провадження № 51-3378км23
11 жовтня 2023 року Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, згідно зі ст. 89 Кримінального кодексу України(далі - КК) раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК.
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2022 року ОСОБА_4 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Цей вирок було залишено без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року.

ОСОБА_4 засуджено за те, що 12 квітня 2021 року приблизно о 21:00, перебуваючи біля під`їзду № 5 будинку АДРЕСА_1 , використовуючи розкладний ніж, скоїв незакінчений замах на вбивство ОСОБА_6 , однак не довів свого умислу до кінця з причин, що не залежали від його волі, не вчинивши усіх дій, які вважав необхідними, для доведення злочину до кінця.

Події того вечора детально викладені у вироку суду, ухвалі суду апеляційної інстанції та постанові Верховного Суду. Суть їх полягає в тому, що засуджений ОСОБА_4 і потерпіла ОСОБА_6 провели в той вечір певний час разом. Зрештою під час прогулянки по вулиці ОСОБА_4 запропонував ОСОБА_6 (повторно в цей вечір) почати спільно проживати, але остання від цієї пропозиції (повторно) відмовилась та захотіла припинити спілкування. Її відповідь дуже обурила ОСОБА_4 , у зв`язку з чим у нього виник умисел на позбавлення життя ОСОБА_6 . Далі ОСОБА_4 , перебуваючи біля потерпілої на відстані витягнутої руки, із зовнішньої правої кишені своєї куртки дістав розкладний ніж, який тримав при собі, та, утримуючи його у своїй правій руці, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки й бажаючи їх настання, цілеспрямовано використовуючи ніж, завдав двох ударів у ділянку шиї потерпілої з правого боку, а саме у місце, де розташовані життєво важливі органи. Нанесені тілесні ушкодження не виявилися смертельними і за висновком експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Суть доводів захисника зводилася до того, що засуджений не мав прямого умислу на вбивство, оскільки після нанесення тілесних ушкоджень він мав час і можливість, щоб довести такий умисел (якщо б він був) до кінця. Отже, на думку захисника, оскільки засуджений діяв з непрямим умислом, його дії слід кваліфікувати за наслідками, що фактично настали.

Більшість суддів колегії, яка здійснювала касаційний перегляд, дійшла висновку, що апеляційний суд не навела переконливого обґрунтування на спростування відповідних доводів сторони захисту.

За результатами касаційного перегляду Верховний Суд ухвалив постанову, якою ухвалу Київського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_4 скасовано й призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Висловлюючи велику повагу суддям, які входили до складу колегії, на жаль, у цій справі не можу погодитися з їх рішенням з підстав, які викладу нижче.

Мотиви окремої думки

На відміну від своїх колег я вважаю, що суди нижчих інстанцій в оскаржених судових рішеннях, які слід оцінювати разом, навели необхідне і достатнє обґрунтування на користь висновку про наявність у ОСОБА_4 саме прямого умислу на вбивство.

Так, у вироку Святошинського районного суду м. Києва з цього приводу йдеться:

«Доводи сторони захисту про те, що після нанесення тілесних ушкоджень обвинувачений та потерпіла деякий час сиділи на лавці, та у ОСОБА_4 було достатньо часу та можливості вбити потерпілу у разі дійсного наміру та остання не відчувала загрозу своєму життю, на допомогу не кликала, суперечать власне показам потерпілої, яка показала, що обвинувачений після нанесення їй тілесних ушкоджень примусово посадив на лавку, де вона фактично стікала кров`ю, оскільки постійно змінювала серветки, але кровотеча не зупинялась. Натомість обвинувачений спостерігав за цим, наказав потерпілій сидіти на лавці, швидку медичну допомогу не викликав. Втекти від обвинуваченого потерпіла змогла лише після того, як вдарила ОСОБА_4 пляшкою від слабоалкогольного напою, який вживала. Потерпіла була дуже схвильована, що, зокрема, підтвердили свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Матеріали провадження не містять обставин, які б давали підстави для висновку, що потерпіла оговорює обвинуваченого. Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 , розуміючи, що наніс удари потерпілій гострим ножем з прикладенням сили в область життєво важливих органів (шию), чим міг заподіяти їй смерть, не викликав швидку медичну допомогу чи поліцію, з метою повідомити про інцидент, а спостерігав, як потерпіла ОСОБА_6 стікає кров`ю, при цьому не даючи їй можливості залишити місце події.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, оскільки наведені вище дії обвинуваченого повністю охоплюються диспозицією ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України».

