ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2024 року у кримінальному провадженні № 0000827 стосовно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську, громадянин України, з професійно-технічною освітою, не одружений, не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

в режимі відеоконференції:

представника потерпілого ОСОБА_9

В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені вироком суду першої інстанції.

10 серпня 2023 року о 13 годині 42 хвилин, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «BMW X5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить на праві власності ОСОБА_10 , здійснював рух в світлий час доби по сухому асфальтобетонному дорожньому покриттю вул. Паторжинського у Соборному районі м. Дніпро, зі сторони пр. Гагаріна в напрямку до вул. Січових Стрільців, проїжджа частина якого має по одній смузі для руху в кожному напрямку.

У ході руху по вищевказаній проїзній частині, водій ОСОБА_7 , проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху та маючи можливість об`єктивно виявити пішохода ОСОБА_11 , який перетинав проїзну частину вул. Паторжинського, по нерегульованому пішохідному переходу позначеного дорожнім знаком 5.38.1 та дорожньою розміткою 1.14.1 («зебра») зліва на право по ходу руху автомобіля, завчасно не вжив усіх можливих дій для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_11 , в результаті чого 10 серпня 2023 року о 13 годині 42 хвилин, в районі буд. № 11 по вул. Паторжинського, здійснив наїзд передньою частиною автомобіля «BMW X5», реєстраційний номер НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_11 .

Своїми діями водій автомобіля «BMW X5», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_12 грубо порушив вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3 б), 12.4, 12.9 «б», 18.1 Правил дорожнього руху України.

Порушення вимог п.п. 18.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 , знаходиться у причинному зв?язку з настанням дорожньо-транспортної події, внаслідок якої пішохід ОСОБА_11 , отримав тілесні ушкодження від яких 10 серпня 2023 року помер в відділенні КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова».

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки. На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК покладено на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та звільнення того від його відбування, з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст.286 КК у виді позбавлення волі строком на 4 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що застосування судом першої інстанції вимог ст. 75 КК до ОСОБА_7 є необґрунтованим та таким, що порушує вимоги ст. 50, 65 КК, з огляду на наступне.

На переконання сторони обвинувачення, судом належним чином не прийнято до уваги фактичні обставини кримінального правопорушення, а саме те, що дорожньо-транспортна подія сталась на нерегульованому пішохідному переході, по якому рухався потерпілий, а також той факт, що ОСОБА_7 рухався з перевищенням допустимої швидкості в межах міста та, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу та не надав дорогу пішоходу, для якого була створена небезпека.

Суд першої інстанції також належним чином не дав оцінку особі обвинуваченого, який хоча раніше не судимий, на обліках не перебуває, характеризується позитивно, проте допустив вказану дорожню-транспортну подію, будучи позбавленим права керування за адміністративні порушення у сфері безпеки дорожнього руху, зокрема ОСОБА_7 є особою, яка позбавлена права керування строком на 5 років за рішенням судів, які неодноразово його визнавали винуватим за ч. 1, 3 ст. 130 КУпАП. При цьому ОСОБА_7 дозволяє подальше управління транспортним засобом, за що також неодноразово притягувався за адміністративне порушення, передбачене за ст. 126 КУпАП. Всі ці обставини вказують та підтверджують суспільну небезпечність особи обвинуваченого.

На думку прокурора, суд, приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого шляхом призначення покарання з умовним його відбуттям, не оцінив характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до положень ст. 12 КК віднесено законодавцем до категорії тяжких і який має підвищену суспільну небезпеку, так як фактично посягає на життя людей, внаслідок вчинення злочину настали виключно тяжкі наслідки у вигляді смерті людини, а також особу обвинуваченого. При цьому, судом хоча і врахована думка потерпілих при призначенні покарання, проте для суду вона не є вирішальною.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та з підстав, викладених в ній, просив її задовольнити, вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та призначити йому покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважали її безпідставною, а вирок суду законним та обґрунтованим і просили залишити скаргу без задоволення, а вирок залишити без змін.

