ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1319/24 Справа № 175/8710/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0001536 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку м. Краматорська Донецької області, із середньою освітою, заміжню, маючу на утриманні доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3 років, раніше не судиму, зареєстровану та фактично мешкаючу за адресою: АДРЕСА_1

визнано винною за ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, -

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені фактичні обставини

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винною за вчинення кримінальних правопорушень при таких обставинах.

12.10.2023 р. о 12-15 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні торгівельного залу магазина «Аврора», що розташований за адресою: АДРЕСА_2 звернула увагу на торгівельний стеллаж, на якому розташовувалися зарядний пристрій, жіночі рукавички та шкарпетки, де в цей час у неї виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел 12.10.2023 р., приблизно о 12-15 год., ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 », що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, таємно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, заволоділа майном, яке належить ТОВ «Вигідна покупка», а саме: зарядним пристроєм Power Bank «kIGo» 10000 mAh 10+, у кількості 1 одиниці - вартістю 403,00 грн.; шкарпетками жіночими, низькими, «Lette» з новорічним принтом, у кількості 1 одиниці - вартістю 24,00 грн.; перчатками одноколірними для сенсорних екранів, у кількості 1 пари - вартістю 36,33 грн., а всього на загальну суму 463,33 грн.. Разом із викраденим майном ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зникла, викраденим майном розпорядилась на власний розсуд, заподіявши потерпілому ТОВ «Вигідна покупка» матеріальну шкоду на загальну суму 463,33 грн..

Крім того, 13.10.2023 р. об 11-42 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні торгівельного залу магазина «Аврора», що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , звернула увагу на торгівельний стеллаж, на якому розташовувалися бездротові навушники та жіночі колготки, де в цей час у неї виник злочинний умисел, спрямований на таємне, повторне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел 13.10.2023 р., приблизно об 11-42 год., ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні магазину «Аврора», що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, таємно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, заволоділа майном, яке належить ТОВ «Вигідна покупка», а саме: бездротовими навушниками «Wireless TWS-4» у кількості 1 одиниці - вартістю 379,33 грн.; колготками жіночими «Lette» 120 den у кількості 1 одиниці - вартістю 88,00 грн., а всього на загальну суму 467,33 грн.. Разом із викраденим майном ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зникла, викраденим майном розпорядилась на власний розсуд, заподіявши потерпілому ТОВ «Вигідна покупка» матеріальну шкоду на загальну суму 467,33 грн..

21.10.2023 р. об 11-28 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні торгівельного залу магазина «Аврора», що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , звернула увагу на торгівельний стеллаж, на якому розташовувалися туалетна вода, розчинна кава та жіночі шкарпетки, де в цей час у неї виник злочинний умисел, спрямований на таємне, повторне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_7 21.10.2023 р., приблизно об 11-28 год., перебуваючи в приміщенні магазину «Аврора», що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, таємно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, заволоділа майном, яке належить ТОВ «Вигідна покупка», а саме: водою туалетною чоловічою «Aromat Bonny» 100 мл. у кількості 1 одиниці - вартістю 100,00 грн.; кавою розчинною «Якобз Кронат Голд» 100 г у кількості 1 одиниці - вартістю 151,67 грн; шкарпетками жіночими, зимовими, високими, однотонними «Lette» у кількості 1 пари - вартістю 69,00 грн., а всього на загальну суму 320,67 грн..

Після того, утримуючи при собі викрадене майно, ОСОБА_7 , минаючи кассу, вийшла з приміщення торгової зали та намагалася покинути приміщення магазину, але не змогла свій злочинний умисел довести до кінця з причин, що не залежали від її волі, оскільки була затримана на виході працівниками магазину ТОВ «Вигідна покупка», тобто виконала всі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У своїй апеляційній скарзі прокурор вказує, що вирок суду в частині призначеного покарання незаконний та підлягає скасуванню. Зауважує, що суд першої інстанції при призначенні покарання за незакінчену крадіжку прийшов до передчасного висновку про наявність підстав для застосування положень ст. 69 КК України. Зауважує, що при вирішенні питання про процесуальні витрати суд безпідставно стягнув з обвинуваченої витрати на проведення товарознавчої експертизи у сумі 200 грн. Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_11 за ч. 4 ст. 185 КК України призначити покарання у видi 5 poкiв позбавлення волi, за ч. 2 ст. l5 ч. 4 ст. 185 КК України призначити покарання у вигляді 5 poкiв позбавлення волi; на пiдставi ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити остаточне покарання у видi 5 poків 1 мiсяця позбавлення волi; виключити з мотивувальноi та резолютивноi частини вироку посилання про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь судового експерта ОСОБА_12 документально пiдтвердженi витрати на залучення експерта для проведення судовоi товарознавчої експертизи № 4852 у cyмі 200 грн., в іншій частині вирок залишити без змін.

