Справа № 463/3387/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/57/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року у м. Львові

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2023 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,

встановила:

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

У відповідності до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

На вказаний вирок суду потерпіла ОСОБА_6 подала апеляційну скрагу, у якій просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок відповідно до ч. 1 ст. 286 КК України.

Як вбачається з апеляційної скарги, потерпіла не оскаржує кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, однак вказує, що у вироку не правильно вказано про те, що водій ОСОБА_7 рухався на невеликій швидкості, оскільки була тягучка і він під`їжджав до нерегульованого пішохідного переходу. Вказує, що у неї наявне відео ДТП де ніякої тягучки немає. Покликається, що дійшовши до пішохідного переходу вона переконалась, що автобус стоїть і тоді розпочала рух, а дійшовши до середини пішохідного переходу вона побачила, що автобус розпочав рух. Тікаючи, вона не встигла забрати праве плече, у яке і отримала удар правим крилом та впала, а водій продовжив свій рух.

Звертає увагу, що під час складання схеми ДТП 07.12.2020р. та відтворення події було встановлено, що проходження нею від тротуару до автобуса займає більше 6 секунд, а видимість 100 метрів. Отже, водій не міг її не бачити, оскільки стояв.

Звертає увагу, що на всіх судових засіданнях, які тривали на протязі трьох років не було проглянуто і проаналізовано відеозапис наданий Львівською міською радою Управлінням безпеки міста ЛКП Муніціпальна варта

Крім цього, в апеляційній скарзі потерпіла покликається, що при складанні щодо ОСОБА_7 позитивних характеристик з місця проживання та роботи не було враховано, що на протязі 2020 року обвинувачений скоїв 10 правопорушень, одне з яких є керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

З приводу щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, потерпіла зазначає, що обвинувачений не цікавився її станом здоров`я, і на її пропозицію оплатити лікування повідомив, що кошти їй поверне страхова компанія та відмовився оплачувати лікування. Вказує, що ОСОБА_7 не приймав участі ні у її лікуванні, ні у період реабілітації. Ні матеріальної ні моральної допомоги вона від нього не мала. Обвинувачений перед нею не вибачився. Крім цього, звертає увагу, що обвинувачений не завжди з`являвся у судові засідання, які тривали протягом трьох років.

Щодо відшкодування шкоди потерпіла вказує, що відповідальність водія ОСОБА_7 застрахована і вона звернулась у відповідну страхову компанію, однак станом на сьогодні не отримала кошти по виплаті за випадком ДТП, і лікування та реабілітація проводились за позичені кошти, які вона не в змозі повернути.

Крім цього, в апеляційній скарзі потерпіла просить перевірити правильність складу сім`ї водія ОСОБА_7 , адже на одному із судовий засідань він заявив, що в нього на вихованні дитина 8 років, а на наступному засіданні суду він стверджував, що неповнолітня дитина віком 13 років.

Також, потерпіла вказує, що у вироку не повністю вказано висновки судово-медичної експертизи. Звертає увагу, що не було взято до уваги пояснення свідка.

Стверджує, що ні одне покарання не було застосовано до ОСОБА_7 з альтернативних покарань, передбачених ч. 1 ст. 286 КК України. При спричинення травм середньої тяжкості, з покарання не вбачається навіть позбавлення прав керування транспортними засобами. Вважає недоречним застосування положень ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Вказує, що судом розглядалось питання про накладений арешт на майно, а саме на автобус ОСОБА_11 НОМЕР_1 , який було скасовано незважаючи на те, що вона заперечувала.

Акцентує, всі покази і пояснення їй не дали викласти під час трьох річного судового засідання які вона регулярно відвідувала, однак без адвоката.

Зазначає, що в результаті ДТП вона отримала травми, які і після лікування та реабілітації не дозоляють їй самостійно себе обслуговувати та повноцінно жити. ЇЇ цивільний позов було повернуто, оскільки такий подано із запізненням на один день.

У надісланих на адресу апеляційного суду письмових доповненнях потерпіла просить скасувати оскаржуваний вироку та ухвалите новий справедливий вирок за ч. 1 ст. 286 КК України, враховуючи усі обставини, недоліки та докази, які мають значення для справи, а також її заперечення, які не було взято до уваги.

У доповненнях потерпіла вказує, що у судовому засіданні місцевого суду їй не було надано можливості назвати усі правопорушення, які на її погляд, є невід`ємною частиною даного ДТП, зокрема, щодо притягнення 20.05.2020р. ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху та позбавлення його правил керування транспортними засобами на 1 рік. Тобто, ОСОБА_7 вчинив ДТП за її участю, у той час коли був позбавлений права керування транспортними засобами.

У своїх доповненнях потерпіла наводить обставини ДТП та інші обставини, які викладені в її апеляційній скарзі та додатково вказує, що не було взято до уваги показання свідка, який перебував у салоні автобуса. Стверджує про відсутність доказів щирого каяття обвинуваченого, наявності мертвої зони та тягучки.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 07 грудня 2020 року близько 12.30 год., керуючи автобусом «Богдан А-09202», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та рухаючись ним по вулиці Соборній поблизу будинку № 5 в напрямку до вулиці Личаківської у м. Львові, грубо порушив вимоги Р.1 п.п.1.5, 1.10 (в частині визначення термінів «небезпека для руху», «пішохідний перехід»); Р.2 п.2.3 б), д); Р.10 п.10.1; Р.12 п.12.3; Р.18 п.18.1 Правил дорожнього руху України, які виразилися в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед початком руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкоди чи небезпеки іншим учасникам руху, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.35.1 «пішохідний перехід» дод.1 ПДР України та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 «зебра» дод.2 ПДР України, по якому справа наліво по ходу його руху проїзну частину дороги переходила пішохід ОСОБА_6 , з моменту, коли мав об`єктивну можливість її виявити, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості руху аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, такими своїми діями створив аварійну обстановку, яка призвела до наїзду автобуса «Богдан А-09202» на пішохода ОСОБА_6 .

Внаслідок порушення водієм ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху, пішохід ОСОБА_6 отримала травми правої руки, у вигляді відкритого перелому плечової кістки в нижній частині, яке відносяться до середньої тяжкості тілесного ушкодження за ознакою тривалого розладу здоров`я, а також закриту черепно-мозкову травму, у вигляді струсу головного мозку зі зламом коронкової частини 5-го зуба нижньої щелепи, які відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

При апеляційному розгляді справи потерпіла та її представник підтримали апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів та просила таку задоволити.

Прокурор, зазначивши про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку, не підтримав апеляційні вимоги потерпілої.

Обвинувачений та його захисник заперечили апеляційну скаргу потерпілої, з огляду на безпідставність такої та просили залишити без змін оскаржуваний вирок.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Згідно поданої апеляційної скарги, потерпіла хоча і не заперечує кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 та просить ухвалити новий вирок саме про визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, однак фактично вказує на невідповідність встановлених судом фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення.

Зокрема, потерпіла вказує, що суд неправильно встановив, що обвинувачений рухався на невеликій швидкості, оскільки була «тягучка», тощо.

Водночас, згідно наведеного у вироку обвинувачення, визнаного судом доведеним, обвинувачений ОСОБА_7 07 грудня 2020 року близько 12.30 год., керуючи автобусом «Богдан А-09202», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та рухаючись ним по вулиці Соборній поблизу будинку № 5 в напрямку до вулиці Личаківської у м. Львові, грубо порушив вимоги Р.1 п.п.1.5, 1.10 (в частині визначення термінів «небезпека для руху», «пішохідний перехід»); Р.2 п.2.3 б), д); Р.10 п.10.1; Р.12 п.12.3; Р.18 п.18.1 Правил дорожнього руху України, які виразилися в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед початком руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкоди чи небезпеки іншим учасникам руху, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.35.1 «пішохідний перехід» дод.1 ПДР України та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 «зебра» дод.2 ПДР України, по якому справа наліво по ходу його руху проїзну частину дороги переходила пішохід ОСОБА_6 , з моменту, коли мав об`єктивну можливість її виявити, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості руху аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, такими своїми діями створив аварійну обстановку, яка призвела до наїзду автобуса «Богдан А-09202» на пішохода ОСОБА_6 .