Представник потерпілого, адвокат ОСОБА_9 заперечував проти апеляційної скарги прокурора, пояснив, що потерпілий до обвинуваченого претензій немає, у зв`язку з відшкодування шкоди потерпілому.

Потерпілий ОСОБА_13 до суду не з`явився, про час та дату судового засідання в суді апеляційної інстанції повідомлений належним чином, заяв про поважні причини неявки та про відкладення судового засідання суду не подавав, у зв`язку з чим та відповідно до ч. 4 ст. 405 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), апеляційний розгляд проведений без його участі.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до статті 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду та правова кваліфікація його дій не оскаржуються прокурором в апеляційній скарзі, визнавались обвинуваченим в суді першої інстанції, у зв`язку з чим судовий розгляд проведений за правилами ч. 3 ст. 349 КПК, а тому відповідно до ч. 2 ст. 394, ст. 404 КПК апеляційним судом не переглядаються.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання обвинуваченому, а також про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, апеляційний суд вважає їх достатньо обґрунтованими, а висновок суду про звільнення останнього від покарання з випробуванням таким, що не ґрунтується на засадах призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК та не відповідає ст. 75 КК.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Вказане положення закону кореспондується з вимогами ч. 2, 3 ст. 65 КК, відповідно до якого, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання, окрім зазначеного, враховуються також й обставини, що пом`якшують та обтяжують його, у відповідності до ст. 66 - 67 КК.

Як слідує з роз`яснень щодо правильного та однакового застосування зазначених вище положень закону України про кримінальну відповідальність, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З вимог ч. 1 ст. 75 КК слідує, що якщо суд... при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

При визначенні обвинуваченому виду та розміру покарання та звільненні його від відбування покарання відповідно до вимог ст. 75 КК, суд першої інстанції вказаних положень закону не дотримався в повному обсязі.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням суд першої інстанції формально послався у вироку та не надав належної оцінки тяжкості вчиненого злочину, даним про особу обвинуваченого та іншим фактичним обставинам даного кримінального провадження.

Застосовуючи стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст. 75 КК, суд першої інстанції в обґрунтування такого рішення зазначив, що взяв до уваги думку потерпілого, який просив призначити обвинуваченому покарання не пов`язане із реальним позбавленням волі, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії неумисних тяжких злочинів, характер допущеного обвинуваченим порушення правил дорожнього руху і обстановку дорожньо-транспортної пригоди, її наслідки у вигляді смерті потерпілого, поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 та його особу, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, позитивно характеризується, є особою молодого віку, свою вину визнав у повному обсязі та щиро розкаявся у скоєному, повністю відшкодував шкоду потерпілому, врахував обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , а також відсутність таких, що обтяжують покарання останнього, на думку суду, свідчить про можливе виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 зі звільненням його від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та призначенням останньому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

З такими висновками суду першої інстанції, апеляційний суд не може погодитись в повному обсязі, оскільки у вироку суду не викладені повні відомості, що характеризують особу обвинуваченого, а також не враховані конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, які залишились поза увагою суду та без будь-якої правової оцінки.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання, на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Санкція частини 2 статті 286 КК передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд при призначенні ОСОБА_7 покарання хоча і зазначив у вироку, проте не врахував належним чином фактичні обставини даного конкретного кримінального провадження, а саме те, що дорожньо-транспортна подія сталась на нерегульованому пішохідному переході, по якому рухався потерпілий, тобто без порушення правил дорожнього руху. При цьому, ОСОБА_7 рухався з перевищенням допустимої швидкості в межах міста та, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, не вжив заходів для зменшення швидкості та не надав дорогу пішоходу, хоча мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи прокурора, що ОСОБА_7 є особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами строком на 5 років за рішеннями судів (т. 1 а.к.п. 104), які неодноразово його визнавали винуватим за керування транспортними засобами в стані сп`яніння та за відмову від проходження медичного огляду на встановлення такого стану - частини 1, 3 ст. 130 КУпАП. Крім того, ОСОБА_7 , ігноруючи, що його позбавлено права керування транспортними засобами, в подальшому неодноразово керував ними, за що також неодноразово притягувався до відповідальності за адміністративні порушення, передбачені в ст. 126 КУпАП (т. 1 а.к.п. 110-179).

