Номер провадження: 11-кп/813/290/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №№ 0000759 від 01 липня 2020 року відносно

ОСОБА_8 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянки України, з неповною середньою освітою, офіційно не працює, не заміжня, має на утриманні двох малолітніх дітей ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2022 року ОСОБА_8 визнана винуватою у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України та їй призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_8 звільнена від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 1 рік, із покладенням на неї обов`язків, передбачених п.1), 2) ч.1 та п.4 ч.3 ст.76 КК України: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; виконувати заходи пробаційних програм: «Зміна прокримінального мислення», «Подолання агресивної поведінки».

Початок строку відбування покарання обвинуваченій з іспитовим строком визначено обчислювати з моменту проголошення вироку суду першої інстанції.

До набрання вироком законної сили, будь-який запобіжний захід обвинуваченій не обирався.

Вирішено питання з заходами забезпечення кримінального провадження та речовими доказами у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком встановлено, що ОСОБА_8 01 липня 2020 року приблизно 02 години, знаходячись біля будинку за адресою АДРЕСА_2 , в ході конфлікту з ОСОБА_10 , який відбувся на ґрунті ревнощів, діючи умисно, з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини, реалізуючи свій прямий умисел, направлений на заподіяння смерті іншій людині, розуміючи суспільно небезпечний характер свого діяння та наслідки його настання, озброїлась наявним при ній кухонним ножем, яким, умисно, з метою вбивства, нанесла не менше шести ударів в область тулуба потерпілій ОСОБА_10 , а саме два удари в область лівого плеча в верхній третині та передпліччя, три удари в область життєво важливої частини тіла грудної клітини зліва в проекції сьомого, дев`ятого та десятого ребер, та удар в область лівої клубової ділянки після чого залишила місце події, вважаючи, що вчинила всі необхідні дії направлені на доведення свого злочинного наміру до логічного завершення, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від її волі так, як в наслідок нанесення ударів ножем, не було пошкоджено життєве важливих органів та в результаті нанесених ударів потерпілій ОСОБА_10 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді трьох колото-різаних ран грудної клітини зліва в проекції сьомого, дев`ятого та десятого ребер, колото-різаної рани в лівій клубовій ділянці, колото-різаної рани лівого плеча в верхній третині, наскрізного колото-різаного поранення лівого передпліччя.

Тілесні ушкодження у вигляді трьох колото-різаних ран грудної клітки зліва в проекції сьомого, дев`ятого та десятого ребер, колото-різаної рани в лівій клубовій ділянці, колото-різаної рани лівого плеча в верхній третині, наскрізного колото-різаного поранення лівого передпліччя, як окремо так і разом, спричиняють розлад здоров`я строком понад 6-ть днів, але не більше трьох тижнів (21 день). За цим критерієм, відповідно до п.п. 2.3.3 і 4.6. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції прокурор Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в якій, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченої, просив скасувати оскаржений вирок в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Доводи апеляційної скарги прокурор обґрунтував тим, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що судом невірно застосовані положення закону України про кримінальну відповідальність, а призначене судом покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, внаслідок його м`якості.

Прокурор вважає, що суд незаконно та необґрунтовано призначив ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 та ст.75 КК України, оскільки в кримінальному провадженні відсутні обставини, які б могли істотно знизити ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою злочину.

Зокрема, судом невірно зазначено в якості пом`якшуючої обставини - щире каяття обвинуваченої, оскільки ОСОБА_8 , починаючи з першого судового засідання не визнавала себе винною та лише після дослідження всіх доказів сторони обвинувачення змінила свою позицію.

Крім того, як встановлено судом під час допиту потерпілої ОСОБА_10 , обвинувачена ОСОБА_8 ніяким чином не цікавилась її долею під час проходження лікування (не компенсувала, в тому числі жодних витрат на лікування.

За таких обставин прокурор вважає, що невизнання обвинуваченою своєї вини у повному обсязі та невідшкодування шкоди говорить про її небажання спокутувати свою провину перед суспільством у повному обсязі, про відсутність критичної оцінки нею своєї злочинної поведінки, і про явну неповагу до наслідків заподіяного нею злочину.