Від захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких він вказує, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо неналежного застосування ст. 69 КК України безпідставні. Звертає увагу колегії суддів на наявність на утриманні ОСОБА_7 двох неповнолітніх дітей. Просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Мотиви суду

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто вирок має ґрунтуватися на зібраних доказах, повністю та всебічно досліджених та правильно оцінених судом, а висновки про подію кримінального правопорушення, про винуватість або невинуватість обвинуваченого у вчиненні злочину та інші істотні питання, які виникли у кримінальному провадженні, мають з достовірністю випливати з матеріалів провадження.

Відносно доводів апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного застосування положень ст. 69 КК України при призначенні покарання, колегія суддів зазначає про таке.

В України діє принцип верховенства права, що закріплено ст. 8 ч. 1 Конституції України.

Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, згідно якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Крім того, як неодноразово наголошував у своїх висновках Верховний Суд, суди не повинні допускати спрощений та однаковий підхід до розгляду справи та застосовувати індивідуалізацію покарання, з урахуванням конкретних обставин кожної справи. Індивідуалізація покарання, конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі № 207/5011/14-к (провадження № 51-1985км 18).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття», тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання, конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне та достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

У частині 2 ст. 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Колегія суддів вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Виходячи зі змісту даної норми, як на підставу для призначення більш м`якого покарання в ч. 1 ст. 69 КК України вказується на дві групи чинників, які певним чином характеризують вчинений злочин і особу винного: а) наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, що характеризують особу винного.

При цьому обставини, що пом`якшують покарання, як одна з підстав застосування статті 69 КК України, повинні мати певні кількісні та якісні характеристики. А відомості про особу винного, як самостійна підстава призначення більш м`якого покарання повинні оцінюватися судом в першу чергу з точки зору можливості досягнення таким (більш м`яким) покаранням тих цілей, які сформульовані в частині 2 статті 50 КК України.

Призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише за наявності двох розглянутих підстав застосування статті 69 КК України в їх єдності і сукупності.

Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із послідуючими змінами та доповненнями, покарання, призначене судом із застосуванням ст. 69 КК України, не може бути нижче мінімальної межі відповідного виду покарання, встановленої у Загальній частині КК, тобто менше, ніж один рік позбавлення волі, тощо.

Залежно від конкретних обставин справи суди повинні враховувати як такі, що пом`якшують покарання, й інші обставини, перелічені в ч. 1 вказаної статті, а також обставини, хоча й не зазначені у законі, але які знижують ступінь суспільної небезпечності злочину чи особи.

Згідно ст. 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З конкретних обставин даної справи вбачається відсутність реальної шкоди від вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, оскільки обвинувачена добровільно відшкодувала завдану шкоду в повному обсязі; обвинувачена в повному обсязі визнала свою провину за обома епізодами і щиро кається у вчиненому; активно сприяла розкриттю злочинів та допомагала слідству; а також вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин у зв`язку із відсутністю роботи, що її разом з дітьми покинув чоловік, перебування ОСОБА_7 у відпустці по догляду за дитиною, мешкання обвинуваченої з двома неповнолітніми дітьми поблизу зони активних бойових дій, соціальну напругу в даному місті, відсутність у обвинуваченої інших родичів, що відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України слід визнати такими, які пом`якшують покарання.

Враховуючи наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість призначення ОСОБА_7 покарання за замах на вчинення кримінального правопорушення із застосуванням ст. 69 КК України.

Погоджуючись із правильністю висновку суду першої інстанції про необхідність застосування при призначенні обвинуваченій покарання положень ст. 69 КК України, колегія суддів бере до уваги висновок Верховного суду в справі № 716/1224/19, провадження № 51-1962 км 20, згідно якого термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Отже, навіть мінімальне покарання, встановлене санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, не відповідає тяжкості вчиненого ОСОБА_7 замаху на вчинення кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується з тим, що за вчинення закінченого епізоду крадіжки судом першої інстанції з урахуванням фактичних обставин даної справи, а саме: загальна вартість викраденого майна становить 930,66 грн., відсутність реального збитку, оскільки все викрадене добровільно повернуто обвинуваченою, призначено ОСОБА_7 мінімальне покарання, проти чого не заперечував і прокурор в своїй апеляційній скарзі.

На думку колегії суддів, при призначенні покарання за правилами ч. 1 ст. 70 КК України, суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин даної справи, цілком законно та обґрунтовано застосував саме принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Беручи до уваги, що у випадку призначення ОСОБА_7 покарання з ізоляцією від суспільства, діти обвинуваченої фактично не будуть мати близьких осіб, які будуть про них піклуватися, а враховуючи наближеність до зони бойових дій, завантаженість країни внутрішньо-переміщеними особами та цинізм рф, який полягає в знищенні українського народу, та зокрема дітей, з огляду на дані про особу обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце мешкання, за яким характеризується фактично позитивно, скарг від сусідів на неї не надходило, як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду в суді першої та апеляційної інстанції визнала свою провину у вчиненому кримінальному правопорушенні, щиро розкаювалась, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, одна з яких 2021 року народження, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та декриміналізування обвинуваченої ОСОБА_7 без реальної ізоляції від суспільства та призначення їй остаточного покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Відносно доводів апеляційної скарги прокурора щодо безпідставності стягнення з обвинуваченої ОСОБА_7 витрат на проведення судової товарознавчої експертизи у сумі 200 грн., колегія суддів зазначає про таке.

