Справа № 204/6283/22
Провадження № 1-кп/204/247/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження № 0000188 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 серпня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 заявив клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування заявленого клопотання зазначив, що необхідність продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлюється наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливості переховуватись від суду свідчить те, що ОСОБА_3 розуміє тяжкість та невідворотність покарання, оскільки обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання до 15 років позбавлення волі. Також, необхідно врахувати, що ОСОБА_3 вчинив злочин під час дії воєнного стану в Україні та на користь держави-агресора РФ, в ході свої злочинної діяльності налагодив зв?язки із громадянами РФ, має проросійські погляди, не визнає діючої влади в Україні, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що він може виїхати за межі території України або на тимчасово окуповану територію України. При цьому, невідворотність покарання за вчинення особливо тяжкого злочину вже саме по собі є підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватися від суду. Про наявність ризику передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, обґрунтовується тим, що СВ УСБУ в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000503 від 19 вересня 2023 року за ч. 2 ст. 361 КК України за фактом того, що ОСОБА_3 за попередньою змовою з ОСОБА_9 та іншими невстановленими особами здійснили несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж з метою знищення, підробки, спотворення змісту інформації, що оброблюється та передається у таких системах та мережах, а саме за допомогою месенджеру «Viber» у мережі оператора телекомунікаційних послуг ТОВ «лайфселл». Згідно з відповідно СВ УСБУ в Дніпропетровській області, що надійшла до суду за вх. № 15559 від 15 травня 2024 року на виконання ухвали, вбачається, що на даний час проведено низку слідчих дій спрямованих на встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення. Так, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000629 від 27 березня 2024 року проведено детальний огляд інформації, вилученої в ході проведення тимчасового доступу до інформації оператора мобільного зв`язку ТОВ «Лайфселл». В ході огляду інформації встановлено, що 06 травня 2022 року сім картка мобільного оператора «Лайфселл» з номером НОМЕР_1 перевипущена та активована в мобільному терміналі, який має ІМЕІ НОМЕР_2 , тобто не підлягає ідентифікації. У подальшому вказана відновлена картка мобільного оператора 01 червня 2022 року знову зафіксована в мережі, що надало змогу власнику цього терміналу отримати доступ до акаунтів месенджерів «Telegram», «Viber» та «WhatsApp» тощо. Крім того, 26 квітня 2024 року проведено тимчасовий доступ до документів, які перебували у розпорядженні ТСЦ № 1249 та встановлено, що водійське посвідчення серії НОМЕР_3 , яке надавалося для ідентифікації особи при перевипуску сім карти мобільного оператора «Лайфселл» з номером НОМЕР_1 , оформлено на ОСОБА_9 . Таким чином встановлено, що саме ОСОБА_9 06 травня 2022 року отримав сім карту оператора телекомунікаційних послуг ТОВ «лайфселл» НОМЕР_1 , до якої прив`язано акант у месенджері «Viber», що дає змогу ОСОБА_9 та ОСОБА_3 дистанційно видалити/змінити інформацію, а саме повідомлення у месенджері «Viber», які зберігаються на серверах даної компанії. Даний ризик значно підвищився, оскільки за клопотанням сторони захисту, судом наразі витребовується інформація, що зберігається на серверах компанії у Нідерландах, саме щодо переписки обвинуваченого у месенджері «Viber». Наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, обґрунтовується фактом того, що ОСОБА_3 обвинувачується у державній зраді, тобто наданні представникам іноземної держави допомоги у проведенні підривної діяльності проти України. Зважаючи на те, що на цей час триває повномасштабне вторгнення РФ на територію України, оперативні задуми представників держави агресора щодо проведення підривної діяльності не реалізовані, є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_3 продовжить співпрацю із представниками іноземної держави щодо надання останнім допомоги у проведенні підривної діяльності проти України, у тому числі щодо надання інформації через інтернет месенджери.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора. Суду пояснила, що прокурор зазначає про наявність ризиків, які не зменшились, однак судом вже зазначалось, що ризик п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України є недоведеним. У прокурора є зобов`язання доведення наявності ризиків. Щодо переховування, можливо зазначити що її підзахисний їздив до РФ ще до початку вторгення, оскільки там проживає його батько і поїздки не носили криміногенного направлення. На даний час її підзахисний не взмозі виїзду із країни. Будучи на волі, ОСОБА_3 жодним чином не порушив вимоги, які були на нього покладені. У ОСОБА_3 є сталі сімейні зв`язки. Окрім цього, прокурор зазначає, що син підзахисного отримав дублікат картки мобільного оператора, однак жодних підтверджень цьому прокурором надано не було. Матеріали, на які посилається прокурор, не доводять винуватості її підзахисного або ж інших осіб. Коли виготовлявся дублікат сім картки, то її підзахисний був в ДУВП № 4, та не мав контактів ні з ким. Прокурор посилається на конкретні матеріали слідчих та процесуальних дій, однак якщо є такі документи, то чому вони не були долучені до матеріалів клопотання. Жодних підтверджень того, що її підзахисний має схильність до вчинення кримінальних правопорушень надано не було, він раніше до жодного із видів відповідальності не притягнувався і нічого не може свідчити про наявність цього. Прошу відмовити в задоволенні клопотання прокурора та визначити заставу відносно її підзахисного.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_6 пітримав доводи адвоката ОСОБА_5 . Окремо пояснив, що на даний час жоден із чоловіків віком з 18 років не взмозі перетнути державний кордон України. Таким чином, його підзахисний не буде мати змоги перетнути кордон України та переховуватись від суду. Клопотання прокурора не підтверджено жодними доказами.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_8 підтримала думку інших захисників. Вважала, що в задоволенні клопотання прокурора необхідно відмовити та змінити запобіжний захід її підзахисному.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_10 підтримав думку захисників.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 підтримав думку своїх захисників.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надане суду клопотання, заперечення та матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 176, ч. 1 ст. 183 КПК України одним із видів запобіжних заходів є тримання під вартою. Цей запобіжний захід є винятковим та застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 КПК України.