На думку прокурора, застосування до обвинуваченої звільнення від відбування покарання за ст.75 КК України, незважаючи на відсутність активних дій останньої на спокутування провини перед потерпілою особою, може породжувати відчуття безкарності у інших осіб, враховуючи публічність та відкритість цього провадження.

Крім того, враховуючи особу обвинуваченої, неврівноважений її характер та не здатність стримувати свої емоції, факт вчинення нею закінченого замаху на особливо тяжкий злочин, рішення про звільнення її від відбування покарання з іспитовим строком за ст. 75 КК України є незаконним та несправедливим через свою м`якість.

Захисник ОСОБА_11 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора в яких просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Захисник зазначила, що обвинувачена під час вчинення злочину перебувала у збудженому стані, викликаному діями потерпілої, яка принизила її честь і гідність.

Крім того, захисник просила врахувати, що ОСОБА_8 позитивно характеризується, має двох неповнолітніх дітей, яких виховує самостійно, батько дітей помер, також має на утриманні хворого батька та матір пенсіонерку.

При цьому, потерпіла не заявляла до обвинуваченої матеріальних та моральних претензій.

Правові позиції учасників апеляційного розгляду

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційних скарг, просили апеляційний суд залишити вирок без змін.

Потерпіла ОСОБА_10 неодноразово не з`являлася в судові засідання апеляційного суду, у зв`язку з чим вони відкладалися. У судове засідання, призначене на 25.01.2024 потерпіла також не з`явилася, про час та місце апеляційного розгляду повідомлялася належним чином, що підтверджується її власноручною розпискою на корінці повістки про судовий виклик. З заявами та клопотаннями про відкладення апеляційного розгляду не зверталася.

Положеннями ч.4 ст.405 КК України встановлено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Приймаючи до уваги той факт, що в даному випадку участь сторін кримінального провадження є необов`язковою, апеляційний суд, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності потерпілої.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченої, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченій ОСОБА_8 ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, а отже неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке потягло за собою призначення надто м`якого покарання.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За результатами апеляційного розгляду, апеляційний суд приходить до висновку про те, що, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог статей 50, 65 КК України, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченої, у зв`язку з чим, обґрунтовано призначив обвинуваченій покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Відповідно до ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Колегія суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 15 березня 2018 року №442/1887/16-к зробила висновок, що виходячи зі змісту ст.69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Колегія суддів третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 03 лютого 2021 року №629/2739/18 зауважила про те, що частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Відповідно до положень ст.12 КК України, вчинений ОСОБА_8 закінчений замах на умисне вбивство, тобто на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, відноситься до особливо тяжкого злочину.

Як убачається зі змісту оскарженого вироку, суд першої інстанції обґрунтовано визнав обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_8 : вчинення кримінального правопорушення вперше; її щире каяття; знаходження на утримані двох малолітніх дітей ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 , яких обвинувачена виховує самостійно; а також вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, яке було викликано поведінкою потерпілої.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченій ОСОБА_8 встановлені не були.

Під час апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_8 визнала свою вину та висловила жаль з приводу вчиненого.

Разом з тим, суд першої інстанції також вірно врахував, як фактори, що пом`якшують покарання: умови життя ОСОБА_8 до одруження, яка не отримала належного культурного та морального виховання; вплив середовища і культури спілкування у колі сім`ї мають глибинне значення для будь-якої особистості; умови життя у шлюбі, які суд оцінив як надто складні; неетична і провокативна поведінка потерпілої ОСОБА_10 , яка стала останньою краплею у відносинах між ОСОБА_8 і її співмешканцем ОСОБА_12 ; незважаючи на кваліфікацію у особливо тяжкому злочині, реально отримані потерпілою ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження.

