КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/6634/18 Головуючий І-ої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/826/2024 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва апеляційну скаргу захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 15 грудня 2022 року щодо обвинуваченого ОСОБА_9 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тишківська Слобода, Гайсинського району, Вінницької області, українця, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк покарання ОСОБА_9 визначено обчислювати з моменту затримання після набрання вироком законної сили.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди задоволено та постановлено стягнути з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_10 витрати на лікування в розмірі 22 905 грн. 13 коп. та 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Згідно вироку суду, 16.10.2017 року о 07:30 год. ОСОБА_9 , перебуваючи у салоні автомобіля, який знаходився на АДРЕСА_3 , вступив у словесний конфлікт з раніше знайомими ОСОБА_10 під час якого, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно з метою завдання тілесного ушкодження невизначеного ступеню тяжкості, наніс один удар кулаком правої руки в область лівої скроневої ділянки голови ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої травми лівого ока: синців обох повік лівого ока; субкон`юнктивального розриву склери з випадінням внутрішніх оболонок лівого ока (з тотальним гемофтальмом, афакією, дефектом-колобомою райдужки, відшаруванням сітківки у вигляді офтальмогіпертензії, авітрії рефракційної амбліопії дуже високого ступеню лівого ока) незворотні органічні зміни, зі значним зниженням гостроти зору лівого ока (до 0,01), що спричинило втрату функції лівого ока, та є тяжким тілесним ушкодженням.

Таким чином, суд визнав винуватим ОСОБА_9 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, що спричинило втрату функції будь-якого органу, та визнає його винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Захисникиобвинуваченого ОСОБА_9 , не погоджуючись із вироком суду, подали апеляційну скаргу, в якій просять вирок суду скасувати, ухвалити новий, яким визнати невинуватим ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та виправдати його у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Цивільний позов потерпілого про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишити без задоволення.

Крім того, сторона захисту подала клопотання про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні на підставі п.5 ч.2 ст.396 КПК України, а саме: пояснень обвинуваченого ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 (т.1, а.п.20-25) та свідка ОСОБА_11 ; постанови від 10.11.2017 року про призначення судово-медичної експертизи в межах кримінального провадження № 0010004 від 05.11.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України (т.1,а.п.103-104); висновку судово-медичної експертизи № 1638/е від 14.02.2018 року; протоколу проведення слідчого експерименту від 24.03.2018 року (т.1, а.п. 136-141).

На обґрунтування своїх апеляційних вимог захисники посилаються на недотримання судом першої інстанції в ході судового розгляду вимог статей 2, 84, 85 КПК України щодо достовірності доказів, зокрема, щодо показань потерпілого і обвинуваченого, які містять суперечності, не перевірено можливість використання інших доказів у провадженні, які б спростували або підтвердили їх показання. При цьому вказують, що суд не дав оцінку суперечливим показанням обвинуваченого і потерпілого в судовому засіданні 21.05.2018 року щодо часу виникнення конфлікту і його підстав, щодо особи, яка спровокувала конфлікт та чи був присутній при цьому свідок ОСОБА_11 , що на думку захисників, не дає підстав вважати, що судом встановлені обставини події та місце вчинення кримінального правопорушення, а також факт руху автомобіля. Вважають, що не надано оцінку судом показанням потерпілого і обвинуваченого в судовому засіданні 22.06.2022 року, не встановлена роль свідка ОСОБА_11 в ході конфлікту, наявність провокації бійки між потерпілим і обвинуваченим, упущено факт застосування погрози відносно обвинуваченого з боку потерпілого і свідка ОСОБА_11 .

Посилаються на те, що суд не надав оцінку психологічного стану обвинуваченого та обстановки, яку створив потерпілий і свідок ОСОБА_11 як передумову нанесення удару, тобто проігноровано психологічний стан усіх учасників події, що перешкодило суду надати вірну кримінально - правову оцінку діям обвинуваченого. При цьому суд проаналізував докази з обвинувальним напрямом з урахуванням показань потерпілого.

