справа № 622/165/20
провадження № 1-кп/619/62/24
УХВАЛА

06 лютого 2024 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складі:головуючого - суддіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2
прокурораОСОБА_3
обвинуваченогоОСОБА_4
захисникаОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000483 від 19.12.2019 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Карасівка Золочівського району Харківської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

установив:

У провадженні суду перебуває кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 . В обґрунтування клопотання прокурор посилався на продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: з урахуванням суворості покарання, а також усвідомлюючи незворотність уникнення від покарання, що передбачається за інкриміноване кримінальне правопорушення, ОСОБА_6 може переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки їх на даний час ще не допитано у судовому засіданні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, що свідчить про неможливість їх запобігання шляхом застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

У судовому засіданні прокурор просив продовжити тримання під вартою обвинуваченого з підстав, які зазначені у клопотанні.

Обвинувачений ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечував, надав до суду клопотання, у якому просив змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання для проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, на підставі ст. 616 КПК України. Вважає, що надана вся необхідна документація на підтвердження його придатності до несення військової служби, військову кваліфікацію - механік водій танка, наявні нагороди та відзнаки президента України, стоїть на обліку як резервіст першої черги, який має бойовий досвід. Вказує, що прокурором жодним чином не доведено наявності ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність та підтримав клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 .

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого.

Заслухавши клопотання прокурора та обвинуваченого, думку присутніх осіб, оцінивши в сукупності всі обставини, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Частиною другою статті 331 КПК України визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною четвертою статті 199 КПК України передбачено, що розгляд клопотання про продовження строку тримання під вартою проводиться за правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 199 КПК України суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд виходить з того, що обґрунтованість застосування запобіжного заходу може піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за наявності яких, такий запобіжний захід було застосовано, та внаслідок виникнення інших обставин, які можуть бути підставами зміни запобіжного заходу в сторону його пом`якшення, зміни чи скасування, оскільки тривала дія запобіжного заходу без врахування конкретних обставин справи може призвести до порушення прав, свобод чи інтересів учасників кримінального провадження.

Зміна чи скасування запобіжного заходу обумовлюється тим, що під час кримінального провадження змінюються підстави застосування чи обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу, внаслідок чого запобіжний захід може бути скасований або замінений на інший - більш або менш суворий.

Судом установлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років.

26.12.2019 ухвалою слідчого судді Золочівського районного суду Харківської області ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому було неодноразово продовжено, востаннє, ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 20.12.2023 до 19 лютого 2024 року включно.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м?яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При вирішенні питання щодо заявленого клопотання прокурора, слідчий суддя приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, а саме справу «Харченко проти України», за якою установлено порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції щодо надмірного тривалого тримання особи під вартою, а також те, що національні суди не розглядали жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів.

По справі «Мамедова проти Росії», ЄСПЛ зазначив, що посилання на тяжкість обвинувачення як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа буде переховуватися від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі «Яблонський проти Польщі», від 23 вересня 1998 року у справі «І.А. проти Франції», від 04 жовтня 2001 року у справі «Іловецький проти Польщі»).

При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ у справі «Смирнова проти Росії»). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства (суду) можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів ( рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).

В рішенні «Тодоров проти України» ЄСПЛ зазначив, що для продовження тримання особи під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

Суд зазначає, що продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою перебуває за межами розумних строків, передбачених с. 28 КПК України, необхідних для вирішення провадження і забезпечення його належної поведінки на цей період, оскільки до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою був застосований з 26.12.2019, тобто обвинувачений перебуває під вартою понад 4 роки.

У зв`язку з цим, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є неспівмірним меті заходу.

При цьому будь-яких конкретних підтверджень того, яким чином звільнення обвинуваченого з-під варти може бути небезпечним для результатів судового провадження або заподіяння їм шкоди, суд не може і не повинен прийняти як докази лише те, що загальна складність справи і серйозність звинувачень можуть вважатися "достатніми" причинами для утримання його під вартою більше чотирьох років. Отже, вказане порушує принцип верховенства права та забезпечення права на свободу та особисту недоторканність.

Крім того, суд приймає до уваги, що по справі допитані всі свідки, досліджені докази, а також призначена судово-медична експертиза.

Норма частини четвертої статті 194 КПК України містить вказівку про те, суд при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу має право застосувати більш м`який запобіжний захід, якщо прокурор не доведе недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбачених ст.177 КПК України. Тобто зі змісту цієї норми вбачається право суду на власний розсуд вирішувати, який запобіжний захід може забезпечити запобігання ризикам.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому, найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Отже, законодавець залишив вирішення цього питання для суддівського розсуду, тобто можливості суддівської дискреції, а саме, право судді обирати між альтернативами, іншими більш м`якими запобіжними заходами, кожен з яких є законним, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, відомостей про особу обвинуваченого, справедливості й достатності обраного запобіжного заходу.

