УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року

м. Київ

справа № 286/3678/19

провадження № 51-2450 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 березня 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року щодо останньої,

встановив:

Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 березня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 вирішено обчислювати з моменту затримання у порядку виконання даного вироку.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_5 строк попереднього ув`язнення з 28 травня 2019 року по 19 березня 2020 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , судові рішення щодо якого не оскаржуються.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватою у тому, що вона будучи матір`ю потерпілої ОСОБА_7 та згідно ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України зобов`язана піклуватися про здоров`я своєї малолітньої дитини, за адресою: АДРЕСА_1 , залишила останню без допомоги, усвідомлюючи, що вона перебувала в небезпечному для життя стані, спричиненому неправомірними діями ОСОБА_6 , які виразилися в умисному нанесенні зі значною силою прикладання удару кулаком руки по голові, й була позбавлена можливості через малолітство вжити заходів до самозбереження.

Так, ОСОБА_5 , розуміючи, що ОСОБА_7 було нанесено тілесні ушкодження, своєчасно не забрала її з-під ліжка, не викликала службу екстреної медичної допомоги, не доставила дитину до найближчого лікувального закладу та не вжила інших заходів, спрямованих на врятування життя малолітній, а поклала останню на ліжко і відправилась спати до іншої кімнати, в результаті чого ОСОБА_7 , не отримавши належної допомоги, померла.

Виявивши відсутність ознак життя у малолітньої, маючи намір приховати вчинений злочин, ОСОБА_6 помістив тіло потерпілої всередину мурованої печі будинку та спалив його.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування доводів скарги ОСОБА_4 вказує, що судами не було встановлено наявність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України, оскільки з наданих в судовому засіданні показань експерта ОСОБА_8 не вбачається підтвердження того, що засуджена могла знати про факт перебування малолітньої ОСОБА_7 в небезпечному для життя стані та свідомо, з прямим умислом залишила останню без допомоги. Стверджує, що незважаючи на наявні протиріччя між висновками суду першої інстанції та доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд апеляційної інстанції жодним чином не сформулював свої висновки про наявність причинного зв`язку між діями ОСОБА_5 , зазначеними в обвинувальному акті, та наслідками, які настали - смерть малолітньої, а лише послався як на основний доказ, на пояснення судово-медичного експерта, які, як наголошував експерт, є лише припущеннями. Окрім цього зазначає, що апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду та відхиляючи доводи наведені в апеляційній скарзі сторони захисту, не навів належного обґрунтування та мотивів прийнятого рішення, чим допустив порушення вимог ст. 370 КПК України. На думку захисника, у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази, які підтверджують винуватість засудженої у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При розгляді скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За прецедентною практикою Європейського Суду, суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України, на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, суд обґрунтовано послався, крім іншого, на показання:

- обвинуваченої ОСОБА_5 , яка в судовому засіданні вказала, що була свідком того, як обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, наніс малолітній ОСОБА_7 зі значною силою прикладання удар рукою у ліву скроневу частину голови та наказав залізти під ліжко. Після того як ОСОБА_6 ліг спати, вона поклала малолітню на ліжко та помітила, що у неї з`явився синець, при цьому донька повідомляла їй про головні болі, на що обвинувачена дала сироп і остання заснула. Після цього пішла спати до сина та вже близько 04 години ранку, помітивши, що дитина хропе, а на її подушці наявна сукровиця, розбудила ОСОБА_6 з проханням викликати швидку, однак останній відмовився і забрав у неї телефон. Стверджує, що зробила все необхідне для допомоги ОСОБА_7 , про перебування її в небезпечному стані не розуміла;

- судово-медичного експерта ОСОБА_8 , який будучи допитаний як спеціаліст в галузі судової медицини, пояснив, що у 5 річної дитини ще не закінчилось зростання склепіння кісток черепа і при нанесенні удару зі значною силою прикладання (кулаком, долонею) дитині можна заподіяти черепно-мозкову травму та викликати субдуральну гематому, про що й свідчить наявність синяка на обличчі. Під час заподіяння травми життєво-важливого органу - голови, людина може жити як декілька годин, так і пару днів, що залежить від швидкості набряку мозку. Наявність сукровиці вказує на те, що внаслідок здавлення мозку стався набряк легенів, який спричинив виділення рідини, піни, що фактично вказує на настання смерті. В такому випадку самостійно надати допомогу людині неможливо, оскільки необхідні реанімаційні заходи, зокрема штучна вентиляція легенів.

