провадження 1-кп/336/637/2024
ВИРОК

іменем України

30 січня 2024 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 00000176 від 11.10.2023 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, який має середню спеціальну освіту, який проходить військову службу за мобілізацією на посаді навідника-оператора ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «старший солдат», раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 242 від 21.08.2023 старшого солдата військової служби за мобілізацією ОСОБА_4 призначено на посаду навідника-оператора ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 .

Указом Президента України та Верховного головнокомандувача Збройних сил України ОСОБА_6 від 24.02.2022 № 64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ введено воєнний стан на всій території України.

B подальшому, відповідними Указами Президента України ОСОБА_6 , правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, старший солдат ОСОБА_4 , згідно з вимогами ст.ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст.ст. 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 6 будівництва Збройних Сил України, єдиноначальність є одним із принципів і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази, забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Командир (начальник) має право віддавати підлеглому накази, а підлеглий зобов`язаний їх виконати сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Статтями 29, 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Статтею 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил також передбачено, що за своїми військовими званнями начальниками є військовослужбовці молодшого офіцерського складу - для військовослужбовців молодшого сержантського і старшинського складу однієї з ними військової частини та військовослужбовців рядового складу.

В свою чергу, старший солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

11 жовтня 2023 року, приблизно о 10 год 30 хв. заступник командира роти з морально-психологічного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_7 , знаходячись в місці тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 на території АДРЕСА_2 , на виконання бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_8 №262/КСП/О від 11.10.2023 надав ОСОБА_4 бойовий наказ щодо посилення групи закріплення та продовження виконання завдань щодо утримання рубежів в районі АДРЕСА_3 .

Після цього старший солдат ОСОБА_4 , в умовах воєнного стану, з прямим умислом та з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби, з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених вище статутних вимог, відкрито відмовитися виконувати наказ начальника.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел старший солдат ОСОБА_4 , в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65 Конституції України ст.ст. 9, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відкрито, у присутності заступника командира роти з морально-психологічного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_7 , який відповідно до вимог ст. ст. 29, 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України є для нього начальником за службовим становищем та військовим званням, та інших військовослужбовців зазначеної військової частини, відкрито відмовився виконувати наказ заступника командира роти з морально-психологічного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_7 , направлений на реалізацію бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_8 №262/КСП/О від 11.10.2023 щодо посилення групи закріплення та продовження виконання завдань щодо утримання рубежів в районі с. Вербове Пологівської територіальної громади Пологівського району Запорізької області, хоча об`єктивно міг та зобов`язаний був виконати цей наказ начальника.

Діяння ОСОБА_4 кваліфікуються за ч. 4 ст. 402 КК України як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

30 січня 2024 року між прокурором Запорізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_9 та обвинуваченим за участі захисника ОСОБА_5 була укладена угода про визнання винуватості відповідно до ст. ст. 468, 472 Кримінального процесуального кодексу України.

В угоді про визнання винуватості сторони виклали формулювання обвинувачення та його правову кваліфікацію за ч. 4 ст. 402 Кримінального кодексу України, які ніким не оспорюються, зазначили істотні для даного кримінального провадження обставини. Згідно з угодою ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у зазначеному кримінальному правопорушенні. В угоді про визнання винуватості сторони також узгодили призначення обвинуваченому покарання за ч. 4 ст. 402 КК України із застосуванням ст. 69 КК України і переходом до більш м`якого покарання, ніж зазначеного у санкції ч. 4 ст. 402 КК України, а саме у виді виді позбавлення волі на строк два роки. З урахуванням того, що обвинувачений є військовослжубовцем відповідно до ст. 62 КК України сторони погоджуються змінити ОСОБА_4 покарання у виді 2 років позбавлення волі на тримання у дисциплінарному батальйоні на той самий строк.

Вказані вид і міра покарання визначені сторонами угоди з врахуванням обставин кримінального провадження, щирого каяття обвинуваченого, його активного сприяння розкриттю злочину, беззастережного визнання винуватості, відомостей про особу обвинуваченого, який раніше не був судимим, відсутності обставин, що обтяжують покарання.

Крім того, в угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`яснені обвинуваченому та його захиснику.