Тобто, згідно наведених у вироку суду фактичних обставин справи, місцевим судом не було встановлено таких обставин, на які покликається потерпіла.

Також колегія суддів враховує, що наведені у вироку фактичні обставини справи підтверджуються дослідженими у судовому засіданні та наведеними у вироку доказами, які є достатніми для доведеності вини обвинуваченого та кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України, з якою погоджується і сама потерпіла.

Отже, необхідність у дослідженні будь-яких інших доказів, окрім тих, що наведені у вироку, зокрема, відеозапису, на який покликається потерпіла в апеляційній скарзі, у даному випадку, відсутня.

В апеляційній скарзі потерпіла стверджує, що судом не взято до уваги показання свідка, який перебував у салоні автобуса.

Разом з тим, потерпіла не зазначає показання якого конкретно свідка не взято до уваги, і як його показання впливають на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи.

При цьому, колегією суддів встановлено, що під час судового розгляду справи місцевим судом, потерпіла подала до суду клопотання про долучення до матеріалів справи письмових пояснень свідка ОСОБА_12 , який їхав у маршрутному автобусі під час події ДТП та зазначила, що у разі необхідності даного свідка слід викликати у судове засідання для дачі показань (а.с. 133, 134).

Згідно матеріалів справи місцевий суд здійснив виклик даного свідка у судове засідання на 25.07.2023р. (а.с. 200), однак зазначений свідок у судове засідання не з`явився.

Даних про те, що сторони судового провадження наполягали на повторному виклику свідка ОСОБА_12 у судове засідання матеріали справи не містять.

При апеляційному розгляді справи не підтвердились апеляційні доводи потерпілої про те, що у вироку не повністю вказано висновки судово-медичної експертизи.

Так, наведені у вироку висновки судово-медичної експертизи № 92 від 29.01.2021р., які враховано місцевим судом при ухваленні оскаржуваного вироку, повністю відповідають даним наявного у справі висновку цієї експертизи (а.с. 62-63).

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що у даному випадку судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені повно, на підставі досліджених та правильно оцінених місцевим судом доказів, і доводи апеляційної скарги потерпілої не спростовують висновки місцевого суду у цій частині та не ставлять такі під сумнів.

Крім цього, апеляційні доводи потерпілої про те, що під час судового розгляду їй не дали можливість надати показання та пояснення спростовуються матеріалами справи, згідно яких потерпіла ОСОБА_6 надала у судовому засіданні місцевого суду показання, які наведено в оскаржуваному вироку.

Будь яких даних про те, що під час судового розгляду справи місцевим судом права потерпілої було порушено чи обмежено матеріали справи не містять.

Апеляційні доводи потерпілої щодо вирішення місцевим судом питання про накладений арешт на майно, а саме на автобус ОСОБА_11 НОМЕР_1 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дане питання було вирішено місцевим судом із дотриманням вимог чинного законодавства.

Перевіривши апеляційні доводи потерпілої щодо призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності у кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Згідно матеріалів справи при призначенні ОСОБА_7 покарання місцевим судом у повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який класифікується як нетяжкий злочин, дані про особу винного, який раніше не судимий, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, позитивно характеризується, наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів наявність у обвинуваченого щирого каяття, що було враховано місцевим судом, як обставину, яка пом`якшує покарання.

Так, щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину суто з позицій психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру, про що мають свідчити і об`єктивні дані про зміни в ціннісних пріоритетах та способі життя.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Як зазначено в обвинувальному акті під час досудового розслідування даного кримінального провадження було встановлено щире каяття обвинуваченого, як обставину, яка пом`якшує покарання.

