, грубо порушила вимоги ПДР України внаслідок чого допустиланаїзд на пішохода ОСОБА_6 , що спричинило смерть останньої.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2024 року вирок суду першої інстанції змінено в частині призначеного покарання та визнано вважати ОСОБА_5 засудженою за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки і на неї покладено відповідні обов`язки. В іншій частині вирок залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженої, просить вирок місцевого та ухвалу апеляційного судів щодо ОСОБА_5 змінити та звільнити засуджену від призначеного додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки. В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що при призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суди обох інстанцій зробили висновок про призначення такого покарання без дотримання принципу його індивідуалізації, без урахування та об`єктивного аналізу всіх обставин, а саме, що засуджена проживає та здійснює підприємницьку діяльність у м. Марганець, яке знаходиться під постійними обстрілами, активно займається волонтерською діяльністю, яка пов`язана з керуванням транспортним засобом та допомогою постраждалим громадянам, які опинилися у складних життєвих умовах.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

За змістом ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації її дій за

ч. 2 ст. 286 КК України уф касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Відповідно до ст. 3 Конституції України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень убачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, його суспільну небезпечність, обставини даного конкретного кримінального провадження та данні про особу ОСОБА_5 , яка на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце проживання та місце реєстрації, за місцем проживання характеризується позитивно, є фізичною особою-підприємцем, надає послуги таксі, є волонтером, має подяки за безпосередню участь у волонтерських заходах; неповнолітніх дітей на утриманні не має, має на утриманні матір ОСОБА_7 , 1947 року народження; після ДТП викликала швидку допомогу для потерпілої, відшкодувала потерпілій ОСОБА_8 шкоду, спричинену смертю її матері ОСОБА_6 .

Крім того, суд взяв до уваги, що ОСОБА_5 неодноразово порушувала ПДР України, за що була притягнута до адміністративної відповідальності. Також судом було враховано, що 29 червня 2021 року їй було пред`явлено обвинувачення за ч.1 ст.286 КК України і ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2021 року ОСОБА_5 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст.46 КК України у зв`язку із примиренням з потерпілим, а кримінальне провадження закрито.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання відповідно до статей 66, 67 КК України, судом не встановлено.

При цьому суд першої інстанції, вирішуючи питання призначення додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини злочину та дійшов обґрунтованого висновку, що воно має бути призначено у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Урахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд дійшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_5 допустила порушення правил безпеки дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків, і визнав за необхідне призначити їй додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, та таке своє рішення належним чином мотивував.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання, у тому числі і додаткове у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд зазначив що воно буде необхідним і достатнім для виправлення засудженої та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційних скарг захисників ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_8 , належним чином перевірив викладені у них доводи, які в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є аналогічними доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційні скарги у цій частині визнано необґрунтованими, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що призначене додаткове покарання ОСОБА_5 є необхідним та достатнім для її виправлення і попередження вчинення нею нових злочинів, та відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Отже, Верховний Суд вважає, що додаткове покарання, призначене місцевим судом засудженій і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для її виправлення, попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для її задоволення, зміни вироку місцевого суду і ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_5 у частині призначення додаткового покарання немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2024 року на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3