Дата документу 06.06.2024 Справа № 331/4889/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/536/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/4889/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 07 грудня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ),

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 15 червня 2023 року приблизно о 22 годині 05 хвилин, будучи особою раніше судимою за вчинення корисливих злочинів, судимість за які не знята та не погашена, діючи в умовах воєнного стану, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, за допомогою викрутки віджав металопластикове вікно та проник до приміщення квартири АДРЕСА_3 , звідки шляхом вільного доступу з кімнати намагався таємно викрасти майно, що належить ОСОБА_9 , а саме фотоапарат вартістю 5000 грн. та планшет вартістю 8000 грн., помістивши майно до виходу з квартири, чим намагався спричинити матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_9 на суму 13000 грн., але не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки був затриманий працівниками охорони на місці вчинення злочину.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, під час якого особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, вчинене повторно, в умовах воєнного стану. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання та особі обвинуваченого через суворість.

Аргументуючи свою позицію захисник зазначив, що ОСОБА_9 , якого визнано потерпілим у даному кримінальному провадженні, зазначав, що квартира АДРЕСА_3 та майно, яке намагався викрасти обвинувачений, належить його дочці ОСОБА_10 , яка наразі перебуває у Румунії, а він доглядав за цією квартирою. Відтак ОСОБА_9 не має статусу потерпілого у вказаному кримінальному провадженні, оскільки особисто йому будь-якої шкоди протиправними діями обвинуваченого не завдано, приміщення, з якого обвинувачений намагався викрасти майно, а також саме майно йому не належать, він не знає його вартість та не має на нього будь-яких документів. Отже ОСОБА_9 повинен мати статус заявника у цьому провадженні. У той же час відповідно до заяви від 16.06.2023 року ОСОБА_9 надав дозвіл працівникам правоохоронних органів потрапити до приміщення квартири його дочки та провести там огляд місця події, в тому числі з метою затримання обвинуваченого. Між тим, ОСОБА_9 не має юридичного відношення до вказаного об`єкта нерухомості, не є власником чи іншим титульним його володільцем. Право власності на житловий будинок АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_11 . Втім, дозволу на проведення огляду місця події в своєму домоволодінні ОСОБА_11 не надавала, слідчий суддя такий дозвіл також не надавав, а ОСОБА_9 не мав права надавати такий дозвіл, адже донька не наділяла його повноваженнями на право розпорядження, користування або володіння даним домоволодінням. Будь-який письмовий доказ цього в матеріалах провадження відсутній. Відтак протокол огляду місця події від 16.06.2023 року є недопустимим доказом. Отже речі, які були вилучені під час такого огляду, а також всі подальші слідчі дії з цими речами, за результатами яких були отримані докази, є недопустимими. Крім того, будь-якої експертизи вартості викраденого майна не проведено, слідством будь-яких документів на майно до матеріалів кримінального провадження не долучено, власника майна не встановлено та не допитано. Єдиним доказом на підтвердження вартості майна, яке намагався викрасти обвинувачений, є свідчення ОСОБА_9 , який не має будь-якого відношення до цього майна, в тому числі не володіє інформацією про вартість цього майна та не має на нього будь-яких документів і не володіє інформацією щодо справності вказаного майна на час події, часу та ціни його придбання. В заяві про залучення до провадження в якості потерпілого від 16.06.2023 року зазначено про намагання викрасти майно ОСОБА_9 на суму 8 000 грн. Однак під час допиту в якості потерпілого ОСОБА_9 зазначив, що майно, яке намагався викрасти обвинувачений, належить його дочці ОСОБА_12 і його вартість складає: фотоапарат 5000 грн., планшет 3000 грн. Проте в повідомленні про підозру, в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_8 намагався викрасти майна на загальну суму 18 000 грн. (фотоапарат вартістю 5000 грн., планшет вартістю 8000 грн.), що не відповідає дійсності. В такому випадку лише шляхом залучення експерта і на підставі його висновку у цьому провадженні можна було б встановити вартість викраденого майна та розмір матеріальних збитків. Проте в порушення вимог п.6 ч.2 ст.242 КПК сторона обвинувачення не залучила експерта. Яким чином орган досудового розслідування та суд встановили вартість майна, яке намагався викрасти обвинувачений, не відомо. Висновки суду фактично ґрунтуються на припущеннях, в тому числі щодо суми завданих збитків в розмірі 18 000 грн. Таким чином, суд належним чином не встановив такий елемент складу злочину, як розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, що є істотним порушенням і тягне за собою скасування судового рішення через відсутність установленого розміру шкоди, заданої злочином. Крім того, в судовому засіданні обвинувачений вину визнав частково, а саме в частині неправомірного проникнення до чужого приміщення без умислу на викрадення майна, про що надав пояснення, розкаявся та просив вибачення у власника майна через його родича. Отримавши вирок обвинувачений вину визнає повністю, але вважає, що суд призначив занадто суворе покарання. Так, при призначенні покарання судом не взято до уваги: фактичне примирення під час судового розгляду «потерпілого» ОСОБА_9 та обвинуваченого; фактичні воєнні дії на території м.Запоріжжя не проводяться; наявність на утриманні у обвинуваченого двох неповнолітніх дітей, які залишились в окупації. Також судом не враховано, що обвинувачений став на шлях виправлення, а саме одружився, офіційно працевлаштувався, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи. Окрім того, суд не врахував стан здоров`я обвинуваченого, який хворий на гепатит «С». Відтак, враховуючи вчинення обвинуваченим незакінченого замаху на таємне викрадення чужого майна, достатнім буде покарання призначене із урахуванням ст.ст.65, 69, 75 КК із звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін як законний та обґрунтований.