Таким чином сторона захисту вважає, що вирок суду не містить висновків і належних та допустимих доказів на підтвердження факту нанесення обвинуваченим удару в око потерпілого або його голову. На думку захисників, показання обвинуваченого і потерпілого різняться суттєво в частині способу і механізму нанесення удару, дій провокаційного характеру та наслідків.

Захисники стверджують, що свідок ОСОБА_11 не був допитаний під час судового розгляду, сторона обвинувачення відмовилася від його допиту, пояснення якого надали б можливість усунути розбіжності в показаннях потерпілого і обвинуваченого, що на думку сторони захисту, є неповнотою дослідження доказів, яка має бути забезпечена судом за власною ініціативою відповідно до вимог КПК України. Внаслідок цього, при викладенні фактичних обставин кримінального провадження, які встановлені судом, виявлені сумніви у кримінальному провадженні не були спростовані під час судового розгляду і ухваленні вироку.

Водночас захисники вказують також про недопустимість як доказу, висновку судово-медичної експертизи № 1638/е від 14.02.2018 року в розумінні положень статей 87,88 КПК України (т.1,а.п. 119-126). В матеріалах кримінального провадження наявна постанова слідчого від 10.11.2017 року про призначення експертизи в межах кримінального провадження № 0010004 від 05.11.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КПК України, при цьому слідчий звернувся до судового експерта щодо проведення експертизи, а не до слідчого судді з відповідним клопотанням в порядку ст. 242 КПК України (т.1,а.п.103-104). Вважають, що в основу оскаржуваного вироку покладена зазначена експертиза, яка проведена неповно, її зміст містить недостовірну інформацію, а саме не має даних щодо обставин і механізму виникнення тілесного ушкодження та причинний зв`язок. Зазначеному факту суд не надав належної відповіді та не перевірив дотримання вимог ст. 85 КПК України.

Крім того, сторона захисту вказує на те, що базові докази у даному кримінальному провадженні № 0010004 від 24.10.2017 року за кваліфікацією ч. 1 ст. 121 КК України, здобуті в результаті проведення слідчих дій в іншому кримінальному провадженні № 0010004 від 05.11.2017 року за ч. 2 ст. 296 КПК України, з яким попереднє кримінальне провадження не об`єднувалося, що є також підставою визнання доказів недопустимими. Посилаються на правову позицію Верховного Суду в постановах від 05.11.2019 року (справа № 344/11299/15-к), від 17.10.2022 року (справа № 570/4782/19).

Щодо протоколу проведення слідчого експерименту від 24.03.2018 року (т.1, а.п. 136), сторона захисту посилається на недотримання досудовим слідством вимог ч.1 ст. 240 КПК України. Захисники вважають, що умовою проведення слідчого експерименту є його проведення в умовах, максимально наближених до тих, в яких відбувалася досліджувальна дія. На думку сторони захисту, під час проведення слідчої дії та в ході судового розгляду, аналізу протоколу проведеного слідчого експерименту, учасниками процесу не було враховано спосіб і умови його проведення, зокрема, в приміщенні управління поліції на двох стільцях, розміщених нерівномірно один до одного та без врахування даних про особу потерпілого (зріст, вага, одяг). При цьому, враховуючи те, що подія конфлікту відбувалася в салоні автомобіля на передньому сидінні біля водія, то на переконання захисників, слідчий експеримент у даному провадженні проведено з порушенням відтворення. Також слідчим не було перевірено версію спричинення тілесних ушкоджень самим потерпілим, що також є порушенням вимог статей 85, 87 КПК України та підставою призначення додаткової експертизи в цій частині кримінального провадження, яка потребує спеціальних знань експерта.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників та обвинуваченого, які підтримали апеляційні вимоги, думку прокурора, який вважав за необхідне апеляційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Згідно із ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок, яка має здійснюватись судом за критеріями належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Положення ч. 3 ст. 404 КПК України визначають умови, за яких суд апеляційної інстанції зобов`язаний дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, та може дослідити докази.