У частині 1 ст. 197 КПК України визначено, що строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Судом встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2024 року було частково задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_3 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 30 діб, а саме до 26 травня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

Підставою для продовження застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стало наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання встановленим ризикам.

Частиною 1 ст. 335 КПК України визначено, що під час судового розгляду за клопотанням сторони обвинувачення або захисту суд має право своєю ухвалою змінити, скасувати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Враховуючи положення ч. 3, 4, 5 ст. 199 КПК України, а також стадію кримінального провадження, суд зобов`язаний розглянути клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, та встановити, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ст. 177 КПК України.

При розгляді клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , судом оцінюються усі ризики зазначені прокурором у своїх клопотаннях у сукупності.

Суд виходить з вірогідності причетності обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень, вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень.

Оцінюючи ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає, що обвинувачений може переховуватися від суду, окрім цього існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, може вдатися до відповідних дій.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 111 КК України, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_3 , є тяжкими кримінальними правопорушення та, відповідно, передбачають призначення покарання у вигляді: позбавлення волі на строк від трьох до семи років та від дванадцяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна. Вказане покарання, в разі визнання ОСОБА_3 винуватим, повинне бути призначене до реального відбування без можливості застосування правил ст. 75 КК України, що в сукупності з іншими обставинами може свідчити про існування мотивів та підстав для обвинуваченого переховуватись від суду. Така правова позиція відповідає практиці ЄСПЛ. Зокрема в рішенні від 26 червня 2001 року у справі «Іlijkov v. Bulgaria» (§ 80, заява № 33977/96) суд зазначив, що суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника давав уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений.

Разом із цим, обвинувачений, розуміючи складність проведення судового розгляду в умовах дії воєнного стану, усвідомлюючи неможливість повного контролю державною владою кордонів та території України в умовах збройної агресії Російської Федерації проти України та, враховуючи можливо набуті ними зв`язки з представниками іноземної держави, а саме Російської Федерації, може переховуватись від суду, зокрема на території Російської Федерації чи тимчасово окупованих частинах території України, а тому існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд зазначає, що посилання прокурора на вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України під час дії воєнного стану, не може бути взятим судом до уваги, оскільки як вбачається із матеріалів кримінального провадження, а саме витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000092, заява про повідомлення про вчинення кримінального правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення зазначена - 02 грудня 2021 року, що в свою чергу спростовує доводи прокурора викладені у своєму клопотанні в цій частині.

Щодо існування ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України свідчить й отримання невстановленою особою перевипущеної картки мобільного оператора «Лафселл» з номером НОМЕР_1 , оскільки отримання такої картки надає обґрунтовані підстави вважати, що вказана картка могла бути використана невстановленою особою, маючої певний інтерес, як у результаті розгляду даної справи, так й продовження вчинення кримінального правопорушення.

Посилання прокурора у своєму клопотанні щодо отримання перевипущеної картки мобільного оператора «Лафселл» з номером НОМЕР_1 саме ОСОБА_9 , судом не береться до уваги, оскільки суду не було надано будь-яких беззаперечних доказів, як то вироку суду та таке інше.

Про існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливості вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується, суд зазначає наступне.

На користь наявності вказаного ризику свідчить й суть пред`явленого ОСОБА_3 обвинувачення, а саме те, що останній, згідно пред`явленого обвинувачення, на протязі тривалого часу здійснював спілкування з представником іноземної держави та передавав йому відповідну інформацію.

Інші, більш-м`які запобіжні заходи, пов`язані з вільним доступом обвинуваченого до технічних засобів, безпосередніх соціальних контактів з іншими особами, у тому числі з представником іноземної держави, що також може завадити виконанню завдань кримінального провадження на цьому його етапі, ризики чого збільшився у зв`язку із пере випуском та використанням картки на яку накладено арешт.

Здійснення контролю з боку правоохоронних органів за діяльністю ОСОБА_3 щодо використання мобільного телефону, комп`ютера, мережі Інтернет або ж мобільних застосунків є об`єктивно неможливим в умовах більш м`яких запобіжних заходів.

Розглядаючи клопотання сторони захисту про визначення відносно обвинуваченого ОСОБА_3 альтернативного запобіжного заходу, суд зазначає наступне.

Кримінальне процесуальне законодавство не визначає переліку підстав для зміни запобіжного заходу за клопотанням сторони захисту, а ст. 201 КПК України вказує тільки на те, що до клопотання мають бути додані матеріали, якими обґрунтовуються доводи клопотання.

Зміна запобіжного заходу може полягати у зміні виду запобіжного заходу, скасуванні, зміні або покладенні додаткових обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК, чи у зміні способу виконання цих обов`язків.

Зміна запобіжного заходу передбачає виникнення після постановлення ухвали про застосування запобіжного заходу нових обставин, які свідчать про зміну обставин підозри, зміну або зменшення встановлених ризиків та впливають на виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків. Тому суд на підставі наданих сторонами відомостей встановлює наявність нових обставин, які можуть вплинути на застосований до обвинуваченого відповідний захід або його виконання та які виникають у зв`язку з плином часу судового розгляду.

Тому, при розгляді клопотання про зміну запобіжного заходу суд має виходити з того, чи доводить особа, яка подала відповідне клопотання, наявність обставин, які безпосередньо можуть вплинути на висновок про зміну, зменшення встановлених ризиків кримінального провадження.

При цьому, такі обставини мають бути новими, тобто такими, які з`явилися після постановлення попередньої ухвали про продовження запобіжного заходу, але не були відомі суду.

Проаналізувавши клопотання сторони захисту, суд приходить до наступного висновку.

Так, виходячи із заперечень, які були заявлені стороною захисту в судовому засіданні, сторона захисту висловлює незгоду із ухвалою суду про зміну запобіжного заходу та продовження строку дії такого запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , тобто із висновками суду, які були викладені в попередніх ухвалах суду про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У той же час, така незгода не може бути сама по собі підставою для визначення альтернативного запобіжного заходу або ж його зміни, а сторона захисту не була позбавлена права оскаржити відповідні рішення суду до апеляційного суду.

