Справа № 739/109/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/49/24
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_8 , на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 13 березня 2023 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку Апеляційного суду Львівської області від 19.09.2001 року у відповідність до чинного законодавства на підставі статей 537, 539 Кримінального процесуального Кодексу України (в редакції від 18.10.2022 року), п. а ч.3 ст.10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

В обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, що засуджений ОСОБА_8 не став на шлях виправлення, тому у задоволенні його клопотання в частині заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, має бути відмовлено. Зауважено, що порядок виконання Рішення Європейського суду з прав людини від 24 лютого 2022 року у справі «Байло проти України» врегульований Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і до повноважень Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області воно не входить.

Не погодившись з рішенням суду адвокат ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання ОСОБА_8 про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства. В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зазначає про порушення процедури розгляду, оскільки не було належним чином встановлено дані про особу засудженого, які також не зазначено і в ухвалі суду, а учасникам судового провадження не було повідомлено про їх права, зокрема, засудженому не було вручено довідку про його права. Вказує, що врахований судом першої інстанції висновок щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_8 складений з порушенням Методики визначення ступеня виправлення засудженого, який містить недостовірні і неповні дані, в тому числі, в ньому не відображено всіх даних про особу засудженого та містяться суперечності. Зазначає, що Індивідуальна програма соціально-виховної роботи із засудженим ОСОБА_8 не містить відомостей, які підтверджують виконання уповноваженими особами своїх обов`язків. Посилаючись на медичні висновки та відповіді установ вважає, що засуджений ОСОБА_8 не має можливості отримати належну медичну допомогу, перебуваючи під вартою. Вказує, що пропозиція засудженому госпіталізуватися до Стрижавської багатопрофільної лікарні № 81, з метою лікування, не відповідає наданню належної медичної допомоги через відсутність у вказаному закладі відповідного обладнання.

В доповненнях до апеляційної скарги адвокат ОСОБА_7 крім аналогічних доводів, викладених в його апеляційній скарзі зазначає, що підставою для скасування оскаржуваного рішення являється позиція сторони обвинувачення, яка не надала суду пояснень, доказів чи доводів на заперечення поданого клопотання. Апелянт вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовився застосовувати вимоги Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у її розумінні, викладеному в рішенні Європейського суду «Байло проти України».

Заслухавши доповідача, пояснення адвоката ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 , які просили задовольнити подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з оскаржуваної апелянтом ухвали, суд першої інстанції належним чином дотримав дані вимоги закону.

Так, з матеріалів провадження слідує, що 19 вересня 2001 року вироком апеляційного суду Львівської області ОСОБА_8 засуджено за ст.ст.93 п.п. «г, ж», 17, 93 п.п. «г,ж», 223 ч.1 222 ч.1, 42 КК України (в редакції 1960 року) та покарання призначено у виді довічного позбавлення волі.

29 січня 2002 року ухвалою Верховного Суду України вирок апеляційного суду Львівської області від 19 вересня 2001 року залишено без змін.

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 травня 2016 року у строк відбутого покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 20.09.2000 року по 29.01.2002 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Станом на 06.02.2023 року засуджений ОСОБА_8 відбув 23 роки 8 місяців 25 днів строку покарання.

Згідно висновку щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 10.02.2023 року засуджений за час відбування покарання в Новгород-Сіверській №31 чотири рази був заохочений правами начальника установи та чотири рази застосовувалися заходи стягнення, останнє не зняте у встановленому законодавством порядку. Загальна кількість балів розділів ІІ-VІ висновку щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_8 становить 53 бали, і комісія дійшла висновку, що засуджений на шлях виправлення не став та не може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення на покарання у виді позбавлення волі на певний строк (ст.82 КК України)

Згідно характеристики від 05.12.2022 року Новгород-Сівверської УВП (№31) на ОСОБА_8 за час перебування в ДУ Новгород-Сівверська УВП (№31) зарекомендував себе таким чином: з представниками адміністрації установи поводить себе стримано, конфліктних ситуацій майже нестворює. Чотири рази був заохочений правами начальника установи в порядку, передбаченому КВК України. Чотири рази був притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Останнє стягнення не погашене в установленому законом порядку. Приймає участь в програмі диференційованого виховного впливу, зовнішній вигляд в міру охайний. Дотримується правил санітарної та особистої гігієни під контролем адміністрації. Стан здоров`я відносно задовільний. Соціально-корисні зв`язки підтримує з рідними шляхом телефонних розмов, отримання посилок і передач та побачень. За психологічною характеристикою відноситься до флегматичного темпераменту. ОСОБА_9 щодо виховної роботи з ним. Самооцінка завищена. Несамокритичний. Відношення до оточуючих примирливе. Здатен накопичувати негативні емоції, що може призвести до непередбачуваного. Процеси пам`яті та мислення в нормі. Рівень особистої тривожності низький, рівень агресії посередній. Цілеспрямованість позитивна. Суїцидальних намірів не має. На психологічний контакт іде вибірково. Свою вину у скоєному злочині не визнає, міру покарання вважає суворою. Заборгованості по виконавчим листам не має. Засуджений ОСОБА_8 відбув необхідну частину встановленого законом терміну покарання та за формальними ознаками підпадає під дію ст.82 КК України.

Засуджений ОСОБА_8 двічі був ознайомлений під підпис щодо можливості застосування відносно нього ст.82 КК України та 01.12.2022 року у своїй заяві відмовився від їх застосування.

Аналізуючи судове рішення в контексті доводів апеляційної скарги захисника про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі, що порушують Конституцію України та статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на певний строк позбавлення волі для виконання рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021, то колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення таких вимог, з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Пунктами 2, 3 частини 1 статті 537 КПК України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Так, Законом № 2690-ІХ від 18.10.2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», що набрав чинності 06.11.2022 року, внесені зміни до положень статті 82 КК, якими визначено можливість заміни особі, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким (позбавлення волі строком від 15 до 20 років) після відбування нею не менше 15 років призначеного судом покарання.

Частиною п`ятою статті 82 КК визначено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

При цьому заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення (ч.3 ст.82 КК України).

Для вирішення цього питання, з урахуванням положень ст. 154 КВК України, судом першої інстанції було досліджено висновок щодо виправлення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 , який за формою та змістом складений відповідно до «Методики визначення ступеня виправлення засудженого», підписаний головою та всіма членами комісії, тому суд вважає його належним доказом для встановлення обставин виправлення засудженого. З цього висновку наданого ДУ «Новгород-Сіверська УВП (№31)» від 10.02.2023 року, встановлено, що загальний бал оцінювання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 становить «53», тому комісія дійшла висновку, що засуджений не став на шлях виправлення та не може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк (ст.82 КК України).

Крім того, з матеріалів особової справи ОСОБА_8 та з його характеристики не вбачається, що останній демонструє позитивні зрушення у власній свідомості, що можуть вказувати на те, що засуджений став на шлях виправлення.

При цьому суд звернув увагу і на те, що ОСОБА_8 так і не визнав своєї вини у вчинених злочинах, не розкаявся в них, міру покарання вважає суворою.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, з чим беззаперечно погоджується і колегія суддів, що засуджений ОСОБА_8 не став на шлях виправлення, тому у задоволенні його клопотання в частині заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, має бути відмовлено.

При цьому апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не містить з даного питання тих аргументів, які не були враховані судом при прийнятті відповідного рішення.

Іншим питанням, яке було порушено у клопотанні засудженого та було предметом розгляду районного суду було виконання Рішення Європейського суду з прав людини від 24.02.2022 року у справі «Байло проти України», яким встановлено порушення статті 3 Європейської Конвенції у зв`язку з ненаданням належної медичної допомоги під час тримання під вартою ОСОБА_8 та зобов`язано державу-відповідача сплатити заявнику суми, зазначені в таблиці в додатку, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача з курсом на день здійснення платежу.

Вирішуючи це питання суд першої інстанції виходив з того, що порядок виконання даного рішення врегульований Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і до повноважень Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області воно не входить.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ч.2 ст. 11 цього Закону, контроль за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, що здійснюються під наглядом Комітету міністрів Ради Європи, покладається на Орган представництва, який відповідно до ч.3 вказаної статті, має право отримувати від органів, які є відповідальними за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, інформацію про хід і наслідки виконання таких заходів, а також вносити Прем`єр-міністрові України подання щодо забезпечення виконання додаткових заходів індивідуального характеру.

Так, зокрема, в контексті порушеного апелянтом питання, щодо порушень встановлених Рішенням Європейського суду з прав людини від 24.02.2022 року у справі «Байло проти України», колегією суддів встановлено, що згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого №59 ОСОБА_8 , 1975 року народження, перебував на лікувані в Стрижавській багатопрофильній лікарні №81 з 02.03.2021 року по 12.03.2021 року з діагнозом посттравматична незріла катаракта та був виписаний в задовільному стані.

Згідно медичного висновку від 16.02.2023 року засудженому ОСОБА_8 було запропоновано для отримання ним належної медичної допомоги у зв`язку із захворюванням очей пройти обстеження та лікування в офтальмологічному відділенні єдиного спеціалізованого закладу ЦОЗ ДКВС України, розміщеному на території Стрижавської ВК №81, але ОСОБА_8 п`ять разів письмово відмовився від медичної допомоги.

Більше того, у контексті захворювань засудженого, на необхідність лікування яких звертає увагу захисник у своїй апеляційній скарзі, районним судом було роз`яснено, як підставу звільнення, положення ч.2 ст.84 КК України, що передбачає звільнення особи, яка після вчинення злочину, або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або подальшого його відбування. В той же час, за відсутності відповідної вимоги у клопотанні засудженого, яка не була предметом розгляду суду першої інстанції, розгляд цього питання виходитиме за межі повноважень апеляційного суду.

Таким чином, під час розгляду місцевим судом клопотання засудженого не було допущено істотних порушень кримінального процесуального закону чи неповноти судового розгляду, через що апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення, як про це вказує у апеляційній скарзі адвокат засудженого.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419, 537, 539 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 13 березня 2023 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку Апеляційного суду Львівської області від 19.09.2001 року у відповідність до чинного законодавства на підставі статей 537, 539 Кримінального процесуального Кодексу України (в редакції від 18.10.2022 року), п. а ч.3 ст.10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» без змін.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4