Номер провадження: 11-кп/813/1119/24
Справа № 501/1960/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0000218 від 27.04.2022 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2024 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14 ч.4 ст.187, ч.4 ст.187,ч.3 ст.28, ч.1 ст.357 КК України,

встановив:

на розгляді Київського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000218 від 27.04.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14 ч.4 ст.187, ч.4 ст.187,ч.3 ст.28, ч.1 ст.357 КК України; ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14 ч.4 ст.187, ч.4 ст.187, ч.3 ст.28 ч.1 ст.357, ч.1 ст.263 КК України; ОСОБА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14 ч.4 ст.187, ч.4 ст.187, ч.3 ст.28 ч.1 ст.357 КК України; ОСОБА_10 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14 ч.4 ст.187, ч.4 ст.187, ч.3 ст. 28 ч.1 ст.357 КК України.

Ухвалою місцевого суду обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, строком до 02.04.2024 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за місцем фактичного проживання, а саме: АДРЕСА_1 .

Захисник посилається на незаконність оскарженої ухвали та зазначає наступне:

- в резолютивній частині ухвали судом не зазначено про прийняття рішення за клопотанням прокурора, а лише міститься вказівка про продовження строку застосування запобіжного заходу;

- суд взяв до уваги лише доводи прокурора та безпідставно відкинув доводи сторони захисту, викладені в клопотання про зміну запобіжного заходу, не відобразивши ці доводи в мотивувальній частині оскарженої ухвали;

- клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу, в порушення вимог ч.4 ст.201 КПК України, розглянуто майже через місяць після його направлення до суду. До клопотання захисник долучив медичні довідки щодо стану здоров`я матері обвинуваченого, про що не було відомо на час постановлення попередньої ухвали, а також ухвалу Овідіопольського райсуду Одеської області від 31.10.2023 року, якою відносно ОСОБА_7 закрито кримінальні провадження за ч.ч.1,2 ст.190 КК України, але вказані обставини не були враховані судом;

- обвинувачений ОСОБА_11 перебуває під вартою понад 1 рік 5 місяців, але прокурором не надано суду доказів на підтвердження обґрунтування обвинувачення ОСОБА_7 , а вже надані прокурором докази не вказують на його причетність до інкримінованих злочинів;

- судом не надано оцінки та не відображено в оскарженій ухвалі те, що обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_9 під час судового засідання підтвердили про факти перевищення оперативними співробітниками ГУНП в Одеській області влади та службових повноважень, зокрема застосування до обвинувачених побоїв та катування з метою змусити останніх обмовити обвинуваченого ОСОБА_7 ;

- звертає увагу, що сама лише тяжкість інкримінованих обвинуваченому злочинів не може бути єдиною підставою для продовження найсуворішого запобіжного заходу, а ризики прокурором не доведені, а тому забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого можливо шляхом застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту із носінням електронного засобу контролю;

- судом не враховано міцність соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_7 , який має постійне місця проживання, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, та батьків пенсіонерів, які проживають з ним. До затримання ОСОБА_7 займався підприємницькою діяльністю;

- прокурор безпідставно посилається на існування ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення та наявність ще двох кримінальних провадження відносно обвинуваченого, оскільки ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 31.10.2023 року кримінальне провадження відносно обвинуваченого було закрито, про що достеменно відомо прокурору.

Прокурор, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, надіслав заяву, в якій просив розглянути апеляційну скаргу за його відсутності та відмовити в задоволенні апеляційної скарги. За таких підстав апеляційний розгляд проведено за відсутності сторони обвинувачення.

Обвинувачений не подавав до апеляційного суду клопотання про особисту участь, з а тому судовий розгляду здійснено за його відсутності, за участю його захисника ОСОБА_6 .

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши суддю-доповідача; думку захисника, який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого; обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.14 ч.4 ст.187, ч.4 ст.187,ч.3 ст.28, ч.1 ст.357 КК України, два з яких відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винуватим, кількість кримінальних правопорушень, в яких він обвинувачується, продовження існування ризиків того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе продовжити злочинну діяльність, вчинити інші кримінальні правопорушення, може переховуватися від суду та чинити тиск на свідків.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно доведення прокурором існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, а тому на думку апеляційного суду жоден з більш м`яких запобіжних заходів дійсно може виявитися не здатним забезпечити належну поведінку обвинуваченого.