Сторона захисту просить повторно дослідити докази у кримінальному провадженні. Проте таких підстав захисниками не наведено. Дане клопотання обумовлене незгодою сторони захисту з показаннями учасників провадження та наданою судом першої інстанції оцінкою доказам і прийнятим судовим рішенням, що, у розумінні положень ч. 3 ст. 404 КПК України, само по собі не є підставою для повторного дослідження обставин провадження і наявних у провадженні доказів при апеляційному розгляді. Апеляційний суд зазначає, що потерпілий та обвинувачений судом першої інстанції були допитані, пояснення яких суд навів в оскаржуваному вироку та врахував їх, надаючи оцінку усім доказам в сукупності.

При цьому, судом першої інстанції також досліджено: висновок судово-медичної експертизи № 1638/е від 14.02.2018 року, яка проведена на підставі постанови слідчого від 10.11.2017 року, та у якій експерт зазначив, що тілесне ушкодження в ОСОБА_10 утворилося від однократної дії тупого твердого предмету 16.10.2017 року, що обумовило втрату функції лівого ока, тому воно віднесено до тяжкого тілесного ушкодження. Судом досліджено протокол проведення слідчого експерименту від 24.03.2018 року, за наслідками якого встановлено механізм нанесення тілесного ушкодження потерпілому: удар кулаком правої руки у ліву скроневу ділянку голови з положення сидячи, в ході проведення якого ОСОБА_9 відтворив (продемонстрував) такий удар на статисті.

Зазначені докази суд визнав належними та допустимими та такими, що у сукупності з іншими дослідженими письмовими доказами, поза розумним сумнівом доводять винуватість обвинуваченого в умисному тілесному ушкодженні, що спричинило втрату функції лівого ока, тобто в умисному тяжкому тілесному ушкодженні.

Отже, підстав для повторного дослідження зазначених доказів колегією суддів не встановлено, в тому числі й постанови слідчого про призначення судово-медичної експертизи, оскільки постанова слідчого згідно ст. 110 КПК України є процесуальним документом і не є по своїй суті доказом в розумінні ст. 84 КПК України, тобто не належить до обставин, встановлених у кримінальному провадженні.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону і неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій. Розгляд в суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального закону.

Дослідження доказів в частині допиту свідка ОСОБА_11 , судом було припинено, оскільки свідок не допитувався через не забезпечення прокурором явки цієї особи в судове засідання.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи захисників про відсутність висновків суду і належних та допустимих доказів на підтвердження факту нанесення обвинуваченим удару в око потерпілого або його голову, що показання обвинуваченого і потерпілого різняться суттєво в частині способу і механізму нанесення удару, дій провокаційного характеру та наслідків.

Як убачається з вироку суду, за наслідками досліджених показань обвинуваченого та потерпілого, суд зазначив висновок, що ОСОБА_9 під час нанесення удару потерпілому діяв протиправно, оскільки обставин, які б виключати протиправність його діяння, зокрема стан необхідної оборони тощо, судом не встановлено, словесний конфлікт не може вважатися такою обставиною, з чим погоджується й колегія суддів.

Потерпілий ОСОБА_10 суду надав показання, в яких зазначив, що конфлікту між ним та ОСОБА_9 у автомобілі фактично не було. Він лише намагався з`ясувати, що ОСОБА_9 казав з приводу Болоби. Коли останній вийшов з автомобіля, ОСОБА_9 одразу його вдарив у бік лівої скроні та удар прийшовся у ліву частину ока. Від удару він відчув сильний біль, пішла кров, оскільки його ліве око тріснуло. У лікарні йому наклали 15 швів. Враховуючи, що за довго до подій, він втратив праве око, то після удару ОСОБА_9 став незрячим.