В свою чергу апеляційний суд зазначає, що потерпіла ОСОБА_10 з апеляційною скаргою не зверталася, зацікавленості в розгляді апеляційної скарги прокурора не проявляла, будучи належним чином повідомлена про час та місце апеляційного розгляду, жодного разу до апеляційного суду не з`явилася.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що встановлені судом першої інстанції у даному кримінальному проваджені обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , за своєю суттю та соціальної вагомістю є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою злочину, а тому апеляційний суд вважає обґрунтованим застосування статті 69 КК України при призначенні обвинуваченій ОСОБА_8 покарання.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що призначене ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням ст.69 КК України, на строк 2 роки, буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченої.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції застосовуючи до ОСОБА_8 положення ст.75 КК України, не в повній мірі врахував тяжкість злочину та особу обвинуваченої, а також інші обставини справи, апеляційний суд визнає обґрунтованими з огляду на таке.

Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен враховувати тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Вирішуючи питання про застосування до обвинуваченого ст.75 КК України, суд повинен належним чином дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для прийняття рішення, й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не навів достатніх мотивів звільнення обвинуваченої від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, а застосувавши зазначену правову норму, допустив неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, який не підлягав застосуванню, що призвело до безпідставного звільнення обвинуваченої від відбування покарання.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 12 березня 2019 року у справі № 520/3854/17 вказала про те, що за тих самих даних про особу засудженого та обставин, які пом`якшують покарання, звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог закону, звільнивши ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на обґрунтування прийнятого рішення про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання.

Зокрема, судом формально враховано тяжкість злочину та особу обвинуваченої, не надано оцінки низці обставин, які мають значення для застосування ст. 75 КК України.

Так, об`єктом вчиненого ОСОБА_8 злочину є суспільні відносини у сфері охорони життя та здоров`я потерпілого, непорушність яких гарантовано Конституцією України.

Не приділено належної уваги тому, що обвинувачена ОСОБА_8 ніяким чином не цікавилась долею потерпілої під час проходження лікування (не компенсувала, в тому числі жодних витрат на лікування).

Між тим, апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 вчинила кримінальне правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, яке було викликано поведінкою потерпілої, однак вчинений ОСОБА_8 закінчений замах на умисне вбивство потерпілої, свідчить про її неврівноважений характер та не здатність стримувати свої емоції, що призвело до вчинення особливо тяжкого злочину.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що злочин, вчинений ОСОБА_8 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій з боку суб`єктів, які вчиняють злочини.

Також апеляційний суд зазначає про особливу небезпечність злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , оскільки її дії були направлені на позбавлення життя потерпілої та могли призвести до її смерті, однак остання залишилася живою завдяки медичній допомозі.

На думку апеляційного суду належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як життя і здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченої ОСОБА_8 .

Без відбування обвинуваченою покарання такі заходи не здатні забезпечити реалізацію визначеної у ст.50 КК України мети, захистити права і свободи інших осіб від протиправних посягань, а відтак застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_8 статті 75 КК України не сприятиме досягненню справедливого балансу між її правами та свободами й інтересами держави та суспільства.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що справедливим для обвинуваченої ОСОБА_8 є покарання у виді позбавлення волі, яке вона має відбувати реально.

За таких обставин висновок суду про наявність підстав для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, не ґрунтується на досліджених обставинах кримінального провадження та вимогах закону, а тому апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції застосований закон про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Положеннями ч.1 ст.409 КПК України передбачені підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення на підставі п.2) ч.1 ст.413 КПК України, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до п.4) ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга прокурора є частково обґрунтованою, в зв`язку з чим оскаржений вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині звільнення обвинуваченої на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробовуванням та ухвалення нового вироку в цій частині.

З огляду на те, що на утримані обвинуваченої ОСОБА_8 знаходяться двоє малолітніх дітей ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 , яких обвинувачена виховує самостійно, з метою вирішення питання щодо необхідності влаштування дітей на час відбування ОСОБА_8 покарання, апеляційний суд вважає за можливе не брати її під варту в залі суду, та відраховувати початок строку відбування покарання ОСОБА_8 з дня приведення вироку до виконання.

Керуючись статтями 370, 372, 404, 405, 407, 409, 413, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2022 року, яким ОСОБА_8 визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Строк відбування покарання засудженій ОСОБА_8 відраховувати з дня приведення вироку до виконання.

В іншій частині оскаржений вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити засудженій та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4