Номер провадження: 11-кп/813/1139/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали справи за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 05.02.2024 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000317 від 14.08.2023 року,

встановив:

В Київському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000317 від 14.08.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109, ч.3 ст.109, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України.

Під час підготовчого судового засідання прокурор звернувся із клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_8 .

Крім того, в підготовчому судовому засіданні обвинувачений подав низку клопотань, а саме: про повернення обвинувального акту прокурору; про скасування запобіжного заходу; про закриття кримінального провадження на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України; про зобов`язання прокурора надати суду матеріали кримінального провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.02.2024 року відмовлено у задоволенні клопотань обвинуваченого ОСОБА_8 , задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) діб, тобто до 04.04.2024 року.

Цією ж ухвалою кримінальне провадження призначено до судового розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить: скасувати ухвалу місцевого суду; закрити кримінальне провадження на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України; витребувати матеріали справи №947/33675/23 з Київського районного суду м. Одеси, відео та аудіо запис судового засідання для дослідження доказів; скасувати щодо нього запобіжний захід у виді тримання під вартою; обвинувальний акт повернути прокурору.

Обвинувачений посилається на незаконність оскарженої ухвали, стверджує про те, що місцевим судом безпідставно продовжено строк дії запобіжного заходу, чим порушено вимоги ст.ст.178, 184, 193 КПК.

Обвинувачений ОСОБА_8 також вказує, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні його клопотань: про повернення обвинувального акту прокурору; про скасування запобіжного заходу; про закриття кримінального провадження на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України; про зобов`язання прокурора надати суду матеріали кримінального провадження.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала суду не оскаржується.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судової справи; обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Пункт 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України передбачає забезпечення права на апеляційний перегляд справи. Це означає, що Конституція України забезпечує можливість апеляційного перегляду саме справи, що реалізується шляхом оскарження судових рішень, якими завершено розгляд справи (кримінального провадження) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження).

Порядок та перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку регламентований Главою 31 КПК.

Згідно ч.2 ст.392 КПК ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Саме за допомогою чіткого визначення в Кримінальному процесуальному законі України порядку і переліку тих ухвал суду, які підлягають апеляційному оскарженню, знаходить свою реалізацію Конституційний припис закріплений в п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, щодо забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, за виключенням випадків, встановлених законом.

Разом з тим, як вбачається з ухвали місцевого суду та апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , в підготовчому судовому засіданні обвинувачений звернувся до суду із клопотаннями: про повернення обвинувального акту прокурору; про скасування запобіжного заходу; про закриття кримінального провадження на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України; про зобов`язання прокурора надати суду матеріали кримінального провадження.

Оскарженою ухвалою суд відмовив у задоволенні вказаних клопотань.

Виходячи зі змісту ст.392 КПК, які містять вичерпний перелік судових рішень, які відповідно до діючого КПК, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку під час судового провадження, ухвала суду першої інстанції постановлена під час підготовчого судового провадження, а в даному провадженні в частині відмови в задоволенні зазначених клопотань обвинуваченого, згідно з діючим КПК не передбачає їх окремого оскарження в апеляційному порядку, окремо від вироку суду.

У системі оскарження рішень судів під час кримінального провадження до винесення остаточного рішення у справі, діють виправдані обмеження, спрямовані на забезпечення стрімкості кримінального процесу і попередження виникнення правових колізій і ускладнень у незавершеному провадженні.

За наведених обставин доводи обвинуваченого в частині оскарження відмови місцевого суду в задоволенні його клопотань: про повернення обвинувального акту прокурору; про закриття кримінального провадження на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України; про зобов`язання прокурора надати суду матеріали кримінального провадження, колегія суддів, виконуючи приписи ст.392 КПК, не розглядає.

Доводи обвинуваченого в частині оскарження відмови місцевого суду в задоволенні його клопотання про скасування запобіжного заходу, перевіряються колегією суддів в під час розгляду апеляційної скарги на продовження строку тримання під вартою.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що закриття кримінального провадження можливе лише в чітко визначених кримінальним процесуальним законодавством випадках, з дотриманням встановленого порядку, та відповідно певним колом процесуальних суб`єктів, наділених такими повноваженнями, з урахуванням стадії провадження.

Таким чином, розгляд на даній стадії судового провадження, апеляційним судом питання щодо наявності або відсутності підстав для закриття кримінального провадження, свідчитиме про вихід апеляційного суду за межі своїх процесуальних повноважень, що суперечить вимогам процесуального закону.

З врахуванням викладеного, колегією суддів переглядається ухвала суду лише в частині продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , що передбачено ст.422-1 КПК.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ч.6 ст.176 КПК під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п.5 ч.1 ст.176 КПК.

Тобто законодавцем визначено, що під час дії воєнного стану до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст.109 КК України, за наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК, застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

За змістом ч.3 ст.315 КПК під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених Розділом II цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи клопотання прокурора, суд першої інстанції дотримався положень ст.ст.176, 177, 178, 183, 315 КПК та прийняв законне та обґрунтоване рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим, а також існування ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду; знищення або спотворення доказів у кримінальному провадженні, які зберігаються у всесвітній мережі Інтернет, доступ до яких є у обвинуваченого; здійснення незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, а також продовження скоєння аналогічних кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо не визначення обвинуваченому ОСОБА_8 застави, оскільки таке рішення відповідає приписам ч.4 ст.183 КПК, відповідно до яких під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 КПК, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст.109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Враховуючи те, що ОСОБА_8 обвинувачується у скоєнні, між іншим, у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109, ч.3 ст.109 КК України, місцевий суд одночасно із продовженням строку тримання під вартою дійшов обґрунтованого висновку не визначати розмір застави.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про його невинуватість у скоєнні кримінальних правопорушень, колегія суддів визнає не обґрунтованими та наголошує, що на даній стадії апеляційний суд не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами дослідження всіх доказів.

Відповідно до положень ч.2 ст. 94 КПК жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Оскільки у відповідності до положень ст.ст. 89, 94 КПК оцінка допустимості та належності доказів може бути надана судом першої інстанції за результатами розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, колегія суддів позбавлена можливості надавати на даній стадії оцінку цим доказам на предмет належності, допустимості та достатності для висновку про доведеність або недоведеність висунутого ОСОБА_8 обвинувачення.

Колегія суддів вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 , а також існування ризиків переховування останнього від суду, здійснення незаконного впливу на свідків, знищення або спотворення доказів у кримінальному провадженні, виправдовують продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з огляду на продовження існування та доведення ризиків, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

Наведені обставини, на думку колегії суддів, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, оскільки покази свідків, які ще не допитані судом, або свідків, в повторному допиті яких може виникнути необхідність, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на свідків схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченої кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає непереконливими доводи обвинуваченого про відсутність ризиків, які обумовлюють продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обставин передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування/продовження до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів може виявитися недостатнім для забезпечення виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків, що безпосередньо може вплинути на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , виходячи з положень ст.ст. 176, 177, 178, 183 КПК, та існування реальної потреби проведення судового розгляду кримінального провадження в розумні строки.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про незаконність оскарженої ухвали з посиланням на те, що строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою було продовжено без його участі, про порушення його права на захист, позбавлення права бути присутнім під час розгляду кримінального провадження під час підготовчого судового провадження, у зв`язку із його видаленням із зали судового засідання, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Дійсно, участь обвинуваченого в судовому засіданні є обов`язковою, а його відсутність допускається тільки у виняткових випадках, серед яких зокрема є грубе, систематичне порушення обвинуваченим порядку в залі судового засідання або не підкорення розпорядженням головуючого у судовому засіданні.

За приписами ч.1 ст.330 КПК якщо обвинувачений порушує порядок у залі судового засідання або не підкоряється розпорядженням головуючого у судовому засіданні, останній попереджає обвинуваченого про те, що в разі повторення ним зазначених дій його буде видалено з зали судового засідання. При повторному порушенні обвинуваченим порядку судового засідання він може бути видалений за ухвалою суду з зали засідання тимчасово або на весь час судового розгляду. Якщо такий обвинувачений не представлений захисником, суд зобов`язаний залучити захисника для здійснення захисту за призначенням і відкласти судовий розгляд на строк, необхідний для його підготовки до захисту.

З ухвали Київського районного суду м. Одеси від 05.02.2024 року вбачається, що обвинуваченого ОСОБА_8 , його матір ОСОБА_9 та інших осіб, присутніх в залі судового засідання, було тимчасово видалено на час судового засідання 05.02.2024 року, за систематичне порушення порядку в залі судового засідання, не реагування на численні зауваження головуючого судді та неодноразові попередження про видалення із судового засідання, що стало наслідком застосування судом заходів, передбачених ст.330 КПК.

При цьому, після видалення обвинуваченого із зали суду, захист прав та законних інтересів обвинуваченого ОСОБА_8 у судовому засіданні здійснювала захисник ОСОБА_7 , що не заперечується сторонами.

Колегія суддів вважає, що невиконання обвинуваченим ОСОБА_8 та іншими присутніми в залі судового засідання розпоряджень головуючого в місцевому суді, давали підстави суду для прийняття рішення про тимчасове видалення, в тому числі обвинуваченого, з зали судового засідання.

З урахуванням наведених обставин та положень, передбачених ч.1 ст. 330 КПК, доводи обвинуваченого про позбавлення його права бути присутнім в судовому засіданні, чим місцевий суд порушив його процесуальні права, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Колегія суддів звертає увагу, що видалення обвинуваченого із зали судового засідання в порядку ст.330 КПК, не стало перешкодою для оскарження ухвали місцевого суду.

Наведене узгоджуються із позицією касаційного суду, викладеною в постанові Верховного Суду від 07.12.2021 року (справа №369/420/17).

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно того, що місцевий суд не встановив доведеність обґрунтованості його підозри у вчиненні ним кримінальних правопорушень, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки питання обґрунтованості підозри детально досліджувалось під час досудового розслідування при постановленні ухвали слідчим суддею про обрання запобіжного заходу щодо останнього, а також в ході її перегляду апеляційним судом.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про незаконні засоби ведення слідства, його незаконне затримання та незаконний обшук місця його проживання на стадії досудового розслідування, колегія суддів не оцінює, оскільки вказані обставини не можуть бути предметом розгляду судом апеляційної інстанції на стадії перегляду ухвали місцевого суду про продовження строку дії запобіжного заходу, постановленої під час судового провадження.

Апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого тримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

На підставі вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та існуючого обвинувачення у вчиненні зокрема тяжкого злочину, продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 є необхідним та виправданим заходом забезпечення кримінального провадження, оскільки зміна на даній стадії судового провадження запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, може виявитися нездатною для запобігання ризику можливого переховування останнього від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.

Оскільки доводи обвинуваченого про відсутність підстав для продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскарженої ухвали.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 05.02.2024 року щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , в кримінальному провадженні №0000317 від 14.08.2023 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4