Номер провадження: 11-кп/813/2371/23
Справа № 509/1243/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Овідіопольського райсуду Одеської обл. від 18.09.2023, якою під час судового розгляду к/п №0000559 від 06.04.2021 та №00000640 від 05.08.2021 стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тбілісі респ. Грузія, громадянина респ. Грузія, офіційно не працевлаштованого, тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, із визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 18.09.2023 в процесі судового розгляду к/п №0000559 від 06.04.2021 та №00000640 від 05.08.2021 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185; ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185 КК України та ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185 КК України було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 16.11.2023 з утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», із визначенням застави в розмірі 794 500 грн.

Мотивуючи своє рішення, суд зауважив, що в зазначеному кримінальному провадженні існує ризик переховування ОСОБА_6 від суду з огляду на обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, відсутності постійного місця праці та проживання на території України, неодноразового притягнення до кримінальної відповідальності та відсутності соціальних зв`язків у суспільстві.

Орім того, з урахуванням того, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину без застосування насильства, суд дійшов висновку про можливість визначення обвинуваченому застави в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 794 500 грн.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою та зауважив, що він має на утриманні дружину та двох неповнолітніх дітей 2013 та 2019 р.н., має місце постійного проживання в м. Одесі, його родина потребує піклування та утримання.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_6 просить зменшити йому розмір застави до розумної суми.

В судове засідання апеляційного суду учасники провадження не з`явились, не зважаючи на своєчасне та належне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, водночас від прокурора ОСОБА_12 надійшло клопотання про проведення апеляційного розгляду без участі прокурора у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, в якому остання також просила апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін як законну та обґрунтовану.

Обвинувачений ОСОБА_6 , який наразі утримується під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», не висловив бажання приймати участь у розгляді його скарги особисто, а захисник ОСОБА_13 про причини неприбуття не повідомила та жодних клопотань на адресу суду не подавала.

Враховуючи неявку учасників провадження в судове засідання апеляційного суду, колегія суддів, на підставі вимог ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за відсутності учасників провадження та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Овідіопольському райсуді м. Одеси знаходиться к/п за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_14 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_15 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185 КК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Проте, всупереч твердженням сторони захисту про недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та зважаючи на обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, які вчиненні організованою групою осіб, пов`язані із незаконним проникненням до приміщення, спрямовані на власне незаконне збагачення, розміру спричиненої злочинами майнової шкоди, їх характеру, зухвалості та тяжкості, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винним (позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна), враховуючи характеристику особи обвинуваченого ОСОБА_6 , який є громадянином іншої держави, місця реєстрації на території України не має, офіційно не працевлаштований, тобто не має стійких соціальних зв`язків, а також те, що на теперішній час судовий розгляд зазначеного кримінального провадження не завершений, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, апеляційний суд враховує те, що обвинувачений ОСОБА_6 офіційно не працевлаштований, тобто не має стабільного джерела доходу та законних засобів до існування, а також те, що на теперішній час на розгляді суду перебувають інші обвинувальні акти за обвинуваченням останнього у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 296 та ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, що свідчить про його певну схильність до вчинення злочинів з метою незаконного збагачення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованих обвинуваченому злочинів, їх зухвалості та тяжкості, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_6 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, оскільки він не зможе запобігти наявному ризику, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який об`єктивно продовжує існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Водночас, суд апеляційної інстанції приймає до уваги посилання обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що він має місце постійного проживання в м. Одесі (а.с. 136), одружений (а.с. 142) та має на утриманні двох дітей 2019 та 2013 р.н. (а.с. 143-144), проте зауважує на тому, що такі обставини, хоча й характеризують обвинуваченого з позитивної сторони, однак не можуть бути підставою для зменшення встановленого судом розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу.

Так, ч. 4 ст. 182 КПК України передбачає, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з приписами п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину встановлюється у розмірі від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Окрім того, позиція ЄСПЛ стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та призначення її розміру цілковито прослідковується в рішенні у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010, в якому Суд зазначає, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».

Водночас, за певних обставин небезпідставним також буде взяття до уваги суми збитку, що ставиться йому в провину (Mangouras v. Spain (Мангурас проти Іспанії) [ВП], §§ 81 та 92).

Оцінюючи вимоги обвинуваченого стосовно зменшення визначеного йому розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу до розумної суми, колегія суддів зауважує на тому факті, що такий розмір застави визначений судом у межах 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто в межах, передбачених вищезгаданим п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України для особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, з урахуванням обставин кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, розміру майнової шкоди, завданої злочинами, який складає більше 1 000 000 грн., майнового та сімейного стану обвинуваченого ОСОБА_6 , який офіційно не працевлаштований, одружений та має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Підсумовуючи викладене, з огляду на обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_6 корисливих злочинів проти власності, вчинених організованою групою та пов`язаних із незаконним збагаченням, загальний розмір збитків, майновий та сімейний стан обвинуваченого, а також зважаючи на існування зазначеного вище ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду, колегія суддів погоджується із висновком суду 1-ої інстанції про необхідність визначення обвинуваченому ОСОБА_6 в якості альтернативного запобіжного заходу розміру застави в максимальних межах, передбачених п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, а саме в розмірі 794 500 грн., який, на переконання апеляційного суду, є справедливим та достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а також не є непомірним для нього.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого - залишенню без змін як законна та обґрунтована.

Керуючись ст.ст. 28, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського райсуду Одеської обл. від 18.09.2023, якою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185 КК України на стадії судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 16.11.2023, із визначенням застави в розмірі 794 500 грн. - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4