Обвинувачений ОСОБА_9 надав показання та зазначив, що у 2017 працював разом із ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та був їх начальником. Такий факт не подобався ОСОБА_12 . Вони з ОСОБА_11 почали погрожувати йому, зокрема останній казав, що «приїдуть бити його». У день подій, він прямував на роботу та сів у автомобіль, за кермом якого був ОСОБА_11 Поруч зі ним сидів ОСОБА_12 . Він сів правіше він ОСОБА_12 . Під час поїздки між тим та ОСОБА_12 розпочався словесний конфлікт. Коли ОСОБА_11 зупинив автомобіль та вийшов з нього, ОСОБА_12 почав погрожувати завдати шкоду його матері, кажучи, що знає місце її проживання, тим самим спровокував його. Не витримавши, він вдарив його один раз кулаком правої руки у ліву частину голови поруч з вухом. Зазначає, що все відбулося швидко, наніс такий удар механічно, але не мав наміру спричиняти тілесні ушкодження з такими наслідками. Після удару у потерпілого була кров на обличчі. Коли ОСОБА_11 повернувся, викликав швидку. Він сходив за водою для ОСОБА_13 Шкодує, що так сталося. Після подій його донька приходила до ОСОБА_13 у лікарню, але потерпілий не пред`являв вимоги про відшкодування шкоди. Позивні вимоги визнає в частині відшкодування витрат на лікування в розмірі 10 тис. грн. В іншій частині вважає позов необґрунтованим.

Із наявних показань обвинуваченого ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_13 в ході судового розгляду від 21.05.2018 року (т.1, а.п.23) та 22.06.2022 року (т.1, а.п. 213), не вбачається, що під час події 16.10.2017 року потерпілий висловлював відносно ОСОБА_9 погрози або проявляв явно непристойну поведінку, яка особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб, що може виправдати неправомірність дій обвинуваченого, а саме нанесення потерпілому удару в ліву скроневу ділянку голови. Про наявність висловлювання погроз з боку потерпілого або зі сторони інших осіб, в тому числі свідка ОСОБА_11 , захисники в апеляційній скарзі переконливих аргументів не зазначили.

Колегія суддів відмічає, що наявність в показаннях обвинуваченого і потерпілого протиріч, на що посилається сторона захисту, не є підставою для повторного дослідження показань цих учасників судом апеляційної інстанції.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи захисників щодо не встановлення судом часу виникнення конфлікту і його підстав, місця вчинення кримінального правопорушення, а також факт руху автомобіля.

Так, обвинувачений в своїх показаннях в судовому засіданні вказував, що автомобіль під час конфлікту не рухався, бо свідок ОСОБА_11 вийшов з нього купити воду (т.1, а.п. 213).

З обставин, встановлених судом вбачається, що кримінальне правопорушення було вчинено 16.10.2017 року о 07:30 год. у салоні автомобіля, який знаходився на АДРЕСА_3 , перебуваючи в якому ОСОБА_9 , вступив у словесний конфлікт з раніше знайомими ОСОБА_10 під час якого, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно з метою завдання тілесного ушкодження невизначеного ступеню тяжкості, наніс один удар кулаком правої руки в область лівої скроневої ділянки голови ОСОБА_10 , спричинивши останньому тяжке тілесне ушкодження.

Встановлені судом першої інстанції обставини узгоджуються з фактичними обставинами кримінального правопорушення, викладеними в обвинувальному акті органу досудового розслідування.

У вироку суд обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_9 завдав один удар кулаком правої руки в область голови потерпілого, спричинивши таку травму, яка призвела до втрати функцій лівого ока. Такі його дії були активними, та їх наслідками у вигляді заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило втрату функцій лівого ока, існував прямий причинний зв`язок. При цьому врахувавши показання потерпілого та обвинуваченого та висновки, які викладені експертом, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_9 умисно завдав удар в життєво важливий орган потерпілого, яким є голова, при цьому не бажав настання суспільно-небезпечних наслідків, але свідомо припускав їх настання (тобто його умисел був непрямим). Зокрема можливість контролювати силу удару та/або обрати інше місце нанесення удару. Його дії після завдання тілесного ушкодження - надання води, також не спростовують наявність непрямого умислу, оскільки наслідки у вигляді розриву склери з випадінням внутрішніх оболонок лівого ока, настали одразу після завдання удару.

