КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/393/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 392 ч. 2 КПК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2024 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

при участі :

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

адвоката ОСОБА_8 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні, у режимі відеоконференції, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 23.04.2024 про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 21 червня 2024 року, включно, із визначенням застави у розмірі 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 757 000 гривень.

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Маловисківського районного суду Кіровоградської області перебуває судова справа (обвинувальний акт) про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України/ЄУН 385/1153/22, кримінальне провадження № 0000090 від 13.06.2022/.

У межах даного кримінального провадження, за клопотанням прокурора, судом першої інстанції розглянуто питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 і клопотання прокурора задоволене, однак при цьому визначено обвинуваченому й розмір застави.

Судом встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не перестали існувати і не зменшились у тому обсязі, як їх раніше встановлено: можливість обвинуваченого переховуватись від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Крім того, враховано судом тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, що є особливо тяжким, вчинення умисного вбивство, внаслідок чого спричинено смерть людини.

Також, судом враховано позитивні характеристики обвинуваченого, наявність міцних соціальних зв`язків, чотирьох неповнолітніх дітей на утриманні, наявність постійного місця проживання і роботи (до затримання). Взято судом до уваги і те, що загальний строк тримання обвинуваченого під вартою з 2022 року.

Вказане надало суду підстав до визначення застави у конкретному випадку.

Із судовим рішенням судді не погоджується прокурор, яка просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову, якою задовольнити клопотання прокурора і продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою на 60 днів, але без визначення застави.

Прокурор вказує, що наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, як от можливість обвинуваченого переховуватись від суду, оскільки інкриміноване кримінальне правопорушення передбачає доволі суворе покарання, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Також, прокурор вказує, що у справі наявні дві позовні заяви.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги, думку адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які заперечили апеляційну скаргу, дослідивши виділені матеріали, зваживши доводи апеляційної скарги, колегією суддів зауважується про наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Як встановлено ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При цьому, у відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова №4 від 25.04.2003р. «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства»), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, позицію ЄСПЛ, яка висвітлена в рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України», - суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ «W проти Швейцарії»).

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Вимог закону місцевий суд дотримався.

Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Як вбачається з матеріалів, у суді першої інстанції триває судове слідство у кримінальному провадженні № 0000090 від 13.06.2022 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Згідно із пред`явленим обвинуваченням: ОСОБА_7 , 12.06.2022, виявив, що його дружина ОСОБА_10 проводить дозвілля на греблі штучної водойми у АДРЕСА_1 разом із односельцями ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . На ґрунті раніше виниклих тривалих неприязних відносин із ОСОБА_14 через ревнощі до своєї дружини ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння й реалізуючи виниклий умисел на заподіяння смерті ОСОБА_14 , приїхав на автомобілі ВАЗ 2109, разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_15 , до місця відпочинку своєї дружини та односельців. Впевнившись у перебуванні ОСОБА_14 та ОСОБА_10 наодинці, ОСОБА_7 , взявши із автомобіля заздалегідь підготовленого предмета із колючо-ріжучими властивостями, схожого на ножа, почав наближатись до ОСОБА_14 , який почав тікати, наздогнавши останнього, зі значною силою наніс тому правою рукою за допомогою предмета із колючо-ріжучими властивостями удару в ділянку між 11 та 12 ребрами ліворуч, проникаючого у черевну порожнину з ушкодженням сальника, від чого ОСОБА_14 був позбавлений рухомості та присів на землю. Свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_10 перешкодили подальшим діям ОСОБА_7 , викинувши ніж, та намагались надати ОСОБА_14 допомоги, прохали ОСОБА_7 відвезти потерпілого на своєму автомобілі до лікувального закладу, що було ігноровано ОСОБА_7 , який спостерігав на спроби свідків надати ОСОБА_14 медичну допомогу. У подальшому, ОСОБА_14 , на автомобілі свідка ОСОБА_16 , доставлений до лікувального закладу, але, незважаючи на перебування ОСОБА_14 на лікуванні з 12.06.2022 по 30.06.2022, він помер у реанімаційному відділенні лікарні. Тілесні ушкодження, спричинені ОСОБА_14 ОСОБА_7 , - перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті ОСОБА_14 .

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

Наслідки від вчинення кримінального правопорушення тяжкі і непоправні, настала смерть людини, дії обвинуваченого, що інкриміновані йому вчиненням, посягають на найвищу цінність життя людини; злочин інкримінується вчиненням при наявності обтяжуючих обставин. Посткримінальна поведінка обвинуваченого після вчинення злочину, у якому він обвинувачується, відповідно до наданих матеріалів,вказує на те, що обвинувачений не намагався надати допомогу ОСОБА_14 , а навпаки ігнорував прохання свідків відвезти потерпілого, який стікав кров`ю, до лікарні з метою надання йому допомоги, хоча мав таку змогу.

Також, відповідно до ст. 178 КПК України, враховуються й наступні обставини.

Обвинувачений ОСОБА_7 має місце реєстрації проживання та проживання, до затримання працевлаштований, одружений, має утриманців (четверо дітей, з яких двоє неповнолітніх, двоє малолітніх), характеризований позитивно, не судимий.

В цілому, можливо стверджувати, що обвинувачений має сталі соціальні зв`язки.

Однак, колегія суддів вважає наявними ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які не перестали існувати.

Зважаючи на тяжкість інкримінованих злочинів, розуміючи, яка міра покарання загрожуватиме йому у разі визнання винуватим (зокрема тривале позбавлення волі), обвинувачений ОСОБА_7 може залишити місце свого проживання, чинити спроби переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за вчинення злочинів (в тому числі виїхати на тимчасово непідконтрольній території держави, а також спробувати залишити країну, адже наявність на утриманні чотирьох дітей формально дозволяє це зробити).

У зв`язку із тим, що, незважаючи на вжиті органом досудового розслідування заходи, місцезнаходження знаряддя вчинення злочину предмета із колючо-ріжучими властивостями, який має значення для даного кримінального провадження, так і не встановлено, об`єктивно можливо стверджувати, що обвинувачений ОСОБА_7 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Наразі більш м`які запобіжні заходи, зазначені у ст. 176 КПК України, не зможуть забезпечити належне виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, також запобігти встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При вирішенні питання продовження строку дії стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом взято до уваги всі обставини і можливі ризики.

Щодо обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині визначення застави обвинуваченому.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: п. 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Разом із тим, суд першої інстанції, пославшись на диспозитивність суду щодо визначення застави, дискреції при оцінці необхідності та можливості визначення застави, прийшов до висновку, беручи характеристики особи обвинуваченого, його майновий стан і обставини, передбачені ст. 178 КПК України, визначити ОСОБА_7 заставу у розмірах, передбачених п.3) ч. 5 ст. 182 КПК України, - 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Зважаючи на встановлені обставини, особу обвинуваченого, тривалість тримання під вартою, колегія суддів вважає обґрунтованим рішення суду про можливість визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу.

Отже, підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції не віднайдені.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 23.04.2024 про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 21 червня 2024 року, включно, із визначенням застави у розмірі 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 757 000 гривень, залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4