У судове засідання апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 повторно не з`явився, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином у попередньому судовому засіданні проведеному шляхом вручення повістки під розписку і із застосуванням повної відеофіксації його повнолітньому члену його сім`ї (дружині) для передачі, що узгоджується з положеннями ч.2 ст.135 КПК.

За повідомленою захисником інформацією обвинувачений ОСОБА_8 зі слів його дружини, будучи обізнаним про час та місце апеляційного розгляду даної справи, напередодні судового засідання, призначеного на 06.06.2024 року, покинув своє місце мешкання та на теперішній час його місцезнаходження невідоме.

Враховуючи, що в поданій стороною захисту апеляційній скарзі, питання про погіршення правового становища обвинуваченого не порушується, участь ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду є не обов`язковою (ч.4 ст.401 КПК).

За таких обставини та відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК апеляційний суд ухвалив провести апеляційний розгляд без участі обвинуваченого ОСОБА_8 .

Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання апеляційної інстанції також не з`явився, вказавши в своїй заяві про відмову від своєї апеляційної скарги, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 просить розглядати без його участі. Отже відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК апеляційний суд вважав за можливе провести апеляційний розгляд без участі потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти скарги та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями п.1 ч.1 ст.407 КПК визначено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК кримінального правопорушення ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

В основу обвинувального вироку суд першої інстанції обґрунтовано поклав показання самого обвинуваченого, потерпілого, свідків, а також дані, які були встановлені із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених місцевим судом.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_9 не має статусу потерпілого у вказаному кримінальному провадженні, оскільки будинок та все майно у ньому належать іншій особі, є безпідставними.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що під час досудового розслідування та судового розгляду встановлено, що власниця будинку (донька ОСОБА_9 ) залишила домоволодіння, виїхавши за кордон на постійне місце проживання через військові дії у Запорізькій області, та залишила все батьку для проживання, використання у власних потребах та розпорядження наявним майном.

Отже після скоєння злочину саме ОСОБА_9 звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення та просив визнати його потерпілим, оскільки є саме тією особою, якій могла бути завдана шкода від злочинних дій обвинуваченого.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає неспроможними доводи захисника про недопустимість протоколу огляду місця події від 16.06.2023 року, а також речей, які були вилучені під час такого огляду, та всі подальші дії з цими речами, за результатами яких були отримані докази, через відсутність, на думку захисника, у ОСОБА_9 повноважень на надання дозволу на проведення огляду місця події.

Відповідаючи на довод захисника про порушення судом вимог КПК в частині невстановлення вартості викраденого майна, оскільки не проводилась товарознавча експертиза, а докази, які підтверджують вартість викраденого майна, в матеріалах провадження відсутні, колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи з аналізу положень статей 55, 61, 62, 91, 127, 128, 130, 170, 242, 291 КПК, під шкодою у кримінальному провадженні розуміються втрати, яких зазнала потерпіла сторона у результаті викрадення, знищення або пошкодження майна, або шкода, завдана безпосередньо особі, її здоров`ю, діловій репутації внаслідок протиправної поведінки іншої особи.

При цьому майнова шкода це наслідки кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, що мають вартісну форму та полягають у безпосередньому зменшенні матеріального блага особи (викрадення, пошкодження, знищення майна), у позбавленні її можливості одержати заплановані доходи (позбавлення заробітку внаслідок втрати працездатності чи його зменшення тощо), а також у понесенні особою будь-яких додаткових майнових витрат (на лікування, протезування, сторонній догляд, поховання; втрата особами, що перебували на утриманні померлого, його заробітку).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 листопада 2019 року (справа №420/1667/18, провадження №51-10433кмо18), обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне за наявності двох підстав: 1) коли характер об`єктивних обставин, які мають значення для кримінального провадження, неможливо достовірно встановити без залучення особи, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями (що є загальною підставою проведення експертизи в кримінальному провадженні, передбаченою ч.1 ст.242 КПК у редакції Закону №1261-VII); 2) коли мають місце обставини, передбачені ч.2 цієї норми.

Положеннями ч.2 ст.242 КПК передбачено перелік випадків, коли слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи, зокрема щодо визначення розміру матеріальних збитків, розміру шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяного кримінальним правопорушенням (п.6 ч.2 ст.242 КПК у редакції Закону №1261-VII).

Імперативність п.6 ч.2 ст.242 КПК у редакції Закону №1261-VII щодо призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли зокрема розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.

Відповідно до положень ч.1 ст.332 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Виходячи із законодавчих норм, обвинувачений та його захисник наділені можливістю активно реалізувати свої права, у тому числі у разі наявності обґрунтованих підстав ставити під сумнів правильність визначення розміру заподіяної кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди.

Між тим, сторона захисту в суді першої інстанції не оспорювала вартість майна та не порушувала питання про необхідність призначення у зв`язку з цим експертизи.

У той же час, що стосується оцінки зокрема вартості планшета та фотоапарату, які намагався викрасти ОСОБА_8 , колегія суддів звертає увагу, що в цьому кримінальному провадженні розмір викраденого майна не впливає на кримінально-правову кваліфікацію вчиненого ОСОБА_8 передбаченого ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК кримінального правопорушення, оскільки йому не було інкриміновано кваліфікуючих ознак, пов`язаних із розміром викраденого (викрадення у значному, великому чи особливо великому розмірі).

Крім того, як встановлено фактичними обставинами справи, планшет та фотоапарат, якими намагався заволодіти ОСОБА_8 , були одразу повернуті потерпілому у належному стані, що підтверджується його розпискою (а.п.55), у зв`язку з чим позов потерпілим не заявлявся, відтак фактично шкоду не завдано та вона не настала. А відтак не виникало й питання щодо визначенні розміру її відшкодування.

До того ж, судова колегія зауважує, що кваліфікація захисником в резолютивній частині апеляційної скарги не оспорена, а останній лише просив пом`якшити призначене ОСОБА_8 покарання.

Більш того, колегія суддів наголошує на тому, що кожному пересічному громадянину достеменно відомо, що загальна вартість планшету та фотоапарату значно перевищує 0,2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто розмір дрібного викрадення (268,40 грн.), а тому визначення розміру вартості майна, з урахуванням його повернення потерпілому, не впливає на висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у скоєнні передбаченого ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК злочину.

Такі висновки апеляційного суду кореспондуються з позицією Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 вересня 2022 року по справі №760/6513/17 (провадження №51-5496км21).

Таким чином, твердження захисника про те, що суд належним чином не встановив такий елемент складу злочину як розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, що є істотним порушенням і тягне за собою скасування судового рішення через відсутність установленого розміру шкоди, завданої злочином, є неприйнятними.

Посилання захисника на те, що у ОСОБА_8 не було умислу на викрадення майна, колегія суддів вважає способом захисту обвинуваченого, оскільки викладена ОСОБА_8 під час судового розгляду версія подій повністю спростовується поясненнями потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які пояснили, що на момент їх приїзду двері будинку були зачинені, зайшовши до будинку, вони виявили чоловіка, який лежав під ліжком, чоловік мав при собі будівельні рукавички та сумку через плече, також потерпілий та свідки бачили, що фотоапарат та планшет вже перебувають на вулиці під вікном, яке на той момент було відчинене.

Під час допиту в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_9 наполягав на тому, що планшет та фотоапарат завжди зберігались у будинку в комоді, на підвіконні лежали дрібні речі в пакетах.

Звертає на себе увагу й той факт, що згідно протоколу затримання ОСОБА_8 від 16.06.2023 року під час його особистого обшуку у останнього було виявлено пару рукавиць, які були одягнені на кисті рук, сумку через плече, в якій знаходились викрутка та три металеві ключі-шестигранники, розкладний ніж, ліхтарик.

За цих обставин, враховуючи незаконне проникнення ОСОБА_8 до будинку через вікно, яке ним було віджате за допомогою викрутки, яку він мав при собі, що не оспорював обвинувачений в суді першої інстанції, факт перебування останнього під ліжком на момент його виявлення охоронцями та господарем, наявність у нього на руках одягнених рукавиць та металевих ключів, які можуть використовуватися для віджиму чи відкриття вікон, а також беручи до уваги факт знаходження за межами будинку дрібної побутової техніки (фотоапарату та планшету), яка до цього зберігалась у будинку, що було підтверджено потерпілим, судова колегія вважає, що ОСОБА_8 проник до будинку саме з метою заволодіння майном, яке у ньому перебувало, вчинив частину дій з цією метою, а саме: віджав вікно, зайшов до кімнати, перемістив частину майна на вулицю та поклав їх біля вікна, однак не зміг ним заволодіти через приїзд до будинку господаря та охорони.

Отже, правильно проаналізувавши наявні у справі докази в їх сукупності та давши їм належну оцінку, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК кримінального правопорушення, за обставин, зазначених в оскаржуваному вироку. Доводи апеляційної скарги захисника даних висновків суду не спростовують.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_8 покарання, судова колегія виходить з положень ст.ст.50, 65 КК, які судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання були дотримані.

Доводи захисника про необхідність призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.ст.69, 75 КК є неспроможними.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання колегія суддів виходить з наступного.

Регламентовані ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час призначення покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

На переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання відповідає наведеним вимогам закону.

Що стосується доводів захисника про наявні підстави для застосування положень ст.69 КК, то вони є необґрунтованими, оскільки згідно зі ст.69 КК призначення основного покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Однак, як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, обвинувачений свою вину у скоєному злочині не визнав, обставин, які відповідно до положень ст.66 КК пом`якшують покарання обвинуваченому, місцевий суд не встановив, а тому відсутні законні підстави для застосування до ОСОБА_8 положень ст.69 КК.

Безґрунтовними є й доводи захисника про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Аналізуючи зміст ст.75 КК, колегія суддів зауважує, що застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Отже положення ст.75 КК підкреслюють важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

Разом з тим, під час призначення заходу примусу до обвинуваченого ОСОБА_8 суд першої інстанції надав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК віднесено до тяжких злочинів. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченому, суд не встановив.

Районний суд обґрунтовано врахував і дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, які були вчинені аналогічним способом (проникнення до будинку шляхом віджиму вікна), звільнився незадовго до вчинення кримінального правопорушення у вказаному провадженні, що характеризує ОСОБА_8 як особу, схильну до вчинення злочинів.

Також слід зауважити, що ОСОБА_8 офіційно працевлаштований лише з 20.10.2023 року, а на момент вчинення злочину не працював, вчинив замах на тяжкий злочин, використавши при цьому умови воєнного стану та той факт, що власники будинку покинули територію України через військові дії у Запорізькій області.

Вказані обставини свідчать, що призначення ОСОБА_8 покарання за минулі правопорушення не призвело до позитивних змін в особистості обвинуваченого та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що належних висновків обвинувачений для себе не зробив, на шлях виправлення не став та ставати не бажає, а навпаки продовжив свою злочинну діяльність.

Твердження захисника про те, що фактичні воєнні дії на території м.Запоріжжя не проводяться, не впливають на правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 , оскільки диспозицією ч.4 ст.185 КК визначено, зокрема вчинення крадіжки в умовах воєнного стану.

Оскільки Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року на території України з 24.02.2022 року введено воєнний стан, який діє і на теперішній час, тому дії ОСОБА_8 за ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК судом кваліфіковані вірно.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що суд при призначенні покарання не взяв до уваги, що ОСОБА_8 примирився з потерпілим під час судового розгляду, є безпідставним та не відповідає дійсності, оскільки ані під час досудового розслідування, ані під час судового провадження заяв та клопотань про примирення учасниками провадження не заявлялось. Та обставина, що потерпілий пробачив обвинуваченого, не впливає на суспільну небезпеку вчинення обвинуваченим нових корисливих кримінальних правопорушень.

Наявність у обвинуваченого двох неповнолітніх дітей, які при цьому разом з ним не проживають, наявність офіційної роботи, де ОСОБА_8 характеризується позитивно, дружини, а також ряду хронічних захворювань, не можуть бути враховані як підстави для пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання, оскільки обвинувачений належних висновків для себе не зробив, розкаяння не проявив і знову вчинив кримінальне правопорушення у даному провадженні протягом менш ніж півроку після умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за попереднім вироком суду.

На переконання колегії суддів, поведінка обвинуваченого вказує на схильність ОСОБА_8 до вчинення кримінальних правопорушень, демонструє його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Колегія суддів з огляду на зазначені вище обставини вважає, що досягти мети заходу примусу без ізоляції обвинуваченого від суспільства є неможливим. А тому застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК за обставин даної справи буде суперечити загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його основної мети.

Крім того, колегія суддів зважає і на ту обставину, що покарання обвинуваченому призначено в рамках встановленої санкцією ч.4 ст.185 КК межі у мінімальному розмірі, з урахуванням положень ч.3 ст.68 КК.

Відтак, на переконання колегії суддів, у даному конкретному випадку призначене обвинуваченому судом покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тому підстав для застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не вбачається.

Переконливих аргументів, які би доводили явну суворість призначеного ОСОБА_8 за вироком суду покарання, в апеляційній скарзі захисника не наведено.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 07 грудня 2023 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4