Окрім того, установлені судом першої інстанції обставини також підтверджуються сукупністю письмових доказів, зокрема:

- рапортом уповноваженої особи № 2755 від 27 травня 2019 року, яким зафіксовано надходження повідомлення про те, що 27 травня 2019 року, о 14 год 49 хв., за адресою: с. Листвин, Овруцький район, учень ОСОБА_9 у пояснювальній записці зазначив про обставини вбивства сестри 3-4 років його матір`ю ОСОБА_5 та вітчимом;

- протоколом слідчого експерименту від 28 травня 2019 року за участю ОСОБА_5 , під час проведення якого підозрювана показала механізм нанесення ОСОБА_6 удару малолітній, обстановку, місце куди пізніше поклала дитину та де померла остання;

- протоколом про результати НСРД від 25 червня 2019 року, яким відображено розмову ОСОБА_5 з жінкою, в ході якої остання розповідає про обставини загибелі дочки.

За результатами оцінки доказів, досліджених під час судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю, та її дії підлягають кваліфікації за ч. 3 ст. 135 КК України, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані i позбавлена можливості вжити заходів щодо самозбереження через малолітство, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватись про цю особу та мав змогу надати їй допомогу, що спричинило смерть особи.

Не погодившись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких виходив суд апеляційної інстанції при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України.

Також, суд апеляційної інстанції вказав, що пояснення судово-медичного експерта ОСОБА_8 , які надавалися суду, стосуються спеціальних знань в галузі медицини, а саме симптомів, ознак черепно-мозкової травми, можливих наслідків, особливостей їх протікання у малолітніх, характеру медичної допомоги та відповідають положенням ст. 71 КПК України, а проведення судово - медичної експертизи трупа є неможливим, у зв`язку з відсутністю тіла потерпілої.

Відсутність висновку судово - медичної експертизи трупа у даному випадку не спростовує правильність висновків суду щодо причинного зв`язку між діями обвинуваченого ОСОБА_6 та настанням смерті малолітньої ОСОБА_7 з подальшим приховуванням вбивства.

Крім того, апеляційний суд визнав необґрунтованими твердження захисника щодо відсутності в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України, та вказав наступне.

Суспільна небезпека кримінального правопорушення, передбаченого ст. 135 КК України, полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині, і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього.

Суб`єктивна сторона вказаного злочину завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що ж стосується наслідків та ставлення суб`єкта злочину до нього, то вона характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Вольовий момент вчинення кримінального правопорушення за ст. 135 КК України полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.

Моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Крім того, для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи, оскільки навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, несе відповідальність за ст. 135 КК України.

Враховуючи показання обвинуваченої в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновків, що ОСОБА_5 усвідомлювала перебування ОСОБА_7 в небезпечному для життя стані, оскільки бачила як ОСОБА_6 наніс удар кулаком зі значною силою прикладання у життєво-важливий орган малолітньої дитини - голову, від якого остання опустилася на підлогу. Крім того, обвинувачена бачила синець, який відразу проявився та чула від дитини скарги на головний біль, однак проявила байдужість, лягла спати, не викликала відразу швидку допомогу.

Не погодився апеляційний суд і з доводами апеляційної скарги сторони захисту стосовно відсутності у ОСОБА_5 можливості викликати екстрену медичну допомогу, у зв`язку із тим, що ОСОБА_6 застосував до неї фізичну силу та розбив телефон. Так, суд зазначив, що ОСОБА_6 , після нанесеного малолітній ОСОБА_7 удару, ліг спати, що вказує на наявність можливості у ОСОБА_5 покликати на допомогу, однак остання цього не зробила і в подальшому, виявивши наслідки нанесених тілесних ушкоджень, не чинила перешкод обвинуваченому у спробах позбутися тіла, а навпаки разом з ним приховувала вбивство малолітньої дитини упродовж дев`яти місяців.

Верховний Суд вважає, що апеляційний суд ретельно перевірив доводи викладені в апеляційній скарзі сторони захисту та правильно зазначив про законність, обґрунтованість і вмотивованість вироку щодо ОСОБА_5 , тобто встановив, що вирок судом першої інстанції ухвалено відповідно до приписів ст. 370 КПК України. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Таким чином, Судом не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 березня 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року щодо останньої.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3