Згідно показань обвинуваченого ОСОБА_7 , останній у судовому засіданні місцевого суду свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, усвідомив факт порушення ним Правил дорожнього руху, в результаті чого потерпіла отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, просив вибачення у потерпілої.

При цьому, відшкодування завданої шкоди, яке, поміж іншого, є самостійною пом`якшуючою покарання обставиною, визначеною п.2 ч.1 ст. 66 КК України, може додатково свідчити про розкаяння винної особи, однак не є вирішальним при встановленні наявності чи відсутності щирого каяття, яке в кожному випадку є оціночним та має встановлюватися, виходячи із матеріалів справи.

З приводу відшкодування обвинуваченим заподіяної шкоди колегія суддів враховує, що відповідно до доводів самої потерпілої їй було відомо ще на досудовому розслідуванні про те, що відповідальність водія ОСОБА_7 була застрахована, і у подальшому, як вказує потерпіла, вона звернулась у встановленому законом порядку до відповідної страхової компанії про відшкодування заподіяної їй діями обвинуваченого шкоди.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у даному випадку відсутні підстави для констатування відсутності щирого каяття, як обставини, яка пом`якшує покарання.

Також колегією суддів встановлено відсутність підстав ставити під сумнів надані суду данні характеристик з місця проживання та роботи обвинуваченого ОСОБА_7 , які видані та підписані уповноваженими особами та містять необхідні реквізити (а.с.107, 109)

У матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували обставини, викладені у цих характеристиках.

Так само відсутні підстави ставити під сумнів довідку про склад сім`ї обвинуваченого ОСОБА_7 (а.с. 105). При цьому, до матеріалів справи долучено копії свідоцтва про укладення шлюбу, та копії свідоцтв про народження дітей, батьком яких зазначений ОСОБА_7 (а.с. 111, 112, 113).

З приводу апеляційних доводів потерпілої про те, що на протязі 2020 року обвинувачений скоїв 10 адміністративних правопорушень, колегія суддів враховує, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження таких тверджень.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Ураховуючи наведене колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у виді 1 року обмеження волі із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік повністю відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Також колегія суддів погоджується із застосуванням місцевим судом до обвинуваченого інституту звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Ураховуючи наведене, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, щиро розкаявся у вчиненому та усвідомив протиправність своїх дій, активно сприяв розкриттю злочину, якій відноситься до нетяжких та є вчиненим з необережності, має постійне місце проживання та реєстрації, міцні соціальні зв`язки, працює, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має на утриманні малолітню дитину, не перебуває на спеціалізованих обліках, а також данні досудової доповіді, згідно якої

обвинувачений ОСОБА_7 має низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та низький ризик небезпеки для суспільства, а також позицію потерпілої, яка у судовому засіданні місцевого суду у питанні призначення обвинуваченому покарання поклалась на розсуд суду, колегія суддів вважає, що обвинувачений не становить загрози для суспільства і його виправлення є можливим без реального відбування призначеного йому основного покарання у виді обмеження волі.

А тому, на переконання суду апеляційної інстанції у даному конкретному випадку є достатні та обґрунтовані підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання на підставі ст.75 КК України та встановлення йому іспитового строку.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що обвинуваченого звільнено на підставі ст. 75 КК України від відбування лише основного покарання у виді обмеження волі.

За наведених обставин, враховуючи усі встановлені обставини кримінального провадження та дані про особу ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що у даному, конкретному випадку призначене ОСОБА_7 місцевим судом за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді обмеження волі на 1 рік, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, та із подальшим звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання у виді обмеження волі на підставі ст. 75 КК України, із встановленням іспитового строку та покладення на обвинуваченого процесуальних обов`язків, визначених ст. 76 КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання, і таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

На переконання колегії суддів відсутні підстави вважати, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відтак, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілої, оскільки така не містять правових підстав для скасування оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_7 , який у повній мірі відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

При перевірці справи в апеляційному порядку не виявлено неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи порушень вимог кримінального процесуального закону, що мало б наслідком скасування або зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Личаківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2023 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції на протязі трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: