Провадження №1-кп/127/636/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засідання в приміщені суду в м. Вінниці кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, відомості про яке внесено 26 серпня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000347,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні заявив клопотання в якому просив суд продовжити обвинуваченій ОСОБА_4 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Мотивуючи вказане клопотання тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, який вчинено в період триваючої збройної агресії російської федерації, що свідчить про можливість переховуватися від суду через тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання винною, має потенційну змогу впливати на свідків у кримінальному провадженні, оскільки їй достовірно відомо про їх місце проживання, які судом ще не допитані, а також може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачується у вчиненні умисних дій, які спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом реалізації, підтримки рішень та дій держави-агресора, окупаційної адміністрації держави-агресора, що свідчить і про толерантне ставлення до дій держави-агресора щодо захоплення частини території України, що вказує на наявність ризику того, що остання може вчинити інше кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України, тим самим зашкодити державі, адже дана категорія злочинів є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад. Ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачена може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення запобігання ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому ОСОБА_4 доцільно продовжити строк тримання під вартою ще на 60 днів.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечив щодо задоволення клопотання прокурора. Оскільки, ОСОБА_4 на протязі тривалого часу перебуває під вартою, позбавлена можливості спілкуватися як матір з малолітнім сином. Ризики на які посилається прокурор не підтверджуються жодними доказами, а відтак є надуманими та не обґрунтованими.

Захисник зазначив, що ризик щодо можливого переховування ОСОБА_4 від суду спростовується тим беззаперечним фактом, що ОСОБА_4 мала фактичну можливість завчасно покинути с. Чорнобаївка та евакуюватися на лівий берег річки Дніпро, ще до деокупації м. Херсон. Остання усвідомлювала про те, що будучи донькою особи, яка за твердженням слідства погодилась на співпрацю з окупаційною владою, та добровільно виконувала обов`язки так званого голови Чорнобаївської ВЦА ОСОБА_6 , до неї в будь-якому випадку буде відповідне ставлення з боку правоохоронних органів України у процесі проведення фільтраційних процедур після деокупації. Проте, його підзахисна цього не вчинила та залишилась у рідному селищі. Свідомо відмовила своєму біологічному батькові в евакуації разом з ним, та залишилась у с. Чорнобаївка разом з своєю родиною, а саме чоловіком та малолітнім сином. З вищенаведених обставин можливо дійти до висновку, що вибір ОСОБА_4 залишитись в с. Чорнобаївка був свідомий, що спростовує підозру у вчиненні нею певних дій з ідеологічних та корисних мотивів.

Однак, в подальшому, через нестерпність та безперервність обстрілів з боку зс рф, його підзахисна разом зі своєю сім`єю прийняли рішення та виїхали з постійного місця проживання без застосування будь-яких конспіраційних заходів та тимчасово знайшли помешкання у м. Хмільник. Де продовжили у відкритий спосіб життя. Додатковим аргументом на підтвердження підстав для виїзду із с. Чорнобаївка є і той факт, що в подальшому під час артилерійських обстрілів снаряд прилетів в тому числі і в помешкання, де постійно до виїзду проживала родина ОСОБА_4 . В іншому випадку, її родини могло вже не бути і вона могла стати жертвою артобстрілу.

Таким чином, зазначені реальні обставини справи повністю спростовують припущення прокурора про ймовірність переховування ОСОБА_4 . Якщо вона вже не втекла, то навіть і усвідомлення ймовірного тяжкого покарання, не спонукало та не буде спонукати вдатися до втечі та переховування.

З приводу можливого ризику впливу на свідків, захисник зазначив, що доводи прокурора є недоведеними, так як, за характером вже описаних дій та поведінки ОСОБА_4 , яку вона демонструє з моменту деокупації с. Чорнобаївка, вона за власною ініціативою припинила будь-яке спілкування з усіма колишніми односельчанами та своїми знайомими, зосередилась тільки на родині та вихованні дитини. Жодних дій, як і проявів, спрямованих на завчасне орієнтування тих чи інших осіб, щодо розповсюдження чи підтвердження ймовірно вчинених нею дій під час тимчасової окупації с. Чорнобаївка не вчиняла, так як не вважає, що в її діях є склад інкримінованого її злочину.

Щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, захисник ОСОБА_5 зауважив, що на його думку такий ризик є лише припущенням прокурора, який не підтверджено жодним доказом.

Враховуючи наведені обставини захисник ОСОБА_5 просив суд у задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Обвинувачена ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримала думку захисника ОСОБА_5 та просила суд у задоволенні клопотання прокурора відмовити, посилаючись на мотиви та обставини, які близькі за змістом, які висловив у промові її захисник.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

З наявних в матеріалах провадження документів вбачається, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.04.2023 щодо ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який продовжено ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2024, на 60 діб, тобто до 15.03.2024 включно.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта.

При вирішенні клопотання прокурора щодо доцільності продовження обвинуваченій ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги ст. 178 КПК України, а саме: вік та стан здоров`я обвинуваченого, сімейний та матеріальний стан, вид діяльності та місце проживання та інші обставини, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

Метою застосування запобіжного заходу, відповідно до ст. 177 КПК України, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідка, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Із вищезазначених положень слідує, що запобіжні заходи є заходами превентивного характеру, що застосовуються з метою запобігання протиправній поведінці обвинуваченого і забезпечення кримінального провадження. Превентивний характер цих заходів чітко проявляється в цілях їх застосування, якими є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам вчинити дії, які ст. 177 КПК України віднесено до ризиків у кримінальному провадженні. Підставою для застосування запобіжного заходу є наявність сукупності як обґрунтованої підозри, так і вищенаведених ризиків.