На думку суду, прокурором не доведено обставин, які б свідчили про недостатність застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Ураховуючи зазначені обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, наявність у нього постійного місця проживання, а також з урахуванням практики ЄСПЛ, відповідно до якої з плином часу та при тривалому розгляді провадження зменшуються наявні ризики, суд дійшов переконання, що належна поведінка обвинуваченого може бути забезпечена запобіжним заходом у виді домашнього арешту у нічний час з покладенням на обвинуваченого обов`язків за ч. 5 ст. 194 КПК України.

Частинами першою та другою статті 181 КПК України визначено, що домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до ч. 6 ст. 181 КПК України строк дії ухвали суду про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора.

Отже, суд дійшов висновку, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 та в повній мірі буде відповідати загальним засадам кримінального провадження та національному законодавству України, зокрема практиці ЄСПЛ.

За таких обставин, для досягнення мети застосування запобіжного заходу, яка вказана у статті 177 КПК України, тобто забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, обвинуваченому ОСОБА_4 слід змінити запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту, з забороною покидати місце проживання у нічний час доби, строком на два місяці, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 21 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Відповідно до статті 203 КПК України ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження або винесення ухвали про скасування запобіжного заходу в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Отже, застосування більш м`якого запобіжного заходу при відмові у продовженні строку тримання під вартою є можливим лише після закінчення строку дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Так як станом на дату розгляду відповідного клопотання ухвала Дергачівського районного суду Харківської області від 20.12.2023 про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою є чинною і строк тримання під вартою не закінчився, обвинувачений не підлягає негайному звільненню з-під варти до закінчення строку тримання, який був установлений відповідною ухвалою, оскільки в такому випадку має місце порушення вимог статті 21 КПК України.

Суд наголошує, що частина третя статті 202 КПК України, що передбачає негайне звільнення особи у разі застосування домашнього арешту у цьому випадку застосуванню не підлягає, оскільки зазначена норма визначає умови та порядок звільнення з-під варти підозрюваного (обвинуваченого), який був затриманий, у разі обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, і не застосовується у разі відмови у продовженні тримання під вартою особам, яким вже був обраний такий запобіжний захід.

Відповідно до ч. 5 ст. 202 КПК України у разі постановлення судом ухвали про відмову у продовженні строку тримання під вартою, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на інший запобіжний захід, про звільнення особи з-під варти у випадку, передбаченому частиною третьою статті 206 цього Кодексу, або у випадку закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою обвинувачений повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Отже, лише після спливу строку дії попередньої ухвали ОСОБА_4 підлягає негайному звільненню з-під варти, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цієї особи під вартою.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу прокурором не доведено обставин, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, стосовно недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, у зв`язку із чим, з урахуванням положень ч. 4 ст. 194 КПК України, вважає за можливе застосувати більш м`який запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 ніж той, який зазначений у клопотанні, а саме у виді домашнього арешту, з забороною покидати місце проживання у нічний час доби з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Разом з цим, при виявленні обставин, які будуть свідчити про фактичну неефективність домашнього арешту у нічний час, прокурор не позбавлений процесуальної можливості звернутись з відповідним клопотанням до суду, щодо зміни запобіжного заходу на більш суворий.

З огляду на викладене, доводи клопотання обвинуваченого щодо зміни йому запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання суд вважає необґрунтованими, оскільки запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання не забезпечить запобіганню ризикам, зазначеним в клопотанні прокурора. Вказане дає достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, запобігання яким, без застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у нічний час є неможливим.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 177, 178, 331, 372, 394, 400 ч. 2 КПК України, суд

постановив:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 на строк два місяці відмовити.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання відмовити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строком до 05 квітня 2024 року включно, заборонивши йому в нічний час доби з 22 год 00 хв до 06 год 00 хв залишати житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки:

- прибувати до прокурора, суду за першою вимогою;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця мешкання або роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що в разі не виконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосовано більш суворий запобіжний захід.

Відповідна посадова особа Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області повинна негайно поставити на облік ОСОБА_4 та повідомити про це суд та начальника Золочівського відділу Богодухівської окружної прокуратури ОСОБА_3 .

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Відповідно до ч. 5 ст. 202 КПК України обвинувачений ОСОБА_4 підлягає негайному звільненню з-під варти, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання обвинуваченого під вартою.

Контроль за виконанням ухвали щодо організації виконання запобіжного заходу у вигляд домашнього арешту в нічний час покласти на Богодухівський РВП ГУНП в Харківській області та прокурора Золочівського відділу Богодухівської окружної прокуратури.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору та направити до ДУ «Харківський слідчий ізолятор» і Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області для виконання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду захисником, прокурором протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Суддя ОСОБА_1