Так, вказані ухвали суду були предметом розгляду Дніпровського апеляційного суду та були залишені без змін. Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду під час перегляду вказаних ухвал суду погодилась із наявністю ризиків такого рівня, які можуть бути нівельовані саме із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Щодо посилання сторони захисту на бездоганну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_3 під час застосування до нього альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, суд зазначає наступне.

Незважаючи на те, що до обвинуваченого ОСОБА_3 було застосовано судом ухвалою суду від 31 серпня 2023 року альтернативний запобіжний захід, стороною обвинувачення було встановлено та доведено наявність ризиків, які стали підставою для зміни запобіжного заходу із застави на тримання під вартою, а тому можливо дійти до обґрунтованого висновку, що запобігти тому рівню ризиків, які існують на сьогодні, може виключно запобіжний захід - тримання під вартою.

Крім того, слід зазначити, що посилання сторони захисту про зменшення ризиків зі спливом часу не можуть бути прийняті до уваги, оскільки сам по собі сплив часу не є беззаперечним чинником, що обумовлює зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а судом має надаватися оцінка усім, без винятку, обставинам, які виникають, існують або змінюються під час судового розгляду.

Окрім цього, ОСОБА_3 , відповідно до пред`яленого останньому обвинувачення, протягом тривалого періоду часу здійснював спілкування із представником іноземної держави, а саме Російської Федерації. Окрім цього, ОСОБА_3 , міг виконувати завдання представника іноземної держави, здійснювати передання інформації про працівників правоохоронних органів, які на момент передання такої інформації працювали на відповідальних посадах в правоохоронних органах, при цьому зазначаючи їх місця проживання та іншої інформації, яка носить особистий характер.

Таким чином, в разі застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 більш м`якого запобіжного заходу, маючи вільний доступ до мобільного телефону, комп`ютерної техніки, мережі Інтеренет та мобільних додатків, може продовжувати вчиняти дії щодо продовження вчинення кримінального правопорушення або ж вчинення нового кримінального правопорушення, що у свою чергу може призвести до розголошення відомостей щодо діючих працівників правоохоронних органів та інших підрозділів правоохоронних органів.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандатри охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летьє проти Франції»).

Крім того, відповідно до уставленої практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Так, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Оскільки, відповідно до ст. 12 КК України ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України, на сьогодні в країні діє воєнний стан та тривають бойові дії, суд вважає, що в такому випадку з урахуванням встановлених ризиків та можливих наслідків, такий запобіжний захід як тримання під вартою, є виправданим.

Між тим, виключно суспільний інтерес, на думку суду, не завжди може превалювати над свободами окремого громадянина, тому суд вирішує питання необхідності та достатності виду та строку запобіжного заходу, виходячи з існуючих ризиків, їх співвідношення та вагомості порівняно з цілями, які можуть бути досягнуті шляхом обмежень прав та свобод окремого громадянина.

При цьому, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого іншого альтернативного запобіжного заходу, суд зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання ОСОБА_3 під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Суд вважає, що обраний та продовжений відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

При цьому, застосований до обвинуваченого запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості інкримінованих діянь, а встановлені ризики є дійсними та триваючими, а тому на даний час виключається можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого суд на даному етапі не встановив.

За таких обставин суд приходить до висновку, що підстави для продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою не відпали, альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати його належну поведінку, а тому дію обраного запобіжного заходу з урахуванням ризиків, встановлених судом слід продовжити на 30 днів.

Тому, беручи до уваги доведеність ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винним у вчиненні кримінальних правопорушень, суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченого з тримання під вартою на інші не пов`язані з триманням під вартою, тому у задоволенні клопотання сторони захисту про визначення альтернативного запобіжного заходу слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 110, 176-178, 183, 369, 371, 372, 376 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 20 червня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

В задоволенні клопотання сторони захисту про визначення альтернативного запобіжного заходу, або ж застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту - відмовити.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4», для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1