Процесуальні витрати - це передбачені кримінальним процесуальним законом затрати, які виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, понесені органами досудового розслідування, прокуратури і суду та іншими учасниками кримінального провадження. Умовно їх можна поділити на: витрати, які учасник кримінального провадження несе самостійно та витрати, які здійснюються за рахунок Державного бюджету України.

Компенсація процесуальних витрат особам, які залучаються у кримінальне провадження, перш за все є важливою гарантією повноти встановлення обставин справи, забезпечує реалізацію принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів, захищає права осіб, що здійснюють у кримінальному судочинстві покладені на них процесуальні обов`язки.

В основі механізму відшкодування процесуальних витрат лежать правовідносини між суб`єктами, що в різних процесуальних статусах залучаються у провадження та несуть у зв`язку з цим витрати, і посадовими особами та органами, які зобов`язані компенсувати зазначені витрати за рахунок публічних або приватних коштів.

При цьому питання розподілу таких витрат повинно вирішуватися індивідуально у кожному кримінальному провадженні з урахуванням всіх обставин їх виникнення, підстав завершення кримінального провадження та судового розгляду.

Так, положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК України.

Приписами ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються із 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 122 КПК України витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З аналізу положень кримінального процесуального закону, які регулюють питання розподілу та стягнення процесуальних витрат, слідує, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, а на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. При цьому суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою (ч. 1 ст. 124, ч. 1 ст. 126, п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК України).

Виходячи з викладеного, стягнення процесуальних витрат з обвинуваченого можливе за наявності таких підстав: визнання особи винною у вчиненні злочину (обвинувальний вирок суду), факт понесення процесуальних витрат (документально підтверджені витрати), залучення спеціаліста/експерта саме стороною захисту.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17) зробила висновок про те, що КПК України не обмежує процесуальної форми вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат виключно обвинувальним вироком та зазначила, що суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Однак цей висновок не містить орієнтирів стосовно того, в яких випадках і які саме процесуальні витрати стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, або з держави.

Основними нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність експерта, окрім КПК України, є Закон України «Про судову експертизу» № 4038-XII від 25 лютого 1994 року й Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджена Наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 8 жовтня 1998 року, з подальшими змінами і доповненнями.

Згідно ч. 1 ст. 69 КПК України експертом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи і якій доручено провести дослідження об`єктів, явищ і процесів, що містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, та дати висновок з питань, які виникають під час кримінального провадження і стосуються сфери її знань.

Експертиза у кримінальному провадженні переважно проводиться експертами з державних спеціалізованих установ, їх територіальних філій, експертних установ комунальної форми власності, та її проведення належить до службових обов`язків вказаних експертів, за ними зберігається середній заробіток за місцем роботи за весь час, витрачений ними у зв`язку з викликом до органів досудового розслідування, слідчого, прокурора або суду.

Проведення судових експертиз державними спеціалізованими установами у кримінальних провадженнях за дорученням слідчого, прокурора, суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим експертним установам з Державного бюджету України. Це положення відповідає приписам ст. 15 Закону України «Про судову експертизу», а також ч. 2 ст. 122 КПК України.

При цьому установи, які проводять судово-експертну діяльність, надсилають органу досудового розслідування, що здійснює відповідне кримінальне провадження, рахунок з визначенням вартості проведеної судової експертизи. Після закінчення досудового розслідування та складання обвинувального акту у цьому процесуальному документі, серед іншого, слідчий повинен вказати відомості про розмір витрат на залучення експерта, які у разі винесення судом обвинувального вироку стягуються з обвинуваченого на користь держави (п. 8 ч. 2 ст. 291, ч. 2 ст. 124 КПК України).

Крім того, експертиза у кримінальному провадженні може проводитися також судовими експертами, які не є працівниками зазначених установ, і такі експерти мають право одержати винагороду за виконану роботу та відшкодування витрат, пов`язаних із проведенням експертизи й викликом для надання пояснень чи показань, оскільки проведення експертизи не є їх службовим обов`язком (п. 6 ч. 3 ст. 69 КПК України, п. 5 ст. 13 Закону «Про судову експертизу» та п. 2.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, слідчим 07.11.2023 р. винесено постанову про призначення судової товарознавчої експертизи, яка того ж дня спрямована судовому експерту ОСОБА_12 . За наслідками виконання вказаної постанови, яка відповідно до положень ст. 93 КПК України є обов`язкова, судовим експертом надано висновок судової товарознавчої експертизи про вартість викраденого ОСОБА_7 майна.

Таким чином, навіть у разі залучення експерта не спеціалізованих державних установ, витрати на проведення експертизи слід покласти в порядку ст. 126 КПК України на обвинувачену, оскільки таке проведення експертизи було обов`язково для даного кримінального провадження для встановлення збитків, завданих магазину за відсутності балансової вартості.

Отже, доводи апеляційної скарги з цього приводу задоволенню не підлягають.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості судом першої інстанції не допущено, вирок суду ухвалений законно і обґрунтовано, у зв`язку з чим підстав для скасування або зміни вироку колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: