Справа № 461/8600/23
Провадження № 1-кс/461/5616/23
УХВАЛА

13.10.2023 року місто Львів

Слідчий суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді зі скаргою на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим.

Подану скаргу ОСОБА_3 мотивує тим, що, на його думку, він являється потерпілим у кримінальному провадженні №0000333 від 29.11.2016, яке розслідується слідчим управлянням Головного управління Національної поліції у Львівській області. В межах даного кримінального провадження скаржник, звернувся до органу досудового розслідування з клопотанням про визнання його потерпілим. Постановою старшого слідчого відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_5 від 29.09.2023 про відмову у визнанні потерпілим у задоволенні наведеного клопотання скаржнику було відмовлено. Скаржник вважає вказану постанову незаконною та необґрунтованою. Отже, скаржник вважає, що відмова у задоволенні клопотання не сприяє забезпеченню повноти та об`єктивності досудового розслідування, порушує його права, у тому числі як викривача у кримінальному провадженні, а тому просить її скасувати.

Так, скаржник вважає, що досудове розслідування проводиться неефективно. Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що незважаючи на тривалий строк розслідування він жодного разу у кримінальному провадженні допитаний не був, хоча неодноразово доводив до відома органу досудового розслідування те, що володіє важливою інформацією.

Крім того, окрім питань, процесуального характеру пов`язаних з участю у розгляді скарги та ознайомлення з її матеріалами, скаржник також просить провести його допит, відповідно до ст. 336 КПК України.

Скаржник в судовому засіданні скаргу підтримав з мотивів наведених у ній, а також у відзиві на заперечення.

Прокурор скаргу заперечив, вказавши, що оскаржуване процесуальне рішення є законними та відповідає встановленим процесуальним положенням, а тому просив відмовити у задоволенні скарги. Також, прокурор вказав, що скаржник не може вважатися потерпілим у кримінальному провадженні, адже у такому розслідується ймовірне спричинення збитків інтересам держави.

Слідча в судове засідання не з`явилася, подала до суду письмові заперечення згідно яких просить відмовити у задоволенні скарги з мотивів її необґрунтованості та безпідставності.

Дослідивши матеріали скарги, заслухавши доводи учасників процесу, приходжу до наступного висновку, виходячи з наведених нижче доводів та мотивів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 336 КПК України, судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), у разі:

1) неможливості безпосередньої участі учасника кримінального провадження в судовому провадженні за станом здоров`я або з інших поважних причин;

2) необхідності забезпечення безпеки осіб;

3) проведення допиту малолітнього або неповнолітнього свідка, потерпілого;

4) необхідності вжиття таких заходів для забезпечення оперативності судового провадження;

5) наявності інших підстав, визначених судом достатніми.

Суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення. Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.

Положення наведеної статті визначають порядок здійснення судового провадження після завершення досудового розслідування. Зокрема, на підставі наведених положень може бути допитано свідка саме під час судового розгляду.

Водночас, на даний час у кримінальному провадженні триває досудове розслідування, а отже допит свідка на цій стадії повинен проводитись відповідно до норм закріплених у ст.ст.223 226 КПК України, але така слідча дія проводиться виключно слідчим або прокурором, а не слідчим суддею. Разом з тим, згідно ч.1 ст. 225 КПК України, у виняткових випадках, пов`язаних із необхідністю отримання показань під час досудового розслідування, якщо через існування небезпеки для життя і здоров`я особи, її тяжкої хвороби, наявності інших обставин, що можуть унеможливити її допит в суді або вплинути на повноту чи достовірність показань, сторона кримінального провадження, представник юридичної особи, стосовно якої здійснюється провадження, мають право звернутися до слідчого судді із клопотанням провести допит такої особи в судовому засіданні, в тому числі одночасний допит двох чи більше вже допитаних осіб. У цьому випадку допит здійснюється у судовому засіданні в місці розташування суду або перебування хворої особи в присутності сторін кримінального провадження з дотриманням правил проведення допиту під час судового розгляду.

Отже, допит свідка у судовому засіданні за участю слідчого судді на стадії досудового розслідування може відбуватися виключно в місці розташування суду або перебування хворої особи. При цьому повноваженнями та правом ініціювати такий допит наділені виключно сторона кримінального провадження та представник юридичної особи, стосовно якої здійснюється провадження.

Згідно п.п. 19, 25 ч. 1 ст. 3 КПК України:

- сторони кримінального провадження - з боку обвинувачення: слідчий, дізнавач, керівник органу досудового розслідування, керівник органу дізнання, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом; з боку захисту: підозрюваний, особа, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники;

- учасники кримінального провадження - сторони кримінального провадження, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач та його представник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, особа, стосовно якої розглядається питання про видачу в іноземну державу (екстрадицію), заявник, у тому числі викривач, свідок та його адвокат, понятий, заставодавець, перекладач, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, секретар судового засідання, судовий розпорядник.

У свою чергу, згідно ч. 1 ст. 64-1 КПК України, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, може бути:

особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником;

керівник чи інша особа, уповноважена законом або установчими документами;

працівник юридичної особи.

Аналіз наведених положень КПК України вказує на те, що скаржник не є належним суб`єктом який наділений повноваженнями ініціювати питання допиту свідка в судовому засіданні на стадії досудового розслідування. Крім того, скаржник не наводить підстав які перешкоджають його допиту під час саме судового провадження (існування небезпеки для життя і здоров`я особи, тяжка хвороба тощо) та до того ж ініціює проведення його допиту під час розгляду скарги поданої в порядку ст. 303 КПК України, що процесуальним законодавством не перебачено.

Таким чином, слідчий суддя не вирішує питання допиту свідка під час розгляду скарги, адже така процедура процесуальним законом не передбачена та ініційована неуповноваженою особою.

Водночас, слідчий суддя відзначає, що застосовуючи аналогію закону, а саме ст. 336 КПК України, з метою забезпечення доступу скаржника до правосуддя та його безпосередньої участі у судовому засіданні, ухвалено рішення про участь ОСОБА_3 у розгляді скарги у режимі відеоконференції. При цьому слідчий суддя виходив з того, що такі процесуальні дії та рішення не суперечать загальним засадам КПК України.

У цьому контексті варто відзначити, що скаржник не позбавлений можливості узгодити час та місце проведення його допиту з органом досудового розслідування чи прокурором та забезпечити свою участь у проведенні такої слідчої дії, що було підтверджено безпосередньо у судовому засіданні прокурором у згаданому кримінальному провадженні.

Згідно п. 16-2 ч. 1 ст. 3КПК України, викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, звернулася із заявою або повідомленням про корупційне кримінальне правопорушення до органу досудового розслідування.

Частиною 9 ст. 214 КПК України встановлено, що слідчий, дізнавач протягом 24 годин з моменту внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у письмовій формі повідомляє Національне агентство з питань запобігання корупції про початок досудового розслідування за участю викривача, підставу початку досудового розслідування та інші відомості, передбачені частиною п`ятою цієї статті. Копія зазначеного повідомлення Національному агентству з питань запобігання корупції надається викривачу.

В межах даного кримінального провадження ОСОБА_3 процесуальний статус викривача не надавався. Більше того, ОСОБА_3 у своїй скарзі сам зазначає, що він не погоджується з доводами слідчого та прокурора, що він являється заявником у кримінальному провадженні адже таке розпочато за результатами державного фінансового аудиту.

Таким чином, зважаючи на те, що скаржник не має процесуального статусу викривача у кримінальному провадженні та не являється, за його ж твердженням заявником у цьому провадженні, підстав вважати, що мають місце порушення прав викривача у слідчого судді немає, адже ОСОБА_3 такого статусу на даний час не має.

З огляду на наявність у матеріалах справи даних про час отримання скаржником відповідного процесуального рішення, слідчий суддя приходить до висновку, що процесуальний строк звернення до слідчого судді з даною скаргою в частині оскарження постанови слідчого дотримано.

В ході розгляду скарги встановлено наступне.

Слідчим управлянням Головного управління Національної поліції у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000333 від 29.11.2016. Розслідування у кримінальному провадженні розпочато на підставі аудиторського звіту за результатами державного фінансового аудиту ДП «Львівський Державний авіаційний завод».

12.09.2023 ОСОБА_3 звернувся до органу досудового розслідування із заявою про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні.

Постановою старшого слідчого відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_5 від 29.09.2023 про відмову у визнанні потерпілим у задоволенні наведеного клопотання скаржнику було відмовлено.

Зі змісту згаданої постанови вбачається, що слідчий, відмовляючи у задоволенні клопотання, виходив з того, що в органу досудового розслідування відсутні будь-які дані про спричинення моральної чи матеріальної шкоди ОСОБА_3 . Зокрема, посилаючись на положення ст. 23 Цивільного кодексу України та ст.55 КПК України, слідча зазначила, що даних про заподіяння кримінальним правопорушенням моральної, фізичної або майнової шкоди ОСОБА_3 , що при цьому перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із можливими неправомірними діями під час закупівлі авіаційних запчастин підпорядкованими підприємствами ДК «Укроборонпром» за завищеними цінами, досудовим розслідуванням на даний час не встановлено.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Саме в запроваджені механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді полягає здійснення функцій правової держави та її утвердження як такої.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Одним з напрямів ефективного функціонування державної влади в Україні є забезпечення законності діяльності органів досудового розслідування, які виходячи з принципу верховенства права, зобов`язані керуватись законом при здійсненні своїх повноважень. Саме тому об`єктивно необхідним є створення надійного і ефективного механізму судового контролю за діяльністю органів досудового розслідування, оскільки саме судовий контроль справедливо вважається найбільш дієвим інструментом забезпечення прав і свобод громадян.

У теоретичному аспекті «судовий контроль» покликаний: забезпечити законність та обґрунтованість обмеження конституційних прав і свобод громадян під час досудового розслідування шляхом ухвалення рішень про застосування заходів кримінально-процесуального примусу, проведення слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, що обмежують конституційні права громадян та розгляду скарг на дії (бездіяльність) та рішення слідчого чи прокурора.

Кримінальним процесуальним законом здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні віднесено до повноважень слідчого судді, який є суддею суду першої інстанції, а у випадку, передбаченому статтею 247 КПК України, - голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду.

Згідно ч. 1 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Статтею 26 КПК України також встановлено засади диспозитивності кримінального провадження. Зокрема, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ч. 3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілим не може бути особа, якій моральна шкода завдана як представнику юридичної особи чи певної частини суспільства.

За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Отже, положення ст. 55 КПК України наділяють слідчого та прокурора правом відмовити у задаоленні заяви про визнання потерпілим, але покладають на цих осіб обов`язок винести вмотивовану постанову за результатами розгляду відповідної заяви.

Згідно положень статті 110 КПК України, процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає це за необхідне.

Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 40 КПК України, слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Слідчий уповноважений:

1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом;

2) проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом;

3) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам;

5) звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій;

6) повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру;

7) за результатами розслідування складати обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та подавати їх прокурору на затвердження;

8) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених статтею 284 цього Кодексу;

9) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.

У випадках відмови прокурора у погодженні клопотання слідчого до слідчого судді про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій чи негласних слідчих (розшукових) дій слідчий має право звернутися до керівника органу досудового розслідування, який після вивчення клопотання за необхідності ініціює розгляд питань, порушених у ньому, перед прокурором вищого рівня, який протягом трьох днів погоджує відповідне клопотання або відмовляє у його погодженні.

Слідчий зобов`язаний виконувати доручення та вказівки прокурора, які надаються у письмовій формі. Невиконання слідчим законних вказівок та доручень прокурора, наданих у порядку, передбаченому цим Кодексом, тягне за собою передбачену законом відповідальність.

Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Отже наведені положення визначають повноваження слідчого, зокрема вказують на те, що він, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Також наведені положення встановлюють види процесуальних документів, які постановляються слідчим, випадки коли вони виносяться та вимоги до них.

Оцінюючи доводи скаржника, слідчої та прокурора, також виходжу з наступного.

Вмотивованість процесуального рішення це фактичне відображення усіх мотивів особи яка його ухвалила у змісті такого рішення. Вимогу вмотивованості не можна ототожнювати з вимогам законності й обґрунтованості. Разом з тим, вмотивоване процесуальне рішення повинно містити відомості про доводи та міркування учасників кримінального провадження, їх належну оцінку та врахування або відхилення на підставі конкретно сформульованих мотивів та доказів, відображення змісту доводів на які посилається заявник, норми права, які застосовані при розгляді відповідного клопотання, з посиланням на процесуальні положення мають бути застосовані у конкретній ситуації.

Вмотивованість процесуального рішення забезпечує дотримання принципу верховенства права, об`єктивності під час з`ясування обставин справи (оцінки доводів заявника), дотримання основоположних прав та інтересів людини та громадянина під час кримінального провадження. В свою чергу, недотримання наведеної вимоги щодо наведення належних та достатніх мотивів у процесуальному рішенні може призвести до недотримання загальних засад кримінального процесуального законодавства.

З дослідженої слідчим суддею оскаржуваної постанови вбачається, що слідчий відмовляючи у задоволенні клопотання, виходив з того, що в органу досудового розслідування відсутні будь-які дані заподіяння кримінальним правопорушенням моральної, фізичної або майнової шкоди ОСОБА_3 , які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із можливими неправомірними діями.

Слідчий суддя погоджується з доводами прокурора про те, що оскільки кримінальне провадження стосується злочину яким заподіяно збитки державі, а ОСОБА_3 не є уповноваженим представником державного органу (установи, підприємства), обґрунтованих підстав вважати, що саме скаржнику спричинено будь-яку шкоду внаслідок вчинення злочину який розслідується у саме цьому провадженні немає.

Разом з тим, відсутність підстав для задоволення клопотання або відсутність у органу досудового розслідування об`єктивних даних про заподіяння заявнику шкоди, не звільняє слідчого від обов`язку винести вмотивоване процесуальне рішення.

Водночас, оскаржувана постанова такому критерію не відповідає, адже ОСОБА_3 досить детально наводить у заяві свої доводи щодо наявності, на його думку, підстав для визнання його потерпілим. Натомість слідчий належної оцінки цим доводам не надав, по суті обмежившись посиланням на загальні положення Цивільного кодексу, які дають визначення шкоді та підстав її відшкодування. Так, у оскаржуваній постанові відсутні мотиви відхилення доводів заявника щодо інших кримінальних проваджень учасником яких він являється, відсутня оцінки доводів щодо повідомлених ним даних про обставини які супроводжували кримінальне правопорушення, відсутня оцінка доводів щодо статусу викривача у ОСОБА_3 та наведені ним дані про кількість і зміст клопотань поданих слідчому та прокурору, а також відсутні дані щодо того, який саме процесуальний статус у даному кримінальному провадженні має ОСОБА_3 та чому станом на день подачі відповідної заяви він не був допитаний у цьому провадженні(незалежно від його процесуального статусу).

До повноважень слідчого судді статтею 303 КПК України віднесено розгляд скарг на окремі рішення, дії та бездіяльність слідчого чи прокурора. Наведений у статті 303 КПК України перелік таких рішень, дій чи бездіяльності є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до положень статті 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:

1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора;

1-1) скасування повідомлення про підозру;

2) зобов`язання припинити дію;

3) зобов`язання вчинити певну дію;

4) відмову у задоволенні скарги.

Ухвалюючи рішення у даній справі, враховую також усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведені вище доводи та мотиви, приходжу до висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення, оскаржувана постанова підлягає скасуванню та слід слідчого уповноваженого на проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000333 від 29.11.2016 повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 12.09.2023 про визнання його потерпілим у спосіб та строки визначені Кримінальним процесуальним кодексом України, повідомивши заявника про прийняте рішення.

Керуючись ст.ст.303, 304,306,307 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Скаргу задовольнити частково.

Скасувати постанову старшого слідчого відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_5 від 29.09.2023 про відмову у визнанні потерпілим та зобов`язати слідчого уповноваженого на проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000333 від 29.11.2016 повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 12.09.2023 про визнання його потерпілим у спосіб та строки визначені Кримінальним процесуальним кодексом України, повідомивши заявника про прийняте рішення.

У решті вимог скарги відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

слідчий суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді зі скаргою на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим.

Подану скаргу ОСОБА_3 мотивує тим, що, на його думку, він являється потерпілим у кримінальному провадженні №0000333 від 29.11.2016, яке розслідується слідчим управлянням Головного управління Національної поліції у Львівській області. В межах даного кримінального провадження скаржник, звернувся до органу досудового розслідування з клопотанням про визнання його потерпілим. Постановою старшого слідчого відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_5 від 29.09.2023 про відмову у визнанні потерпілим у задоволенні наведеного клопотання скаржнику було відмовлено. Скаржник вважає вказану постанову незаконною та необґрунтованою. Отже, скаржник вважає, що відмова у задоволенні клопотання не сприяє забезпеченню повноти та об`єктивності досудового розслідування, порушує його права, у тому числі як викривача у кримінальному провадженні, а тому просить її скасувати.

Так, скаржник вважає, що досудове розслідування проводиться неефективно. Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що незважаючи на тривалий строк розслідування він жодного разу у кримінальному провадженні допитаний не був, хоча неодноразово доводив до відома органу досудового розслідування те, що володіє важливою інформацією.

Крім того, окрім питань, процесуального характеру пов`язаних з участю у розгляді скарги та ознайомлення з її матеріалами, скаржник також просить провести його допит, відповідно до ст. 336 КПК України.

Скаржник в судовому засіданні скаргу підтримав з мотивів наведених у ній, а також у відзиві на заперечення.

Прокурор скаргу заперечив, вказавши, що оскаржуване процесуальне рішення є законними та відповідає встановленим процесуальним положенням, а тому просив відмовити у задоволенні скарги. Також, прокурор вказав, що скаржник не може вважатися потерпілим у кримінальному провадженні, адже у такому розслідується ймовірне спричинення збитків інтересам держави.

Слідча в судове засідання не з`явилася, подала до суду письмові заперечення згідно яких просить відмовити у задоволенні скарги з мотивів її необґрунтованості та безпідставності.

Дослідивши матеріали скарги, заслухавши доводи учасників процесу, приходжу до наступного висновку, виходячи з наведених нижче доводів та мотивів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 336 КПК України, судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), у разі:

1) неможливості безпосередньої участі учасника кримінального провадження в судовому провадженні за станом здоров`я або з інших поважних причин;

2) необхідності забезпечення безпеки осіб;

3) проведення допиту малолітнього або неповнолітнього свідка, потерпілого;

4) необхідності вжиття таких заходів для забезпечення оперативності судового провадження;

5) наявності інших підстав, визначених судом достатніми.

Суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення. Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.

Положення наведеної статті визначають порядок здійснення судового провадження після завершення досудового розслідування. Зокрема, на підставі наведених положень може бути допитано свідка саме під час судового розгляду.

Водночас, на даний час у кримінальному провадженні триває досудове розслідування, а отже допит свідка на цій стадії повинен проводитись відповідно до норм закріплених у ст.ст.223 226 КПК України, але така слідча дія проводиться виключно слідчим або прокурором, а не слідчим суддею. Разом з тим, згідно ч.1 ст. 225 КПК України, у виняткових випадках, пов`язаних із необхідністю отримання показань під час досудового розслідування, якщо через існування небезпеки для життя і здоров`я особи, її тяжкої хвороби, наявності інших обставин, що можуть унеможливити її допит в суді або вплинути на повноту чи достовірність показань, сторона кримінального провадження, представник юридичної особи, стосовно якої здійснюється провадження, мають право звернутися до слідчого судді із клопотанням провести допит такої особи в судовому засіданні, в тому числі одночасний допит двох чи більше вже допитаних осіб. У цьому випадку допит здійснюється у судовому засіданні в місці розташування суду або перебування хворої особи в присутності сторін кримінального провадження з дотриманням правил проведення допиту під час судового розгляду.

Отже, допит свідка у судовому засіданні за участю слідчого судді на стадії досудового розслідування може відбуватися виключно в місці розташування суду або перебування хворої особи. При цьому повноваженнями та правом ініціювати такий допит наділені виключно сторона кримінального провадження та представник юридичної особи, стосовно якої здійснюється провадження.

Згідно п.п. 19, 25 ч. 1 ст. 3 КПК України:

- сторони кримінального провадження - з боку обвинувачення: слідчий, дізнавач, керівник органу досудового розслідування, керівник органу дізнання, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом; з боку захисту: підозрюваний, особа, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники;

- учасники кримінального провадження - сторони кримінального провадження, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач та його представник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, особа, стосовно якої розглядається питання про видачу в іноземну державу (екстрадицію), заявник, у тому числі викривач, свідок та його адвокат, понятий, заставодавець, перекладач, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, секретар судового засідання, судовий розпорядник.

У свою чергу, згідно ч. 1 ст. 64-1 КПК України, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, може бути:

особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником;

керівник чи інша особа, уповноважена законом або установчими документами;

працівник юридичної особи.

Аналіз наведених положень КПК України вказує на те, що скаржник не є належним суб`єктом який наділений повноваженнями ініціювати питання допиту свідка в судовому засіданні на стадії досудового розслідування. Крім того, скаржник не наводить підстав які перешкоджають його допиту під час саме судового провадження (існування небезпеки для життя і здоров`я особи, тяжка хвороба тощо) та до того ж ініціює проведення його допиту під час розгляду скарги поданої в порядку ст. 303 КПК України, що процесуальним законодавством не перебачено.

Таким чином, слідчий суддя не вирішує питання допиту свідка під час розгляду скарги, адже така процедура процесуальним законом не передбачена та ініційована неуповноваженою особою.

Водночас, слідчий суддя відзначає, що застосовуючи аналогію закону, а саме ст. 336 КПК України, з метою забезпечення доступу скаржника до правосуддя та його безпосередньої участі у судовому засіданні, ухвалено рішення про участь ОСОБА_3 у розгляді скарги у режимі відеоконференції. При цьому слідчий суддя виходив з того, що такі процесуальні дії та рішення не суперечать загальним засадам КПК України.

У цьому контексті варто відзначити, що скаржник не позбавлений можливості узгодити час та місце проведення його допиту з органом досудового розслідування чи прокурором та забезпечити свою участь у проведенні такої слідчої дії, що було підтверджено безпосередньо у судовому засіданні прокурором у згаданому кримінальному провадженні.

Згідно п. 16-2 ч. 1 ст. 3КПК України, викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, звернулася із заявою або повідомленням про корупційне кримінальне правопорушення до органу досудового розслідування.

Частиною 9 ст. 214 КПК України встановлено, що слідчий, дізнавач протягом 24 годин з моменту внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у письмовій формі повідомляє Національне агентство з питань запобігання корупції про початок досудового розслідування за участю викривача, підставу початку досудового розслідування та інші відомості, передбачені частиною п`ятою цієї статті. Копія зазначеного повідомлення Національному агентству з питань запобігання корупції надається викривачу.

В межах даного кримінального провадження ОСОБА_3 процесуальний статус викривача не надавався. Більше того, ОСОБА_3 у своїй скарзі сам зазначає, що він не погоджується з доводами слідчого та прокурора, що він являється заявником у кримінальному провадженні адже таке розпочато за результатами державного фінансового аудиту.

Таким чином, зважаючи на те, що скаржник не має процесуального статусу викривача у кримінальному провадженні та не являється, за його ж твердженням заявником у цьому провадженні, підстав вважати, що мають місце порушення прав викривача у слідчого судді немає, адже ОСОБА_3 такого статусу на даний час не має.

З огляду на наявність у матеріалах справи даних про час отримання скаржником відповідного процесуального рішення, слідчий суддя приходить до висновку, що процесуальний строк звернення до слідчого судді з даною скаргою в частині оскарження постанови слідчого дотримано.

В ході розгляду скарги встановлено наступне.

Слідчим управлянням Головного управління Національної поліції у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000333 від 29.11.2016. Розслідування у кримінальному провадженні розпочато на підставі аудиторського звіту за результатами державного фінансового аудиту ДП «Львівський Державний авіаційний завод».

12.09.2023 ОСОБА_3 звернувся до органу досудового розслідування із заявою про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні.

Постановою старшого слідчого відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_5 від 29.09.2023 про відмову у визнанні потерпілим у задоволенні наведеного клопотання скаржнику було відмовлено.

Зі змісту згаданої постанови вбачається, що слідчий, відмовляючи у задоволенні клопотання, виходив з того, що в органу досудового розслідування відсутні будь-які дані про спричинення моральної чи матеріальної шкоди ОСОБА_3 . Зокрема, посилаючись на положення ст. 23 Цивільного кодексу України та ст.55 КПК України, слідча зазначила, що даних про заподіяння кримінальним правопорушенням моральної, фізичної або майнової шкоди ОСОБА_3 , що при цьому перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із можливими неправомірними діями під час закупівлі авіаційних запчастин підпорядкованими підприємствами ДК «Укроборонпром» за завищеними цінами, досудовим розслідуванням на даний час не встановлено.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Саме в запроваджені механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді полягає здійснення функцій правової держави та її утвердження як такої.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Одним з напрямів ефективного функціонування державної влади в Україні є забезпечення законності діяльності органів досудового розслідування, які виходячи з принципу верховенства права, зобов`язані керуватись законом при здійсненні своїх повноважень. Саме тому об`єктивно необхідним є створення надійного і ефективного механізму судового контролю за діяльністю органів досудового розслідування, оскільки саме судовий контроль справедливо вважається найбільш дієвим інструментом забезпечення прав і свобод громадян.

