Справа № 458/603/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2024 м. Турка

Турківський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2

за участі сторін кримінального провадження

сторона обвинувачення, начальник Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_3 ,

сторона захисту, обвинувачений ОСОБА_4 ,

захисник обвинуваченої особи адвокат ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м.Турка Львівської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Верхнє Висоцьке Турківського району Львівської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , громадянин України, з професійно-технічною освітою, не депутат, раніше не судимий, одружений, має на утриманні дитину інваліда І групи, військовозобов`язаний, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.239 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 05.03.2024 року приблизно о 14.25 год, працюючи на посаді водія Комунального підприємства «Турківське житлово-комунальне управління» згідно наказу № 15 від 02.04.2021 року, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, порушуючи вимоги ст. 55 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" в частині здійснення операцій у сфері поводження з відходами, без дотримання санітарних та екологічних норм, у спосіб, що не забезпечує безпеку для навколишнього природного середовища та здоров`я людей; ст. 46 Закону України "Про охорону земель" в частині порушення заборони на несанкціоноване скидання і розміщення відходів на території міст та інших населених пунктів; ст.ст. 13,17 Закону України "Про управління відходами", не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча міг і повинен був їх передбачати, здійснюючи вивезення рідких побутових відходів автомобілем марки ГАЗ-53 державний номерний знак НОМЕР_1 , який орендує комунальне підприємство «Турківське житлово-комунальне управління», не забезпечив їх утилізацію та умисно допустив їх несанкціоноване та неконтрольоване скидання за допомогою насосно-шлангового обладнання на земельну ділянку, яка знаходиться в прибережно-захисній смузі річки Стрий, розташованої на території Турківської міської ради Самбірського району Львівської області, котра не має кадастрового номеру, площею 0,0828 га, що знаходиться за наступними географічнимикоординатами:5438418,041/1267435,647;5438408,801/1267422,701;5438415,218/1267415,128;5438431,498/1267398,740;5438436,690/1267394,031;5438444,494/1267397,327;5438454,817/1267405,375;5438418,041/1267435,647 що призвело до її забруднення шкідливими речовинами, зокрема амонієм (обмінний) у перерахунку на амоній - 25,48 мг/кг, що в 4,64 разів перевищує значення фону та ГДК; фосфором (рухомі форми), у перерахунку на фосфор - 248,14 мг/кг, що в 4,55 разів перевищує значення фону (контрольна проба) та нітритами - 196,18 мг/кг, що в 1,5 рази перевищує ГДК. Таким чином, умисні протиправні дії ОСОБА_4 призвели до забруднення вказаної земельної ділянки, площею 0,0828 га, небезпечними речовинами: амонієм, фосфором, нітритами, які за ступенем небезпеки віднесені до небезпечних, що містять ознаки негативного (шкідливого) антропогенного впливу, що спричинило згідно висновку експерта небезпеку для довкілля та завдало шкоду довкіллю у розмірі 450, 44 гривень.

Суд вважає, що дії ОСОБА_4 необхідно кваліфікувати за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого передбачених ч.1 ст.239 КК України забрудненні земель речовинами, шкідливими для довкілля, внаслідок порушення спеціальних правил, що створило небезпеку для довкілля.

Дії ОСОБА_4 виразились у забрудненні земель речовинами, шкідливими для довкілля, внаслідок порушення спеціальних правил, що створило небезпеку для довкілля.

Позицій учасників судового провадження.

Позиція сторони обвинувачення.

Прокурор звернув увагу, що 27.06.2024 року між начальником Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 , в присутності захисника ОСОБА_5 , в порядку, передбаченому ст.ст.468,469,472 КПК України укладено угоду про визнання винуватості. Також прокурор зазначив, що умови угоди відповідають інтересам суспільства та не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, а також повідомив про відсутність потерпілих. Зазначив, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК і КК України, просить цю угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання, а також вирішити питання речових доказів згідно укладеної угоди.

