СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-о/759/4/24
ун. № 116/1925/13-к
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року м.Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві в режимі відеоконференції заяву ОСОБА_6 про перегляд за виключними обставинами вироку Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 23 травня 2013 року, яким ОСОБА_6 засуджений за ч. 1 ст. 115, п. п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі,

ВСТАНОВИВ:

До Святошинського районного суду м. Києва надійшла заява засудженого ОСОБА_6 про перегляд за виключними обставинами вироку Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 23 травня 2013 року, яким ОСОБА_6 засуджений за ч. 1 ст. 115, п. п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі.

28 серпня 2023 року провадження за вказаною заявою була призначена до судового розгляду.

На обґрунтування заяви її ініціатор зазначив, що вироком Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 23 травня 2013 рокуу справі 116/1925/13-к ОСОБА_6 визнаний винуватим за вчинення вищезазначених злочинів та засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 13 серпня 2013 року вказаний вирок залишений без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 23 травня 2013 рокута ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 13 серпня 2013 року залишено без змін.

Заявник, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року у справі № 6-р(II)/2021 вважає, що вирок Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 23 травня 2013 рокує таким, що суперечить Конституції України в частині призначення покарання та підлягає перегляду за виключними обставинами для усунення істотних порушень норм процесуального та матеріального права.

Просив скасувати вказаний вирок в частині призначеного йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі на певний строк, не більше 15 років позбавлення волі.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 підтримав свою заяву з підстав викладених у ній та просив задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 підтримала думку засудженого.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення вказаної заяви.

Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши заяву засудженого та матеріали судового провадження, приходить до наступних висновків.

Вироком Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 23 травня 2013 рокуу справі 116/1925/13-к ОСОБА_6 визнаний винуватим за вчинення вищезазначених злочинів та засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Як вбачається з матеріалів судового провадження ОСОБА_6 та його захисник не погоджуючись із вказаним вироком подали до Апеляційного суду Автономної Республіки Крим апеляційні скарги на вирок, за наслідками розгляду яких ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 13 серпня 2013 вказаний вирок залишений без змін. В подальшому, не погоджуючись з зазначеними вироком та ухвалою ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, за наслідками розгляду якої вирок Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 23 травня 2013 рокута ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 13 серпня 2013 року залишено без змін.

Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) констатував, право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті б Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановления нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Такі особливі обставини передбачені ч. 1 ст. 459 КПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК України виключними обставинами визнаються встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи.

Судом встановлено, що вимоги засудженого ОСОБА_6 в поданій заяві фактично зводяться до його незгоди з видом покарання, яке йому призначено, а саме довічним позбавленням волі, й вказує на те, що призначений йому вид покарання суперечить положенням Конституції України та вищевказаному рішенню Конституційного Суду України.

Однак такий висновок засудженого ОСОБА_6 є помилковим тлумаченням Рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 оскільки прямо суперечить змісту такого рішення виходячи з наступного.

Так, Рішенням Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 визнано неконституційними положення частини першої статті 81 КК України, частини першої статті 82 КК України, в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Цим же Рішенням зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Однак, визнання неконституційними приписів ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України, не є підставою для перегляду вироку суду за виключними обставинами, оскільки вказані норми Загальної частини Кримінального кодексу України регулюють питання умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, які, відповідно до положень ст. 537 КПК України, вирішуються судом під час виконання вироків в порядку, визначеному ст. 539 КПК України і не є підставою для скасування вироку суду.

Більш того суд звертає увагу на те, що твердження засудженого щодо того, що рішенням Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 покарання у вигляді довічного позбавлення волі визнано «незаконним і неконституційним» є безпідставними та такими, що прямо суперечать змісту зазначеного рішення.

Так у п. 4 вказаного рішення Конституційного Суду України зазначено, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам частини першої статті 3, статті 23, частини другої статті 28 Конституції України, якщо засудженому до такого виду покарання на законодавчому рівні гарантовано право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Відповідно до п. 42 справа «Желтяков проти України» (заява № 4994/04) Суд вказує, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, посилання засудженого ОСОБА_6 на Рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6р(ІІ)/2021, як на виключну обставину є безпідставним та помилковим, а відтак законних підстав для задоволення заяви засудженого колегія суддів не вбачає.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що заяву ОСОБА_6 про перегляд вироку Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 23 травня 2013 рокуза виключними обставинами слід залишити без задоволення.

В той же час, в частині вимог засудженого про заміну призначеного покарання покаранням на певний строк, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Водночас, відповідно до положень статті 539 КПК України дане питання вирішується місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Тому суд роз`яснює засудженому ОСОБА_6 його право звернутись з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким до відповідного суду за місцем відбування покарання.

Керуючись ст. ст. 459, 467, 539, КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_6 про перегляд за виключними обставинами вироку Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 23.05.2013, яким ОСОБА_6 засуджений за ч. 1 ст. 115, п. п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі- відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд міста Києва протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_6 протягом семи днів з моменту вручення йому копії ухвали.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3