Умисне тяжке тілесне ушкодження згідно з положеннями (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Поряд з цим, сам обвинувачений в своїх показаннях не заперечує нанесення ним удару потерпілому, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки умисел ОСОБА_9 фактично був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю потерпілого, то відповідальність він повинен понести за тілесне ушкодження, яке було фактично заподіяне.

Отже враховуючи встановлені обставини у провадженні, на переконання апеляційного суду, такий факт, як провокація злочину не знайшов свого підтвердження, з огляду на відсутність ознак притаманних провокації злочину.

За наведених обставин відсутні підстави вважати, що в діях обвинуваченого ОСОБА_9 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України. Судом досліджено зібрані органом досудового розслідування докази, які отримали обґрунтовану оцінку за критеріями їх належності та допустимості. Судом надано вірну кримінально - правову оцінку діям обвинуваченого.

Доводи захисників в частині версії спричинення тілесних ушкоджень самим потерпілим, що є підставою призначення додаткової експертизи у кримінальному провадженні, яка потребує спеціальних знань експерта, на думку апеляційного суду є безпідставними. Досудовим слідством та судом не встановлено таких обставин, однак зазначена позиція сторони захисту спростовується показаннями самого обвинуваченого, який на досудовому слідстві в ході слідчого експерименту так і під час судового розгляду, беззаперечно підтвердив, що він наніс один удар потерпілому правою рукою у ліву частину голови поруч з вухом. (т.1,а.п. 213).

Висновки про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, ґрунтуються на отриманих показаннях учасників та підтверджуються даними: рапорту оперативного чергового Голосіївського УП від 23.10.2017 року з даних якого убачається, що 23.10.2017 року о 12 год. 55 хв. на лінію 102 надійшло повідомлення від лікаря ОСОБА_14 . проте, що 16.10.2017 року ОСОБА_10 поступив до центру травми ока Олександрівської клінічної лікарні, зі слів потерпілого був побитий знайомим під час слідування на роботу, встановлений діагноз: контузія 4 ступеню лівого ока, розрив з випадінням внутрішніх оболонок лівого очного яблука; - протоколу прийняття заяви про вчинення правопорушення, згідно якого 23.10.2017 року старшим оперуповноваженим Голосіївського УП прийнята усна заява від ОСОБА_10 про те, що 16.10.2017 року о 7 год. 30 хв. за адресою Метрологічна, 2 у м. Києві знайомий на ім`я ОСОБА_15 завдав тілесне ушкодження, чим спричинив фізичний біль (т.1, а.п.100); - карти виїзду швидкої допомоги № НОМЕР_1 , згідно якої за наслідками виклику на лінію 103 лікар ОСОБА_14 16.10.2017 року о 7 год. 15 хв. прибула за адресою Метрологічна, 2 де оглянула ОСОБА_10 , який скаржився на біль в лівому оці, відсутності зору даним оком, нею був зафіксований крововилив у слизисту лівого ока, втрата зору, набряк, відбулася госпіталізація потерпілого; - клопотання слідчого від 02.11.2017 року про тимчасовий доступ до медичної документації на ОСОБА_10 з приводу його лікування у Олександрівській клінічній лікарні з 16.10.2017 року; - ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 08.10.2017 року, згідно якої клопотання слідчого задоволено; - протоколу тимчасового доступу до медичної документації - карти стаціонарного хворого ОСОБА_10 , яка знаходилася у Олександрівській клінічній лікарні щодо лікування; - висновоку експерта № 1638/е відповідно до якого, експерт Київського МКБ СМЕ ОСОБА_16 на підставі постанови від 10.11.2017 року за наслідками дослідження медичної документації, на ім`я ОСОБА_10 , даних судово-медичного та консультативного огляду, зазначив, що на час первинного звернення по медичну допомогу, яке мало місце 16.10.2017 року о 7 год. 35 хв., у ОСОБА_10 було виявлено закриту травму лівого ока: синців обох повік лівого ока; субкон`юнктивального розриву склери з випадінням внутрішніх оболонок лівого ока (з тотальним гемофтальмом, афакією, дефектом-колобомою райдужки, відшаруванням сітківки у вигляді офтальмогіпертензії, авітрії рефракційної амбліопії дуже високого ступеню лівого ока) незворотні органічні зміни, зі значним зниженням гостроти зору лівого ока (до 0,01). Експерт зазначив, що характер та відома морфологія виявленого тілесного ушкодження дають підстави вважати, що тілесне ушкодження утворилося від однократної дії тупого твердого предмету 16.10.2017. Щодо критерію ушкодження тілесного ушкодження, експерт у висновку зазначив, що вказане тілесне ушкодження обумовило втрату функції лівого ока, тому воно віднесено до тяжкого тілесного ушкодження. Також зазначено, що у 2006 року у ОСОБА_10 мав встановлений діагноз анофтальм правого ока; - даними протоколу від 24.03.2018 року, згідно якого слідчий ОСОБА_17 провела слідчий експеримент із ОСОБА_9 за наслідками якого встановлено механізм нанесення тілесного ушкодження потерпілому: удар кулаком правої руки у ліву скроневу ділянку голови з положення сидячи, ОСОБА_9 відтворив (продемонстрував) такий удар на статисті.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими посилання сторони захисту на неповноту дослідження доказів судом в частині допиту свідка ОСОБА_11 , оскільки такий допит не відбувся з тих причин, що прокурор не зміг забезпечити явку зазначеної особи у судове засідання у визначений судом відповідно до вимог ч.2 ст. 114 КК України граничний строк, зокрема ухвала суду про його привід не виконана.

