Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

3 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції з використанням телекомунікаційної платформи "EasyCon" кримінальне провадження № 0002647 щодо застосування примусових заходів медичного характеру до

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Біла Церква Київської області, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2023 року,

у с т а н о в и л а :

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.12.2023 до Дідковського застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

В апеляційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції змінити і виключити з мотивувальної частини ухвали посилання на умисел, мотив та мету ОСОБА_7 при вчиненні суспільно небезпечного діяння, яке має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає, що відповідно до ч.1 ст.503, ч.1 ст.505 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності, і під час досудового розслідування у такому кримінальному провадженні встановлюються, серед іншого, час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення.

Неосудною є особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. І з огляду на положення ст.ст.23, 24 КК України, якими дається визначення понять "вина" та "умисел", а також теоретичне визначення понять "мотив" і "мета", вказані елементи суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення можуть мати місце лише тоді, коли особа здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними.

З висновку судово-психіатричної експертизи № 336 від 24.07.2023 вбачається, що ОСОБА_7 під час вчинення інкримінованих йому дій страждав на органічне ураження головного мозку (ВІЛ-інфекція, церебральний токсоплазмоз) з інтелектуально-мнестичним зниженням та вираженими емоційно-вольовими розладами і не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Однак суд не врахував, що здатність особи усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними є невід`ємною ознакою, що характеризує суб`єкт злочину лише за критерієм осудності, а тому, викладаючи в ухвалі обставини вчинення суспільно небезпечного діяння, визнані доведеним, в частині наявності умислу, мети і мотиву, неправильно застосував закону України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; доводи захисника, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора; провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити, з таких підстав.

Як встановив суд, 29 травня 2023 року о 19 годині 19 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , на столі в кімнаті охоронника виявив мобільні телефони "Samsung Gаlaxy M12" та "Xiaomi Redmi 9A", які належали ОСОБА_9 . В цей час у ОСОБА_7 виник умисел на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій противоправний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, в умовах воєнного стану, таємно від оточуючих, шляхом вільного доступу, викрав мобільний телефон "Samsung Gаlaxy M12" вартістю 3 450 грн та мобільний телефон "Xiaomi Redmi 9A" вартістю 2 287 грн 50 коп.

В подальшому ОСОБА_7 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 майнової шкоди на загальну суму 5737 грн. 50 коп.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 у стані неосудності суспільно небезпечного діяння, яке передбачене ч.4 ст.185 КК України, - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються сукупністю наявних у ньому доказів, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються, як і обґрунтованість застосування примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування ухвали, колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, доводи прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, яке виразилось у посиланні на наявність у ОСОБА_7 умислу, мотиву та мети при вчиненні ним суспільно небезпечного діяння, є слушними.

Осудність є однією із загальних ознак суб`єкта кримінального правопорушення, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з визначених критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій (бездіяльності) і керувати ними.

Неосудна особа позбавлена такої здатності внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.

Виходячи з положень ст.ст.23, 24 КК України, умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.

Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного кримінального правопорушення, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки.

Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Отже, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.

Мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.

Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа не здатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 336 від 24.07.2023 ОСОБА_7 під час вчинення інкримінованих йому дій і на даний час страждав та страждає на органічне ураження головного мозку (ВІЛ-інфекція, церебральний токсоплазмоз) з інтелектуально-мнестичним зниженням та вираженими емоційно-вольовими розладами (МКХ-10; F 07.80). ОСОБА_7 під час вчинення інкримінованих йому дій і на даний час не міг і не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

З таким станом, який є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст.24 КК України, а також мети і мотиву як елементів суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення.

Тому висновки суду, що ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, вчинив інкриміноване йому суспільно небезпечне діяння, не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону України про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, що беззаперечно, є свідченням його неправильного застосування.

Колегія суддів звертає увагу, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру гарантує захист прав, свобод та законних інтересів осіб з психічними розладами, тому розгляд таких проваджень має спеціальну процедуру.

Зокрема, ст.505 КПК України передбачено, що обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному проваджені є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння; вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою. При цьому також встановлюються й інші обставини, зокрема, інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, характер і розмір завданої шкоди, тощо.

Тобто предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел та його ознаки є елементами суб`єктивної сторони саме кримінального правопорушення та встановлюються лише щодо осудної особи, на що суд першої інстанцій увагу не звернув.

Згідно з ст.409 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Тому відповідно до вимог ст.ст.408, 413 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, є підставою для зміни ухвали суду першої інстанції шляхом виключення з її мотивувальної частини посилання на наявність у ОСОБА_7 умислу, мотиву та мети при вчиненні суспільно небезпечного діяння і задоволення апеляційної скарги прокурора.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2023 року щодо ОСОБА_7 змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на наявність у ОСОБА_7 умислу, мотиву та мети при вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

У решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3