Справа № 466/4456/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1169/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2023 року про продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, запобіжний у виді тримання під вартою без визначення застави, строком на 60 днів до 12 січня 2024 року включно.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, або визначити альтернативу у виді застави в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто не вище 214 720 гривень.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала Шевченківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2023 року є необґрунтованою та винесеною з порушенням норм процесуального права. Зокрема, вказує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України є тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі до шести років. Водночас, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Звертає увагу на вимоги ст. 199 КПК України, відповідно до яких клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, не пізніше, ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Згідно з попередньою ухвалою строк тримання під вартою встановлений до 16 листопада 2023 року, а клопотання прокурора подане до суду 13 листопада 2023 року, тобто всупереч вимог ч. 1 ст. 199 КК України.

Крім цього, у клопотанні прокурора жодним чином не вказано про обставини, які б вказували на те, що ризики не зменшились та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу. Таким чином, на думку апелянта, стороною обвинувачення не дотримано вимог, встановлених до клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, визначених ст. 199 КПК України.

При цьому суд не розглянув можливості застосування щодо ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу чи можливості визначення альтернативи у виді застави у визначеному КПК України розмірі.

Апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 не містить клопотання про її розгляд за участю сторін, а тому така підлягає розгляду в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 422-1 КПК України, тобто без участі сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Шевченківського районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження №0000185 від 29 березня 2021 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

У межах цього кримінального провадження ухвалою слідчого судді від 28 квітня 2021 року до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 168 160 гривень.

У зв`язку з внесенням застави, ОСОБА_7 був звільнений з-під варти, втім, через порушення покладених на нього обов`язків, він був оголошений у розшук та ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова надано дозвіл на затримання обвинуваченого ОСОБА_7 з метою його приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 28 серпня 2023 року обвинуваченому ОСОБА_7 змінено запобіжний захід на тримання під вартою строком на 60 днів до 16 листопада 2023 року включно. Заставу, внесену громадянином ОСОБА_8 за обвинуваченого ОСОБА_7 звернуто в дохід держави.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення злочину, який згідно зі ст. 12 КК України відноситься до тяжких. Крім цього, враховано, що ОСОБА_7 порушив обраний щодо нього альтернативний запобіжний захід у виді застави, тривалий час перебував у розшуку. Також враховано особу обвинуваченого, який ніде не працевлаштований, на утриманні неповнолітніх дітей та батьків похилого віку не має, тобто у нього відсутні місці соціальні зв`язки; його стан здоров`я.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_7 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема у виді домашнього арешту, про що просить захисник, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторонами не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Безпідставним є і покликання захисника на недотримання прокурором вимог ч. 1 ст. 199 КПК України, оскільки клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 було подане 13 листопада 2023 року, тоді як строк тримання під вартою мав закінчитися 16 листопада 2023 року. Так, згідно з ч. 7 ст. 115 КПК України при обчисленні процесуального строку в нього включаються вихідні і святкові дні, а при обчисленні строку годинами - і неробочий час. З огляду на те, що 12 листопада 2023 року (день, коли прокурор мав звернутися з клопотанням) припадає на неділю, тобто вихідний день, останній був позбавлений можливості подати відповідне клопотання. Наведене не може бути підставою для скасування оскарженої ухвали.

Не ґрунтується на матеріалах справи і покликання захисника на необхідність визначення ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Так, згідно з п. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею.

З огляду на те, що у межах цього кримінального провадження до ОСОБА_7 вже застосовувався запобіжний захід у вигляді застави, який був порушений останнім, обвинувачений тривалий час перебував у розшуку, колегія суддів вважає, що визначення останньому запобіжного заходу у виді застави є недоцільним.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, зокрема запобіжні заходи у вигляді застави чи домашнього арешту, не можуть на цьому етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені захисником у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскарженого рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2023 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4