В ухвалі Київського апеляційного суду зазначено:

«Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 , надаючи пояснення в суді апеляційної інстанції, підтримав апеляційну скаргу свого підзахисного, зважаючи на необхідність узгодження вимог його апеляційної скарги, поданої в інтересах обвинуваченого та вимог апеляційної скарги самого обвинуваченого. Вказав, що дії обвинуваченого суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження мав би перекваліфікувати із замаху на умисне вбивство на легкі тілесні ушкодження (за фактом завданих потерпілій наслідків), чого зроблено не було. Захисник наполягав, що в діях обвинуваченого немає складу кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки обвинувачений, як вважає сторона захисту, мав можливість завдати потерпілій такі тілесні ушкодження, що спричинили б їй смерть, але цього не зробив. Обвинувачений завдав потерпілій лише один удар ножем і знаряддя вчинення злочину не було заздалегідь заготовлено для цього випадку, бо якби обвинувачений мав намір вбити потерпілу, то обрав би іншу річ чи предмет. Захисник також зазначив, що на відсутність наміру в обвинуваченого вбити потерпілу вказує те, що потерпіла, за обставин події, зателефонувавши своїм родичам не висловлювала побоювань, що обвинувачений хоче її вбити, а попросила перекис водню. Свідок ОСОБА_8 , даючи показання в суді першої інстанції, вказав, що обвинувачений не біг за потерпілою, а просто йшов, тобто не хотів її наздогнати, щоб завдати додаткових ушкоджень.

На уточнююче запитання колегії суддів стосовно неузгодженості пояснень захисника із поясненнями обвинуваченого, адже останній пояснив суду, що він взагалі не наносив потерпілій удару ножем, захисник пояснив, що захист відштовхується від обставин справи, оскільки, як зазначає обвинувачений, потерпіла отримала поранення тоді, коли він намагався відібрати в неї ніж, яким вона хотіла себе порізати. Відтак, захисник вважає, що якщо б обвинувачений хотів вбити потерпілу, то він би міг довести до кінця почате ним діяння, а цього не було.

Проаналізувавши зібрані у даному кримінальному провадженні докази, що були досліджені як в суді першої інстанції, так і частина із них у ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що обставини кримінального правопорушення в сукупності з даними про локалізацію та характер заподіяння ушкодження свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_4 , умисно завдаючи потерпілій ОСОБА_6 удару ножем у життєво важливий орган - шию потерпілої, яка цього не очікувала і від раптовості його дій не спроможна була захищатись, усвідомлював, що своїми діями посягає на життя потерпілої ОСОБА_6 і що від них вона може померти.

Тобто указані докази дають підстави стверджувати те, що обвинувачений усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачав настання наслідків у виді смерті потерпілої і бажав настання цих наслідків. Це вказує на те, що обвинувачений діяв із прямим умислом на вбивство потерпілої.

Про направленість умислу обвинуваченого ОСОБА_4 саме на умисне вбивство потерпілої ОСОБА_6 також вказує і його поведінка та дії одразу після заподіяння потерпілій ушкодження, адже обвинувачений ОСОБА_4 , усвідомлюючи вчинені ним дії та знаючи про наслідки у виді небезпечного поранення життєво важливого органу, яке супроводжувалось кровотечею, не намагався надати будь-якої допомоги потерпілій ОСОБА_6 чи викликати їй швидку медичну допомогу, а навпаки змусив потерпілу сидіти на лавці біля під`їзду свого будинку.

Колегія суддів вважає доведеним те, що обвинувачений не вчинив усіх дій, направлених на доведення до кінця свого умислу, оскільки потерпіла застосувала опір діям обвинуваченого, нанесла йому удар пляшкою по голові та втекла.

Колегія суддів вважає, що такі дії потерпілої перебували поза волею обвинуваченого, коли перешкодили йому вчинити усі дії, необхідні для реалізації його умислу та доведення його до кінця.

Колегія суддів вважає доведеною винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки вона підтверджується сукупністю доказів, наявних у матеріалах кримінального провадження та безпосередньо досліджених судом першої інстанції, які узгоджуються між собою та не спростовуються будь-якими іншими належними та допустимими доказами».

Враховуючи, що потерпілу від смерті буквально відділяли лише кілька міліметрів і по суті їй просто пощастило, що завдана рана не виявилася смертельною, дійсно складно говорити, що ОСОБА_4 , який наніс цілеспрямований удар ножем у шию потерпілій, а потім змусив її сидіти поряд із собою та спостерігав, як вона стікає кров`ю, не надаючи жодної допомоги, не мав прямого умислу на вбивство.

Суддя ОСОБА_2