Провадження № 11-кп/4823/379/24
Категорія - ч.4 ст.185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№0004142 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 січня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , вдівець, має на утриманні неповнолітню дитину та матір-пенсіонерку, 1951 року народження, яка є особою з інвалідністю І групи, освіта професійно-технічна, не працює, раніше судимий: 14.02.2023 Деснянським районним судом м. Чернігова за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки:

засуджений за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.02.2023 та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку суду до виконання.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 не застосовувався.

Вироком місцевого суду встановлено, що 02 жовтня 2023 року, в період часу з 19:35 год по 19:45 год, ОСОБА_8 , перебуваючи в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в умовах воєнного стану, повторно, шляхом вільного доступу, з полиці даного магазину таємно викрав дві банки розчинної кави «Jacobs monarch», вагою 95 г кожна, на загальну суму 840 грн, що належить ТОВ «Альянс-Маркет».

20 жовтня 2023 року, в період часу з 16:10 год по 16:20 год, ОСОБА_8 , перебуваючи в приміщенні магазину «Союз», за вищевказаною адресою, в умовах воєнного стану, повторно, шляхом вільного доступу, з полиці даного магазину таємно викрав 4 палки ковбаси «Салямі Вікторія», вартістю 516,09 грн, та ковбасу «Салямі Карпатська», вартістю 107,39 грн, чим спричинив ТОВ «Альянс-Маркет» матеріальну шкоду на загальну суму 623,48 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок місцевого суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування скарги послався на те, що зважаючи на наявність у нього тяжких захворювань, а також душевних хвилювань і психічних розладів, унаслідок вживання наркотичних засобів, місцевий суд повинен був призначити йому захисника. Проте, суд цього не зробив, чим порушив право ОСОБА_8 на захист.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; думку прокурора, котрий просив вирок місцевого суду залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

За змістом ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, оскаржуване судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Мотивуючи доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, суд першої інстанції послався у вироку на те, що обвинувачений повністю визнав свою провину та підтвердив обставини скоєних ним злочинів.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадків, передбачених частиною третьою статті 323 та статтею 381 цього Кодексу.

Повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч.3 ст.349 КК України.

Така правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 02 лютого 2021 року (справа №640/4713/19).

Крім того, відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі №521/11693/16-к, щодо застосування ч.3 ст.349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст.91 КПК України. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст.349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, встановивши факт визнання обвинуваченим ОСОБА_8 своєї вини у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України, та обговоривши питання щодо визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження, ухвалив провести розгляд кримінального провадження згідно з положеннями ч.3 ст.349 КПК України.

З журналу судового засідання від 24.01.2024 та відеозапису вказаного судового засідання слідує, що обвинувачений ОСОБА_8 був допитаний у судовому засіданні головуючим суддею, надав пояснення щодо обставин вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України, та провину у їх скоєнні визнав у повному обсязі.

Надалі, на пропозицію головуючого судді поставити обвинуваченому запитання з приводу обставин вчинення ним злочину, таким правом скористався прокурор.

Після чого, головуючий суддя повторно спитав в обвинуваченого ОСОБА_8 , чи правильно все зазначено в обвинувальному акті, на що останній повторно підтвердив свою провину у вчинені кримінальних правопорушень та щиро каявся.

Усі наведені вище обставини, в своїй сукупності, беззаперечно свідчать, що місцевий суд у повній мірі дотримався процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК.

Стосовно доводів апелянта про порушення його права на захист під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, оскільки судом не було призначено йому захисника, так як через душевні хвилювання, малограмотність та незадовільний стан здоров`я ОСОБА_8 не розумів обставини справи, колегія суддів зазначає наступне.

Частина 3, пункт c), статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є особливим аспектом права на справедливий судовий розгляд, який гарантує, аби провадження проти обвинуваченого не здійснювалось без його належного представництва з метою захисту. Цей пункт передбачає три окремі права: право захищати себе особисто, право використовувати допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, і право одержувати допомогу захисника безоплатно.