Апеляційний суд зазначає, що запобіжний захід у виді тримання під вартою не є покаранням за злочин, а його мета дійсно забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Комітет міністрів Ради Європи та Європейський комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню зазначають: відповідальним за велику кількість осіб, яких держава тримає під вартою, є загальний світогляд працівників правоохоронних і судових органів (Рішення ЄСПЧ «Сукачов проти України»).

Європейські комітети рекомендують: зменшувати до мінімуму застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства; якнайширше застосовувати альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи; ретельно описувати обставини, за яких може бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Водночас слід звернути увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, без застосуванням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, оскільки менш суворі запобіжні заходи можуть виявитися нездатними для забезпечення належної поведінки обвинуваченого та виконання покладених на нього обов`язків.

Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останнійможе здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні низки особливо тяжких кримінальних правопорушень. Відповідно до обвинувального акта обвинувачений виконував роль організатора розбійних нападів та мав роль особи, без якої вказані кримінальні правопорушення не могли бути вчиненні, оскільки саме завдяки його ролі, шляхом підшукування інших учасників виконання злочинів, вказані злочини були вчинені.

Колегія суддів не надає оцінки доводам захисника стосовно того, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали, стороною обвинувачення не надано доказів причетності ОСОБА_7 до інкримінованих йому злочинів, оскільки питання про доведеність обвинувачення є компетенцією суду першої інстанції за результатами судового розгляду кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним та такими, що зменшились або відпали, в тому числі враховуючи стадію на якій знаходиться розгляд даного кримінального провадження.

Доводи захисника про те, що прокурор безпідставно послався притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності Овідіопольським райсудом Одеської області, оскільки кримінальне провадження за ч.ч.1,2 ст.190 КК України щодо нього 31.10.2023 року закрито, апеляційний суд бере до уваги, однак зазначені обставини не нівелюють існуючі ризики.

Посилання захисника на не надання судом оцінки та не відображення в оскарженій ухвалі обставин можливого тиску на обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_9 з метою змусити їх обмовити обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів не може оцінити, оскільки вказані обставини не зазначені в оскарженій ухвалі, однак звертає увагу на те, що суд першої інстанції, в тому числі і за клопотанням сторони захисту, не позбавлений права прийняти рішення, яким доручити відповідному правоохоронному органу здійснити перевірку таких обставин.

Апеляційний суд приймає до уваги доводи захисника ОСОБА_6 про те, що у резолютивній частині ухвали відсутня вказівка щодо прийнятого судом першої інстанції рішення за результатами розгляду клопотання прокурора про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, проте зазначає наступне.

Відповідно до наданої судом першої інстанції копії клопотання прокурора та ухвали суду від 02.02.2024 року вбачається, що судом першої інстанції розглядалось саме клопотання прокурора Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_13 та відповідно до резолютивної частини зазначеної ухвали, судом продовжено відносно обвинуваченого ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що свідчить про фактичне задоволення клопотання прокурора.

Зазначений недолік резолютивної частини оскарженої ухвали, на переконання колегії суддів, не впливає на законність цієї ухвали та не є підставою для її скасування.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Стороною захисту також не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування останнього під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, про що також зазначив суд першої інстанції, а обвинувачений або його захисник не позбавлені можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Колегія суддів приймає до уваги посилання сторони захисту на дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який має постійне місце проживання, одружений та має двох неповнолітніх дітей, а також батьків, які є пенсіонерами, проте зауважує, що зазначені обставини не слугували стримуючим фактором для протиправних дій, які йому інкримінуються, а також не свідчать про зменшення або відсутність існуючих ризиків.

За наведених вище обставин, доводи захисника про наявність підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, апеляційний суд визнає необґрунтованими.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити ухвалу суду без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін, як законна та обґрунтована.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2024 року, якою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000218 від 27.04.2022 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4