Також суд, враховує вимоги ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», фактичні обставини справи, особу обвинуваченого та характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання у їх взаємозв`язку з можливими ризиками по справі.

В той же час, ризиками у кримінальному провадженні є наявність відомостей, які свідчать про можливість виникнення у майбутньому проявів протиправної поведінки обвинуваченого. Рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права та свободи обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним КПК України, конкретним підставам і меті), що незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення, необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання обвинуваченої ОСОБА_4 під вартою, суд звертає увагу, що остання обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Термін утримання ОСОБА_4 під вартою спливає 15.03.2024, розгляд справи, на даний час, ще не завершено. Зокрема, у справі ще не досліджено всі письмові докази, не допитано жодного свідка згідно реєстру матеріалів досудового розслідування, що не виключає можливості тиску обвинуваченої на вказаних свідків та іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Крім того, продовжують існувати ризики, передбачені п.1 та п. 4 ч. 1 ст.177 КПК України. І хоча з часом вони зменшилися, проте досі залишаються актуальними, при цьому ризик переховування обвинуваченої від суду є достатньо високим.

Що стосується ризику незаконного впливу обвинуваченої на свідків, то з огляду на те, що на даній стадії судового розгляду справи свідки ще не були допитані в судовому засіданні, наразі вказаний ризик (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України) є високим.

Про наявність цього ризику свідчить те, що ОСОБА_4 проживала та працювала у с. Чорнобаївка Херсонської області, а отже, має давні соціальні зв`язки з місцевими мешканцями та обізнана про їх життєву ситуацію, сімейний стан, місця проживання, роботи тощо. Також виконуючи певні дії, які ставляться ОСОБА_4 в провину, зумовлює наявність доволі значного авторитету та певного впливу серед громади с. Чорнобаївка Херсонської області, де зареєстрована та попередньо проживала обвинувачена разом з сім`єю.

Інші доводи сторони захисту, у тому числі щодо особи обвинуваченої, стану її психологічного здоров`я, як матері, яка позбавлена спілкування, спільного проживання та виховання з малолітнім сином, не спростовують вищевказаних висновків суду.

Доводи сторони захисту про відсутність вагомих доказів на підтвердження винуватості обвинуваченої у вчиненні інкримінованого правопорушення є передчасними, оскільки не всі докази ще досліджені під час судового розгляду, а свідки (очевидці) подій, які інкримінуються ОСОБА_4 взагалі в судовому засіданні, на даний час, ще не допитувались. При цьому висновок про винуватість чи невинуватість особи суд може зробити лише на відповідній стадії процесу за результатами судового розгляду, оцінюючи усі надані сторонами докази та доводи у їх сукупності та взаємозв`язку.

Крім того, судом врахована практика Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства та соціальні наслідки, які роблять оправданим попереднє ув`язнення принаймні протягом певного часу. Цей фактор можна вважати виправданим та необхідним тільки, якщо існують підстави вважати, що звільнення затриманого порушить публічний порядок або, якщо цей порядок дійсно знаходиться під загрозою. Попереднє ув`язнення не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

У цьому випадку, враховуючи, що ОСОБА_4 , яка займала певний соціальний статус у суспільстві, а саме, перебуваючи в м. Херсон, як делегат прийняла особисту участь у постановочній пропагандистській акції форумі, який був організований окупаційною адміністрацією Херсонської області, в умовах воєнного стану, який введений у зв`язку зі збройною агресією РФ проти України. Тобто в ситуації, коли інтереси суспільства та держави є особливо вразливими, це кримінальне провадження має значний суспільний інтерес, а особлива тяжкість інкримінованого злочину викликає гостру негативну реакцію суспільства.

Тому в сукупності з ризиком переховування обвинуваченої від суду, ці обставини у випадку зміни обвинуваченій запобіжного заходу можуть викликати негативні соціальні наслідки, які поставлять під загрозу публічний порядок.

Отже, суд вважає за необхідне продовжити строк тримання обвинуваченої під вартою, що цілком відповідає легітимній меті у цьому кримінальному провадженні.

Застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу на даний час є неможливим, оскільки з урахуванням всіх вищевикладених обставин, такий захід, зокрема, домашній арешт, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої та запобігти цим ризикам.

Враховуючи всі вищевикладені обставини, суд не визначає розмір застави, який є альтернативним запобіжним заходом та який не зможе гарантувати реалізацію цілей кримінального судочинства з огляду на тяжкість обвинувачення, вразливість суспільного інтересу у справі та об`єкту інкримінованого посягання під час воєнного стану, наявність ризиків переховування від суду та незаконного впливу на свідків, які можуть сприйматися обвинуваченою не такими обтяжливими як можливі правові наслідки кримінального переслідування державою.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується та продовжується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Оскільки, ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, при цьому судом встановлено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, що виключає в даному випадку застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст. 176-178, 183, 193-197, 331, 372 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, задовольнити.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити на 60 діб, починаючи з 14.03.2024 до 12.05.2024 включно.

Строк дії ухвали суду, 60 діб, тобто до 12.05.2024 включно.

Копію ухвали направити для виконання до ДУ «Вінницької установи виконання покарань (№1)».

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Суддя: