ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/981/24 Справа № 175/7931/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

захисника: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

прокурора: ОСОБА_7 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м.Кривий Ріг апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.01.2024 р. про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за ч.4 ст.402 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.01.2024 р. продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 строком на шістдесят днів, тобто 24 березня 2024 року включно.

Із вказаним судовим рішенням не погодився захисник та оскаржив в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та ухвалити нову ухвалу про відмову в задоволені клопотання прокурора в продовжені строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .

На обґрунтування своїх вимог вказує, що при вирішені питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 стороною обвинувачення не надавались і судом не досліджувались жодні докази, що підтверджують обґрунтованість підозри, що порушує вимоги п.1 ч.3 ст.132 КПК України. Вважає, що всупереч нормам п. 6. ч.3 ст.132 КПК України, прокурором не надано суду жодних доказів на підтвердження наявності будь-яких ризиків, зокрема намірів обвинуваченого ухилитися від суду, здійснювати вплив на свідків або вчинити інші кримінальні правопорушення. Зазначає, що всі свідки у справі є офіцерами десантно-штурмових військ ЗСУ. Та вважає, що твердження, що ОСОБА_8 здатний здійснювати незаконний вплив на командирів офіцерського складу ДШВ ЗСУ є прямою зневагою до славетних ДШВ ЗСУ та має ознаки замаху на дискредитацію наших сил оборони. Вказує, що військова частина НОМЕР_1 за визначенням має відповідні території та приміщення, в яких забезпечений контроль входу-виходу, належна охорона та оборона, які дозволяють забезпечити відсутність у обвинуваченого можливості вільно та безконтрольно залишати військову частину. Вважає, що жодні докази про факти, які б підтверджували ризик вчинення іншого кримінального правопорушення відсутні. Також вважає, що висновки про те, що тяжкість покарання, що загрожує безумовно свідчить про можливість втечі, не ґрунтуються на будь яких фактичних даних, є припущенням яке базується на нічим не підтвердженій презумпції. Вказує, що згідно досудової доповіді ОСОБА_8 має позитивну соціально-психологічну характеристику, крім керування транспортним засобом з простроченою страховкою, щодо ОСОБА_8 відсутні будь-які негативні відомості, має позитивні характеристики за попереднім місцем роботи та від установи, в якій утримується на теперішній час.

Учасники судового розгляду про час та місце розгляджу апеляційної скарги повідомлені належним чином, клопотань про бажання приймати участь у судовому засіданні відповідно до ч.4 ст. 422-1 КПК України, від обвинуваченого на адресу апеляційного суду не надходило, тому колегія суддів вважає за можливе проводити судове засідання за відсутністю обвинуваченого.

Заслухавши суддю доповідача, думку захисника та прокурора, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України.

Згідно наявних матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 по даному кримінальному провадженню затриманий 02.10.2023 року.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції, відповідно до ст. 177 КПК України, повно та об`єктивно досліджені усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, а також враховані інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі дані про особу обвинуваченого, які, в сукупності, давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 може здійснити дії, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, суд першої інстанції врахував, що обвинувачений обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, що посягає на встановлений порядок несення військової служби, він має міцні соціальні зв`язки. Обвинуваченому відомі адреси проживання та місця проходження служби свідків в цьому кримінальному провадженні, на цей час вказані особи судом ще не допитані.

Доводи апелянта, що всі свідки у справі є офіцерами десантно-штурмових військ ЗСУ та твердження сторони захисту, що висновки суду про наявність ризику незаконно впливати на свідків, є прямою зневагою до славетних ДШВ ЗСУ та має ознаки замаху на дискредитацію наших сил оборони, є безпідставними, оскільки наведені ним міркування з цього приводу носять суб`єктивний характер.

У зв`язку з чим суд прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

У клопотанні прокурора про продовження дії запобіжного заходу, належним чином обґрунтована наявність заявлених ризиків передбачених п.п.1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував характер скоєного кримінального правопорушення згідно пред`явленого обвинувачення, вік обвинуваченого, наявність зазначених вище ризиків, тяжкість покарання у разі визнання його винним.

Судом враховано положення ч. 8 ст. 176 КПК України, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених, зокрема, ст. 402 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України, тобто тримання під вартою.

Отже суд, першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання та продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Колегією суддів, при перевірці законності та доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу, надано оцінку в сукупності всім обставинам інкримінованого кримінального правопорушення, також надано оцінку особі обвинуваченого, його віку, стану його здоров`я, відсутності будь-яких даних, що перебування останнього неможливе в умовах тримання під вартою.

На даний час, таке обмеження права ОСОБА_8 на свободу, не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Крім того з огляду на положення ч. 8 ст. 176 КПК України та введення воєнного стану в Україні, суд позбавлений можливості застосувати до військовослужбовця, який обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 КК України, інший запобіжний захід, окрім такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою, навіть у випадку, якщо слідчий суддя, суд дійде висновку, що більш м`який запобіжний захід зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що наявності ризику, який передбачений п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КК України, обставин кримінального правопорушення та особи обвинуваченого ОСОБА_8 достатньо для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наразі тримання обвинуваченого під вартою є обґрунтованими та виправданими, оскільки виключно в такому виді можливо забезпечити досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України.

Враховуючи те, що судовий розгляд даного кримінального провадження по суті тільки розпочато, по справі ще не допитано свідків згідно реєстру матеріалів досудового розслідування, не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги захисника, щодо відсутності доказів обґрунтованості підозри, апеляційний суд зазначає, наразі в провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинувальним актом відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого в скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, оцінка доказів вини, не є предметом апеляційного розгляду у відповідності до положень ст.422-1КПК України, тож колегія суддів не вдається до оцінки даних доводів.

Суд апеляційної інстанції у даному випадку перевіряє лише висновки суду першої інстанції щодо існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи судом, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.01.2024 р. про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за ч.4 ст.402 КК України - без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді