ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1117/24 Справа № 185/5245/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в залі суду в м. Дніпрі матеріали досудового розслідування № 0000698 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року про задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, -

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року було задоволено клопотання старшого слідчого СВ Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 погоджене з прокурором Павлоградської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000698 від 09.05.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, про арешт майна.

Накладено арешт із застосуванням заборони відчуження, розпорядження та користування на автомобіль марки «TOYOTA», модель «CAMRY», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіль марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , які було вилучено 15.05.2024 в ході проведення огляду.

Рішення суду обґрунтовано тим, що слідчим доведено, наявність достатніх підстав вважати, що автомобіль може зберігати на собі сліди кримінального правопорушення, а також з метою збереження речового доказу, слідчий суддя вважав необхідним накласти арешт на майно шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу слідчого судді скасувати в частині накладення арешту на автомобіль «TOYOTA», модель «CAMRY», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний ОСОБА_8 .

Вважав, що вказана ухвала слідчого судді є незаконною та підлягає скасуванню.

На думку апелянта, слідчим суддею, який виніс оскаржувану ухвалу, як і слідчим, який звернувся з відповідним клопотанням невірно визначено момент тимчасового вилучення майна.

Автомобіль TOYOTA «CAMRY» номерний знак НОМЕР_1 , належний ОСОБА_8 було вилучено після дорожньо-транспортної події, яка відбулася на перехресті вулиць Дніпровської та Центральної в м. Павлограді Дніпропетровської області 27 квітня 2024 року, а не 15 травня 2024 року, як зазначив слідчий в протоколі огляду від 15.05.2024 року.

15.05.2024 року автомобіль TOYOTA «CAMRY» номерний знак НОМЕР_1 вже перебував на закритій території Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області і ОСОБА_8 не мала до нього жодного доступу.

Крім того, апелянт зазначив, що відомості про реальну дату вилучення автомобіля TOYOTA «CAMRY» номерний знак НОМЕР_1 можливо отримати з кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.05.2024 року за № 0000698, а саме з протоколу огляду місця події від 27.04.2024 тощо. Точної дати звернення слідчого з клопотанням про арешт майна до слідчого судді в оскаржуваній ухвалі не зазначено, проте з оскаржуваної ухвали можна зробити висновок, що таке клопотання було подано не раніше 15.05.2024 року. Вважав, що слідчим порушено передбачений абзацом 1 ч.5 ст. 171 КПК України строк для звернення з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна.

Просив скасувати ухвалу слідчого судді та відмовити слідчому у задоволенні клопотання про арешт майна.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_7 на підтримку доводів апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, думку прокурора, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів, зокрема арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

За загальними правилами, передбаченими ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження допускається лише у разі, якщо слідчий, дізнавач, прокурор доведе, що :

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Положеннями ч.ч. 1, 2, 5, 6 ст. 170 КПК України, передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4)відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що зазначених вимог закону судом дотримано в повній мірі з огляду на таке.

Статтею 131 КПК України арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосовуються у разу доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного степеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступень втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання постановленого завдання.

Таким чином, частиною 3 ст. 132 КПК України встановлено три групи обставин, недоведеність яких усуває застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що тягар доказування перед слідчим суддею, судом наявності підстав застосування заходів забезпечення кримінального провадження покладено на слідчого та прокурора, як на суб`єктів, які здійснюють кримінальне провадження.

Разом з тим, під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді встановлено, що арештований автомобіль вже оглянутий експертом та у провадженні проведена судово-медична експертиза, а відтак є підстави для скасування заборони користування вказаним транспортним засобом.

Таким чином, аналізуючи викладені в ухвалі слідчого судді обставини, дослідивши надані матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що на цей час відпали підстави, що обгрунтовують необхідність арешту автомобіля TOYOTA «CAMRY» номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 із забороною власнику користування ним, а очевидна істотна причина для утриманні цього рухомого майна державою відсутня.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, заява № 8793/79, параграф 50).

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. При цьому обмеження права власності повинно бути розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що таке втручання у здійснення права власності особи вже не відповідає потребам досудового розслідування, у зв`язку з чим відпала потреба у подальшому застосуванні обмеження права власності на арештованого вилученого майна.

У зв`язку з наведеним вище, апеляційну скаргу представника власника майна слід задовольнити, а оскаржувану ухвалу слідчого судді у зазначеній частині скасувати.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 412, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року про задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, - скасувати.

Постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 погоджене з прокурором Павлоградської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000698 від 09.05.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, про арешт майна автомобіля TOYOTA «CAMRY» номерний знак НОМЕР_1 , повернувши вказане майно власнику майна ОСОБА_10 , який зберігається на площадці тимчасового тримання транспортних засобів при Павлоградському РВП ГУНП в Дніпропетровській області, за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Шевченко, 51.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4