Розглядаючи, в порядку встановленому п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до вимог ст.ст. 468, 469 КПК України у кримінальному провадженні у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена угода про визнання винуватості.

Прокурор та захисник в підготовчому судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди про визнання винуватості дотримані вимоги і правила Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України, не заперечували проти затвердження даної угоди і призначення обвинуваченому узгодженого покарання та інші, передбачені угодою заходи.

Обвинувачений в судовому засіданні також просив суд вказану угоду затвердити, пояснив, що під час укладення угоди діяв добровільно, розуміє свої права та наслідки укладення угоди про визнання винуватості, просив суд затвердити угоду про визнання винуватості судом, дав згоду на застосування узгодженого виду покарання, додавши, що бажає продовжувати військову службу.

Крім того, при вирішенні питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості суд враховує, що злочин, передбачений ч. 4 ст. 402 КК України, у вчиненні якого ОСОБА_4 свою винуватість визнав, відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

В ході судового розгляду встановлено, що укладення угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений повністю усвідомлює зміст укладеної угоди про визнання вини, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, визначені ч. 5 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Крім того, суд бере до уваги той факт, що узгоджені сторонами вид і міра покарання є відповідними ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним, що характеризують особу обвинуваченого, який раніше не судимий, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, є військовослужбовцем, задіяним на захисті Батьківщини.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає визнання вини обвинуваченим, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України суд визнає за обставину, що суттєво пом`якшує покарання обвинуваченому, його бажання брати подальшу участь у відсічі збройної агресії російської федерації, навіть у дисциплінарному батальйоні.

Відповідно до ч. 1. ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості і вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 КК України покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні призначається військовослужбовцям строкової служби, військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, особам офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу, особам офіцерського складу, які проходять військову службу за призовом, військовослужбовцям, призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період, військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (крім військовослужбовців-жінок), на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також якщо суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замінити позбавлення волі на строк не більше двох років триманням у дисциплінарному батальйоні на той самий строк.

За частиною 5 статті 65 КК України у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання винуватості суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Відповідно до ч.1 ст.475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду та призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України, не суперечать інтересам суспільства і не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, фактичні підстави для визнання винуватості наявні, узгоджена міра покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначених положеннями ст. 65 КК України, а тому вважає за можливе затвердити угоду.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди від 30 січня 2024 року про визнання винуватості та призначення обвинуваченому узгодженого сторонами покарання.

Відповідно до ухвали слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2023 року, до обвинуваченого застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, який обчислюється з 11 жовтня 2023 року. Вказаний запобіжний захід був продовжений відповідною ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

За змістом частини 5 статті 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Так одному дню позбавлення волі відповідає один день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців (пп. «а» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України).

На підставі статті 72 КК України необхідно зарахувати попереднє ув`язнення у строк відбуття покарання з розрахунку: один день позбавлення волі за один день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, а саме: з 11.10.2023 року по дату набрання вироку законної сили.

Оскільки призначається покарання у вигляді тримання в дисциплінарному батальйоні, з метою забезпечення виконання вироку на підставі п. 2 ч. 4 ст.374 КПК України, суд вважає за необхідне до набрання вироком законної сили, залишити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся, процесуальній витрати відсутні.

Керуючись вимогами ст.ст. 314, 373, 374, 475 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 30 січня 2024 року, укладену між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 .

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначити йому узгоджене сторонами покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 62 КК України, замінити ОСОБА_4 покарання за вчинення кримінального правопорушення у виді позбавлення волі строком на два роки на тримання у дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців строком на 2 (два) роки.

Початок строку відбування покарання обчислювати з моменту набрання вироком законної сили, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувавши ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, а саме з 11 жовтня 2023 року по день набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід, обраний стосовно ОСОБА_4 у виді тримання під вартою, -до набрання вироком законної сили залишити без змін.

Роз`яснити ОСОБА_4 , що умисне невиконання угоди про визнання винуватості є підставою для притягнення до відповідальності, встановленої законом.

Вирок набирає законної сили через тридцять днів з моменту його проголошення, якщо не буде оскаржений.

Вирок може бути оскаржено з передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України підстав до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - з дня отримання копії вироку.

Суддя ОСОБА_1