Позиція обвинуваченої особи.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні просив суд затвердити угоду про визнання винуватості, свою вину визнав беззастережно повністю, просив призначити узгоджену міру покарання, згодний з умовами угоди, розуміє наслідки укладання угоди, угода була укладена добровільно, без будь-якого примусу та просив суд затвердити укладену угоду. В судовому засіданні повідомив, що в повному обсязі розуміє характер обвинувачення та погоджується з його формулюванням, зазначеним в угоді,

Позиція захисника обвинуваченої особи.

У процесі судового засідання захисник обвинуваченого ОСОБА_5 заявив клопотання про затвердження угоди про визнання винуватості, оскільки така укладена в порядку, передбаченому ст.ст. 468,469,472 КПК України та відповідно підтвердив підписання письмової угоди в його присутності.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості суд виходить з наступного.

Статтею 474 КПК України регламентований загальний порядок судового провадження на підставі угоди.

Згідно з даною угодою прокурор та підозрюваний дійшли згоди щодо формулювання підозри, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч.1 ст.239 КК України, підозрюваний у повному обсязі сформульованої підозри беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення; щиро розкаявся у вчиненні кримінального правопорушення, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Також, сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди ОСОБА_4 буде призначено покарання за ч.1 ст.239 КК України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`яснені підозрюваному.

Розглядаючи в порядку ст..314 ч.3 п.1 КПК України питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Частиною 3 ст.314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти відповідні рішення, в тому числі положеннями п.1 ч.3 ст..314 КПК України визначено, що суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468 - 475 КПК України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст..468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно ч.4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, якщо інформація щодо вчинення такою особою злочину буде підтверджена доказами. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

За п.1 ч.4 ст.469 КПК, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів без будь-яких умов.

В судовому засіданні судом встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.239 КК України, як забрудненні земель речовинами, шкідливими для довкілля, внаслідок порушення спеціальних правил, що створило небезпеку для довкілля.

Дане кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_4 передбачене санкцією ч.1 ст.239 КК України карається штрафом від однієї до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років і відповідно до ст. 12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, оскільки згідно ч. ч. 1,3,4 ст. 12 КК України кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини, і нетяжким злочином є передбачене кримінальним кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до ст..66 КК України є його щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відшкодування заподіяної шкоди, і такі обставини характеризують знижений ступінь суспільної небезпеки особи злочинця та вчиненого ним діяння, слугують критерієм індивідуалізації покарання.

Формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Зважаючи на вказане, в діях ОСОБА_4 проявилося щире каяття.

Судом враховано вимоги постанови Верховного Суду від 30.10.2018 року у справі №559/1037/16-к, де надано роз`яснення, що активне сприяння розкриття злочину і щире каяття є окремими обставинами, що пом`якшують покарання, у зв`язку з чим суд розцінює щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину альтернативними, незалежними, окремо існуючими обставинами, що пом`якшують покарання.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 року ЄСПЛ зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст..66 КК України, судом не встановлено.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, визначені п.1 ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, наслідки невиконання угоди, передбачені ст..476 КПК України, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Згідно з ч. 6 ст. 474 КПК України суд зобов`язаний переконатися у судовому засіданні, що укладення угоди сторонами є добровільним.

Не встановлено обставин, які б могли свідчити, що умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб. Крім того, укладена угода не має преюдиціального значення для кримінальних проваджень щодо будь-яких інших осіб.

Також умови угоди відповідають інтересам суспільства, які полягають у своєчасному розкритті злочинів, а відтак затвердження угоди у даному провадженні забезпечить справедливе та в розумні строки вирішення кримінальної справи при мінімальних витратах державних ресурсів, а також зменшить навантаження на органи прокуратури і суд.

Відповідно до ч.7 ст.474 КПК суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб.