Вищевикладені обставини залишились без уваги та, відповідно, належної правової оцінки суду першої інстанції, що в даному випадку стало підставою для помилкового рішення суду про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання, а також, що застосування ст. 75 КК буде достатнім для запобігання вчинення ОСОБА_7 нових кримінальних правопорушень. Попередні відомості про ОСОБА_7 як водія та особи, яка керувала транспортними засобами підтверджують його суспільну небезпечність.

Також судом першої інстанції не надано належної оцінки, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке хоча і є необережним, проте є тяжким злочином, яке спричинило невідворотні наслідки у виді смерті людини.

Злочин, передбачений ст. 286 КК посягає переважно на публічні правовідносини, які регулюють зокрема безпеку дорожнього руху і охороняє всіх його учасників від протиправних посягань, тому додатковим обов`язковим об`єктом цього злочину є життя та здоров`я людини. У зв`язку з чим є слушними і доводи прокурора, що думка потерпілого щодо виду і розміру покарання не може бути вирішальною у цій справі.

Така ж правова позиція сформульована в сталій судовій практиці Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладена зокрема у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 165/2070/17, згідно якого думка потерпілого щодо призначення обвинуваченому покарання сама по собі не може бути вирішальною, оскільки це відноситься до дискреційних повноважень суду.

З приводу факту отримання потерпілим грошових коштів в рахунок відшкодування шкоди, то на думку колегії суддів, наслідки у виді смерті потерпілого є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі, а тому вказана обставина не є достатньою підставою для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду у справі № 290/669/18 від 16 жовтня 2019 року.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки і іншим даним про особу обвинуваченого, який на час ухвалення вироку офіційно не працював, не мав легального джерела доходу, не одружений, на утриманні дітей або інших осіб не має.

Таким чином, вирок суду не містить належного та достатнього обґрунтування щодо наявності виняткових обставин, які б дозволяли дійти висновку, що виправлення ОСОБА_7 можливе зі звільненням останнього від відбування покарання, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції безпідставними.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з визнаними судом першої інстанції обставинами, що пом`якшують покарання і враховує їх при призначення покарання, зокрема повне визнання ним своєї вини, щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також, що він на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, є особою молодого віку, повністю відшкодував шкоду потерпілому, проте такі обставини є підставою для призначення покарання не в максимальному розмірі.

З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку, що справедливим і необхідним для виправлення обвинуваченого буде призначення основного покарання у виді позбавлення волі у межі близькій до мінімальної, яке передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК з додатковим покаранням у виді позбавлення права керування транспортними засобами на максимальний строк.

На думку апеляційного суду, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, невідворотних наслідків у виді смерті потерпілого, а також враховуючи підвищену суспільну небезпеку скоєного, рішення суду першої інстанції про можливість застосування положень ст. 75 КК та звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробовуванням не ґрунтується на вимогах ст. 50, 65, 75 КК та не відповідає принципам співмірності, справедливості, достатності та індивідуалізації покарання.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає в застосуванні закону, який не підлягає застосуванню та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора, у зв`язку з чим вона підлягає задоволенню, а вирок суду скасуванню в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 з ухваленням нового вироку в цій частині.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 420, 421 КПК, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_7 за частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України, в частині призначеного покарання, скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Початок строку основного покарання рахувати ОСОБА_7 з дня його фактичного затримання в порядку приведення вироку до виконання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК зарахувати в строк призначеного ОСОБА_7 основного покарання, строк його попереднього ув`язнення з 10 серпня 2023 року по 05 жовтня 2023 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст вироку вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4