Щодо недопустимості як доказу висновку експерта № 1638/е від 14.02.2018 року, колегія зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 параграфу 2 розділу 4 Закону України № № 2147-VIII від 03.10.2017 року підпункти 11-27, 45 пункту 7 § 1 цього розділу вводяться в дію через три місяці після набрання чинності цим Законом, не мають зворотньої дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін. Зазначений закон набрав чинності 15.12.2017 року, тому зміни вступили в дію з 16.03.2018 року. Судово-медична експертиза в даному кримінальному провадженні за № 1638/е від 14.02.2018 року проведена до вступу в дію зазначених змін, а також постанова слідчого про призначення зазначеної судово-медичної експертизи від 10.11.2017 року винесена до введення в дію вказаних змін.

Крім того, внесені зміни до положень ст. 242 КПК України зазначеним законом не мають зворотньої дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін, тобто з 16.03.2018 року.

Отже, у даному кримінальному провадженні № 0010004 відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України внесено 24.10.2017 року, тобто до 16.03.2018 року.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає безпідставними доводи сторони захисту в апеляційній скарзі про недопустимість доказу - висновку експерта № 1638/е від 14.02.2018 року, оскільки слідчий правильно звернувся до судового експерта щодо проведення експертизи, а не до слідчого судді з відповідним клопотанням в порядку ст. 242 КПК України.

Не погоджується колегія суддів й з доводами сторони захисту про те, що базові докази у даному кримінальному провадженні № 0010004 від 24.10.2017 року за кваліфікацією ч. 1 ст. 121 КК України, здобуті в результаті проведення слідчих дій в іншому кримінальному провадженні, що є підставою для визнання їх недопустимими.

Посилання у постанові слідчого від 10.11.2017 року про призначення судово-медичної експертизи за матеріалами досудового розслідування № 0010004, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.11.2017 року за ч. 2 ст. 296 КПК України, не свідчить про наявність іншого кримінального провадження, оскільки зазначені матеріали досудового розслідування містять однаковий номер провадження - 0010004, у постанові слідчого наведено одній і ті ж обставини вчиненого кримінального правопорушення, що стосуються події 16.10.2017 року за участі тих же осіб, що також повністю відповідає відомостям про обставини кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, внесеного 24.10.2017 року у провадженні № 0010004 та підтверджується наявним у кримінальному провадженні витягом з ЄРДР.

Доводи щодо недотримання досудовим слідством вимог ч.1 ст. 240 КПК України, а саме, що слідчий експеримент від 24.03.2018 року (т.1, а.п. 136) у даному провадженні проведено з порушенням відтворення, враховуючи те, що подія конфлікту відбувалася в салоні автомобіля на передньому сидінні біля водія, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними з огляду на таке. Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваного у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від підозрюваного, обвинуваченого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії - слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч.2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом.

Апеляційним судом перевірено протокол слідчого експерименту від 24.03.2018 року за участі підозрюваного ОСОБА_9 , відповідно до якого слідчим останньому були роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст.ст. 66, 67 КПК України. Слідча дія була проведена за участю понятих, статиста, з застосуванням фотофіксації. Протокол підписаний учасниками слідчої дії без будь-яких зауважень (т.1,а.п.70-75).

Матеріали провадження містять достатні підстави для висновку про те, що протокол слідчого експерименту від 24.03.2018 року відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими ст. 240 КПК.

Прохання сторони захисту про залишення без задоволення цивільного позову потерпілого про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є безпідставними. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку, суд першої інстанції прийнявши рішення про часткове задоволення позовних вимог потерпілого встановив, що за наслідками неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_10 отримав травму, з приводу якої проходив лікування у ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому він має право на відшкодування витрат, понесених на лікування відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 22, ч.1 ст. 1166, 1177 ЦК України. При цьому суд врахував витрати, що документально підтверджені фіскальними чеками та квитанціями, що були додані до позовної заяви, а саме на придбання ліків за призначенням та надання інших медичних послуг (операції), всього на суму 24 063,17 грн. Тому, з обвинуваченого підлягає стягненню сума 22 905,13грн., яка зазначена у позовній заяві (а.с. 49-52).

Щодо відшкодування позовних вимог ОСОБА_10 в частині стягнення моральної шкоди, то з урахуванням вимог ст. 23, 1168 ЦК України суд дійшов висновку про часткове задоволення в розмірі 100 тис. грн. При цьому, суд обґрунтовано врахував характер правопорушення та ступінь вини ОСОБА_9 , моральні страждання потерпілого, до яких призвела травма та її наслідки, а саме те, що ОСОБА_10 став незрячою людиною, оскільки до подій даного злочину втратив праве око, зазначене змінило його життя, зокрема призвело до необхідності постійної сторонньої допомоги у побуті.

Ураховуючи наведене, на думку колегії суддів, визначений судом розмір моральної шкоди є таким, що відповідає вимогам розумності і справедливості.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке належить до тяжких злочинів; дані про його особу, згідно яких обвинувачений не працює, не одружений, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_9 відповідно до вимог ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено. Врахувавши тяжкі наслідки, ставлення обвинуваченого до вчиненого, який вину фактично не визнав, не вжив жодних заходів, спрямованих на добровільне відшкодування шкоди потерпілому, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення строку покарання в межах санкції ч.1 ст.121 КК України, зокрема, у виді позбавлення волі, яке буде необхідним і достатнім для виправлення, перевиховання і попередження вчинення нових злочинів.

Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Призначене судом першої інстанції покарання є справедливим та необхідним для досягнення мети, визначеної ст. 50 КК України.

Апеляційні доводи сторони захисту не спростовують правильності висновків суду в частині доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вирок суду - без змін.

Керуючись ст.ст.405,407 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення. ВирокГолосіївського районного суду міста Києва від 15 грудня 2022 року щодо обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

_______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4