При цьому суд зазначає, що обумовлення сторонами угоди у її тексті факультативних питань, які не передбачені загальними вимогами до таких угод згідно з ст.472 КПК України (зокрема щодо пропонованого терміну іспитового строку та стягнення процесуальних витрат), та які належать до дискреційних повноважень суду при ухваленні вироку, є пропозиціями до суду, які самі по собі не порушують прав та свобод сторін.

Судом не встановлено підстав для відмови в затвердженні даної угоди, передбачених ч.7 ст.474 КПК України.

В укладенні даної угоди згідно з ст.52 КПК України брав участь захисник.

Таку угоду не може бути укладено у провадженні, в якому бере участь потерпілий, тобто щодо злочинів чи кримінальних проступків, внаслідок вчинення яких було завдано шкоди правам та інтересам окремих громадян, інтересам юридичних осіб, а також у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів, незалежно від кола суб`єктів, яким завдано шкоди внаслідок вчинення таких злочинів.

Враховуючи викладене, та те, що умови угоди про визнання винуватості між прокурором та ОСОБА_4 відповідають вимогам кримінального процесуального кодексу України та кримінального кодексу України, суд дійшов висновку про можливість затвердження даної угоди та призначення підозрюваному узгодженого сторонами виду та міри покарання.

Згідно з ч.5 ст.65 КК України, у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Відтак загалом суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, що є виключно судовою дискрецією у кримінальному судочинстві і охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

В постановах Верховного Суду від 27.02.2018 в справі №203/378/17 та 29.11.2018 в справі №761/6774/16-к міститься посилання на постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 року №13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», в п.12 якої зокрема зазначено, що «чинні КК і КПК регулюють два різновиди звільнення від відбування покарання з випробуванням: 1) загальний - коли вимагається встановлення можливості виправлення засудженого без відбування покарання; 2) спеціальний - у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання винуватості, для укладення якої з`ясування питань, визначених у ч. 1 ст. 75 КК, не є обов`язковим. У зв`язку з чим, якщо ж сторони узгодили покарання та досягли домовленості щодо звільнення підозрюваного/обвинуваченого від його відбування з випробуванням, відповідно до частин 2, 3 ст. 75 КК суд зобов`язаний прийняти рішення про таке звільнення у випадку затвердження угоди про примирення або визнання винуватості за наявності сукупності таких умов: 1) сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років; 2) узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням; 3) угода відповідає чинному законодавству та підстави для відмови в її затверджені визначені КПК (пункти 1-6 ч. 7 ст. 474 КПК) відсутні».

Таким чином, згідно зі ст.6 Конвенції виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду, завершальною стадією судового провадження. У зв`язку із цим під час розгляду питань про відстрочку, розстрочку необхідно дотримуватися вимог Конвенції щодо виконання судового рішення упродовж розумного строку (справи «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 року, «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, «Дубенко проти України» від 11.01.2005 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року та інші).

Покарання, яке обирає суд є пропорційним характеру вчиненого ОСОБА_4 дій та їх небезпечності, і є необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Окрім цього, суд не вбачає підстав вважати, що обране покарання буде явно несправедливим унаслідок м`якості.

Призначаючи покарання суд стверджує принцип невідворотності покарання.

Питання про судові витрати суд вирішує на підставі ст.124 КПК України.

У відповідності до положень ч.2 ст.124 КПК, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта, здійснені документально підтверджені процесуальні витрати.

Згідно ст..374 ч.4 п.2 КПК України у резолютивній частині вироку зазначаються, зокрема, рішення про цивільний позов.

Оскільки по справі процесуальні витрати наявні, суд в такому випадку вирішує дане питання, оскільки витрати на залучення експерта становлять 3029,12 грн за проведення експертизи № СЕ-19/109-24/9015-ФХЕД від 26.06.2024 року.

Потерпіла особа відсутня, цивільного позову в рамках кримінального провадження не пред`явлено.

Питання про долю речових доказів і документів вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження і таке питання потрібно вирішити в порядку ст.100 КПК України.

