Ухвала

Іменем України

24 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 757/27525/23-к

провадження № 51-2149 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року,

встановив:

Як вбачається зі змісту інформації, яка міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень (№757/27525/23-к) :

- ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокатаОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням пристрою електронного контролю або визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави чи комбінованого запобіжного заходу залишено без задоволення;

- ухвалою Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року, якою залишено без задоволення клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокатаОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням пристрою електронного контролю або визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави чи комбінованого запобіжного заходу.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року, ухвалити нове рішення яким клопотання захисника про зміну запобіжного заходу щодо ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі.

Зокрема, на обґрунтування доводів касаційної скарги вказує, що:

- ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року є очевидно необґрунтованою, невмотивованою, порушує презумпцію невинуватості ОСОБА_4 та постановлена поза межами КПК ;

- Київський апеляційний суд в ухвалі від 14 березня 2024 року відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою у зв`язку із неможливістю оскарження такого рішення, всупереч тому, що в ухвалі суду першої інстанції зазначено про можливість такого оскарження;

- у даному випадку можливість оскарження підлягає забезпеченню на підставі ст. 24 КПК, яка його гарантує, з огляду на положення ч. 6 ст. 9 КПК, в яких зазначено, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК;

Ухвала, якою відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту є незаконною, проте Київським апеляційним судом не досліджено мотиви по суті апеляційної скарги (детальний перелік яких наведений у касаційній скарзі).

Враховуючи викладені обставини, захисник зазначає, що відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою, суд апеляційної інстанції порушив право обвинуваченого на справедливий суд, а також не врахував положення КПК в частині застосування загальних засад кримінального провадження, у зв`язку із чим, вважає постановлену ухвалу такою, що прийнята із істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Перевіривши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 424 КПК ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.

Тобто, у даному випадку, предметом перегляду суду касаційної інстанції може бути лише ухвала суду апеляційної інстанції, якою відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника, як така, що може перешкоджати подальшому кримінальному провадженню.

З урахуванням зазначеного, доводи касаційної скарги про незаконність та необґрунтованість ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року, не можуть бути предметом касаційного розгляду та не підлягають перевірці у касаційному порядку.

Таким чином, вимоги захисника щодо необхідності скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року та задоволення клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу у порядку ст. 201 КПК України не підлягають вирішенню у касаційному порядку.

При цьому, надаючи оцінку твердженням захисника щодо незаконності ухвали Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року, якою відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою, колегія суддів зазначає таке.

Згідно положень п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, зазначена норма гарантує право на касаційне оскарження судового рішення тільки у випадках, прямо визначених законом.

Положеннями ч. 2 ст. 424 КПК України, визначено вичерпний перелік рішень, які підлягають оскарженню у касаційному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Положеннями ст. 24 КПК встановлено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК.

Згідно з положеннями ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В офіційному тлумаченні ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом.

Положеннями статті 201 КПК України врегульовано питання подання та розгляду клопотання підозрюваного, обвинуваченого про зміну запобіжного заходу.

Як вбачається зі змісту касаційної скарги та інформації, яка міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, до Шевченківського районного суду міста Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000039 від 03.03.2022, та ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2023 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111; ч. 3 ст. 255; ч. 1 ст. 263; ч. 1 ст. 263; ч. 5 ст. 407; ч. 4 ст. 410; ч. 4 ст. 410 КК України, призначено до судового розгляду.

При цьому, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року, клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокатаОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням пристрою електронного контролю або визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави чи комбінованого запобіжного заходу залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 оскаржив його в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 КПК України, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених ст. 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

У абзаці 2 частини 2 статті 392 КПК України чітко визначено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Проте, ухвала суду за результатами розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням пристрою електронного контролю або визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави чи комбінованого запобіжного заходу не входить до зазначеного переліку.

З огляду на зазначене, у даному випадку до застосування підлягає абзац 1 частини 2 статті 392 КПК України, відповідно до якого, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

З огляду на те, що захисником обвинуваченого ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу на ухвалу суду, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення, яке вирішує кримінальне провадження по суті, і така ухвала не стосується випадків, передбачених абз. 2 ч. 2 ст. 397 КПК України, з урахуванням зазначених вище положень КПК, вказана ухвала не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394 цього Кодексу.

Суддя суду апеляційної інстанції, перевіряючи апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_4 , дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначена ухвала суду першої інстанції не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку, у зв`язку з чим постановив ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

При цьому, твердження захисника щодо постановлення Шевченківським районним судом м. Києва ухвали від 07 березня 2024 року поза межами КПК та необхідність застосування загальних засад кримінального провадження у даному випадку, є неспроможними, з огляду на наступне.

За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України, загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу, застосовуються у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження.

Як вказано вище, порядок розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу, порядок оскарження судового рішення за наслідками такого розгляду у повній мірі врегульований положеннями ст. 201, 392 КПК України, а сама лише відмова у задоволенні такого клопотання не свідчить про прийняття рішення поза межами кримінального процесуального закону.

Таким чином, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право на звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження. Водночас, у даному випадку можливість оскарження судового рішення, постановленого під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішеньпрямо не передбачена положеннями ст. 201, 392 КПК України, у зв`язку із чим, таке рішення окремому оскарженню не підлягає.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відмова суду апеляційної інстанції у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із поданням апеляційної скарги на судове рішення, оскарження якого законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, та, з огляду на положення, передбачені ч. 6 ст. 9 КПК, не свідчить про порушення загальних засад кримінального провадження.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року, зазначивши, що відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК такі ухвали окремому оскарженню не підлягають, діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

З огляду на вказане, інші доводи касаційної скарги у частині відмови у відкритті провадження судом апеляційної інстанції та неврахуванні зазначення можливості такого оскарження в ухвалі суду першої інстанції, не спростовують законність, обґрунтованість та вмотивованість рішення суду апеляційної інстанції.

Таким чином, за результатом перевірки доводів захисника обвинуваченого ОСОБА_4 щодо оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року про відмову у відкритті провадження, колегія суддів не встановила підстав, які б свідчили про можливість задоволення касаційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі наведеного, керуючись пунктом 2 частиною 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3