Згідно з практики Європейського суду з прав людини умови застосування частини 3, пункт c), статті 6 протягом стадії, що передує судовому розгляду, наприклад, протягом досудового слідства, залежать від особливостей провадження і обставин справи. Право на захист зазвичай вимагає, аби обвинувачений міг скористатись допомогою захисника, починаючи з найперших стадій допиту. Водночас, у кожному випадку необхідно встановити, чи з огляду на провадження в цілому дане обмеження позбавило обвинуваченого справедливого судового розгляду (Brennan проти Сполученого Королівства, § 45; Berlinski проти Польщі, § 75).

У положеннях ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, серед іншого, право мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

За змістом п.3 ч.2 ст.52 КПК України, у кримінальному провадженні обов`язкова участь захисника забезпечується щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, з моменту встановлення наявності цих вад.

Як випливає із законодавчих положень, під особами, які через свої фізичні або психічні вади не можуть самі реалізувати право на захист, необхідно розуміти, зокрема, осіб з істотними дефектами мови, зору, слуху тощо, а також осіб, які хоча і визнані осудними, але мають психічні вади, що перешкоджають самостійно захищатися від обвинувачення.

Проте в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не наводить аргументів, які б свідчили про наявність у нього саме істотних вад, і не зазначає, яким чином поведінкові розлади, відображені у медичній довідці при формулюванні діагнозу, перешкодили йому самостійно захищатися від обвинувачення в суді першої інстанції.

З урахуванням поведінки ОСОБА_8 на момент вчинення злочину та розгляду кримінального провадження у суді, відсутні дані щодо його неосудності, стану психічного та фізичного здоров`я останнього, які мають підстави для обов`язкової участі захисника, визначені у ст.52 КПК України.

Аналогічна позиція викладена в правому висновку, який міститься у Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 квітня 2019 року (51-7003кмо18) та в якому зазначено, що самі собою факти перебування осіб на спеціальних обліках й на стаціонарному лікуванні з діагнозом «розлади психіки та поведінки внаслідок вживання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» не можуть автоматично свідчити про нездатність обвинуваченого (засудженого) через фізичні чи психічні вади повною мірою реалізувати свої права, а отже, і про обов`язковість участі захисника в аспекті п.3 ч.2 ст.52 КПК. При здійсненні судового провадження питання про залучення захисника необхідно вирішувати виходячи з конкретних обставин справи з урахуванням установлених характеру розладів, психічного або соматичного стану здоров`я особи, особливостей її поведінки, стилю комунікації з оточуючими тощо.

З огляду на викладене, наявність зазначеного діагнозу у ОСОБА_8 , за відсутності установлених конкретних ознак хворобливого стану психіки, який ускладнює повноцінно брати йому участь у судовому засіданні й захищатися від пред`явленого обвинувачення, не є такими обставинами, що вимагають обов`язкової участі захисника в аспекті п.3 ч.2 ст.52 КПК України.

Тому посилання апелянта на підстави порушення його права на захист, не є безумовними обставинами, які свідчать про обов`язковість участі захисника у кримінальному провадженні.

Разом з тим, місцевим судом під час розгляду кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_8 було роз`яснено його процесуальні права, у тому числі й право мати захисника під час судового розгляду.

Тобто, всупереч доводів апелянта, колегія суддів вважає, що підтвердження обвинуваченим розуміння роз`яснених йому процесуальних прав, а також того, у чому його обвинувачують, надавали суду першої інстанції можливість провести судовий розгляд у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України.

Отже, на переконання колегії суддів, посилання ОСОБА_8 на порушення його права на захист можуть свідчити лише про його незгоду з призначеним судом покаранням, а тому є неспроможними, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Згідно положень ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінального правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 міру покарання, місцевий суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, кількість та вартість викраденого; ставлення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який раніше неодноразово судимий, вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку; на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину та матір-пенсіонерку, яка є особою з інвалідністю 1 групи; незадовільний стан його здоров`я; обставини, які пом`якшують покарання - щире каяттям та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, добровільне відшкодування завданої шкоди; відсутність обставин, які обтяжують покарання; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання саме у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч.4 ст.185 КК України, з урахуванням вимог ч.1 ст.71 КК України при визначенні остаточного покарання, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Порушень місцевим судом під час розгляду кримінального провадження вимог кримінального та кримінального процесуального закону, які б були підставою для зміни або скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 січня 2024 року щодо нього - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4