У зв`язку з наявністю речових доказів, дане питання вирішувати наступним чином.

Вимогами ч.4 ст.174 КПК України передбачено, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

При вирішенні даного питання стосовно речового доказу судом враховано те, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України право володіння не є тотожним праву власності, а є лише частиною його змісту. Зазначені вище перелічені факти та відомості разом із відомостями, що викладені у копіях доданих до матеріалів кримінального провадження документів вказують на те, що такі речові докази належать на праві користування комунальному підприємству «Турківське житлово-комунальне управління».

Також суд враховує, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 КПК України на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення. Підстави та порядок тимчасового вилучення майна визначаються ст. 167 та ст. 168 КПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна, є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у ч. 2 ст. 167 КПК України майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися ним до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

При вчиненні правопорушення ОСОБА_4 було судом встановлено, що ОСОБА_4 не було використано сторонні знаряддя і засоби.

Арешт на речові докази накладався.

Постановою органу досудового розслідування про визнання речовим доказом від 05.03.2024 року про визнання та приєднання до справи речових доказів автомобіль марки ГАЗ-53 державний номерний знак НОМЕР_1 , який орендує комунальне підприємство « ІНФОРМАЦІЯ_2 » - визнаний речовим доказом і переданий на відповідальне зберігання на арешт майданчик відділення поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області - повернути законному користувачу комунальному підприємству «Турківське житлово-комунальне управління».

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Турківського районного суду від 07.03.2024 року про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, згідно якої накладено арешт на автомобіль марки ГАЗ-53 державний номерний знак НОМЕР_1 , який зберігається на арешт майданчику відділення поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області скасувати, повернувши такий речовий доказ законному володільцю комунальному підприємству «Турківське житлово-комунальне управління».

Інші письмові докази і характеризуючі особу матеріали, які були долучені до матеріалів кримінального провадження, у подальшому слід зберігати при матеріалах справи.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Покарання, яке обирає суд є пропорційним характеру вчиненого ОСОБА_4 дій та їх небезпечності, і є необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Окрім цього, суд не вбачає підстав вважати, що обране покарання буде явно несправедливим унаслідок м`якості.

Судом також враховано вимоги п.1 ст.6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.7,8,9,30-33,110,314,369-371,373,374,376,473,475 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості укладену між начальником Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_3 з однієї сторони та обвинуваченим (на час укладення угоди підозрюваним) ОСОБА_4 в присутності захисника ОСОБА_5 , з іншої сторони, у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.03.2024 року №0000037 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.239 КК України, укладену 27.06.2024 року.

ОСОБА_4 визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.239 КК України та призначити йому узгоджене сторонами покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_4 на даній стадії не обирати.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Турківського районного суду від 07.03.2024 року на автомобіль марки ГАЗ-53 державний номерний знак НОМЕР_1 , який зберігається на арешт майданчику відділення поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області скасувати.

Речовий доказ після вступу вироку в законну силу автомобіль марки ГАЗ-53 державний номерний знак НОМЕР_1 , який орендує комунальне підприємство «Турківське житлово-комунальне управління» - повернути законному володільцю комунальному підприємству «Турківське житлово-комунальне управління».

Стягнути з ОСОБА_4 в користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за проведення експертизи № СЕ-19/109-24/9015-ФХЕД від 26.06.2024 року на загальну суму 3029,12 грн

Докази, які підтверджують вину в скоєному і які були долучені до матеріалів кримінального провадження, а також докази, які характеризують обвинувачену особу - зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Турківський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст..394 КПК України.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити учасникам провадження, що згідно статті 476 КПК України, у разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку. Клопотання про скасування вироку, яким затверджена угода, може бути подано протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення цього кримінального правопорушення.

Роз`яснити, що умисне невиконання угоди засудженим є підставою для притягнення особи до відповідальності за ст.389-1 КК України.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1