У теоретичному аспекті «судовий контроль» покликаний: забезпечити законність та обґрунтованість обмеження конституційних прав і свобод громадян під час досудового розслідування шляхом ухвалення рішень про застосування заходів кримінально-процесуального примусу, проведення слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, що обмежують конституційні права громадян та розгляду скарг на дії (бездіяльність) та рішення слідчого чи прокурора.

Кримінальним процесуальним законом здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні віднесено до повноважень слідчого судді, який є суддею суду першої інстанції, а у випадку, передбаченому статтею 247 КПК України, - голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду.

Згідно ч. 1 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Статтею 26 КПК України також встановлено засади диспозитивності кримінального провадження. Зокрема, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ч. 3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілим не може бути особа, якій моральна шкода завдана як представнику юридичної особи чи певної частини суспільства.

За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Отже, положення ст. 55 КПК України наділяють слідчого та прокурора правом відмовити у задаоленні заяви про визнання потерпілим, але покладають на цих осіб обов`язок винести вмотивовану постанову за результатами розгляду відповідної заяви.

Згідно положень статті 110 КПК України, процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає це за необхідне.

Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 40 КПК України, слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Слідчий уповноважений:

1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом;

2) проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом;

3) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам;

5) звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій;

6) повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру;

7) за результатами розслідування складати обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та подавати їх прокурору на затвердження;

8) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених статтею 284 цього Кодексу;

9) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.

У випадках відмови прокурора у погодженні клопотання слідчого до слідчого судді про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій чи негласних слідчих (розшукових) дій слідчий має право звернутися до керівника органу досудового розслідування, який після вивчення клопотання за необхідності ініціює розгляд питань, порушених у ньому, перед прокурором вищого рівня, який протягом трьох днів погоджує відповідне клопотання або відмовляє у його погодженні.

Слідчий зобов`язаний виконувати доручення та вказівки прокурора, які надаються у письмовій формі. Невиконання слідчим законних вказівок та доручень прокурора, наданих у порядку, передбаченому цим Кодексом, тягне за собою передбачену законом відповідальність.

Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Отже наведені положення визначають повноваження слідчого, зокрема вказують на те, що він, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Також наведені положення встановлюють види процесуальних документів, які постановляються слідчим, випадки коли вони виносяться та вимоги до них.

Оцінюючи доводи скаржника, слідчої та прокурора, також виходжу з наступного.

Вмотивованість процесуального рішення це фактичне відображення усіх мотивів особи яка його ухвалила у змісті такого рішення. Вимогу вмотивованості не можна ототожнювати з вимогам законності й обґрунтованості. Разом з тим, вмотивоване процесуальне рішення повинно містити відомості про доводи та міркування учасників кримінального провадження, їх належну оцінку та врахування або відхилення на підставі конкретно сформульованих мотивів та доказів, відображення змісту доводів на які посилається заявник, норми права, які застосовані при розгляді відповідного клопотання, з посиланням на процесуальні положення мають бути застосовані у конкретній ситуації.

Вмотивованість процесуального рішення забезпечує дотримання принципу верховенства права, об`єктивності під час з`ясування обставин справи (оцінки доводів заявника), дотримання основоположних прав та інтересів людини та громадянина під час кримінального провадження. В свою чергу, недотримання наведеної вимоги щодо наведення належних та достатніх мотивів у процесуальному рішенні може призвести до недотримання загальних засад кримінального процесуального законодавства.

З дослідженої слідчим суддею оскаржуваної постанови вбачається, що слідчий відмовляючи у задоволенні клопотання, виходив з того, що в органу досудового розслідування відсутні будь-які дані заподіяння кримінальним правопорушенням моральної, фізичної або майнової шкоди ОСОБА_3 , які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із можливими неправомірними діями.

Слідчий суддя погоджується з доводами прокурора про те, що оскільки кримінальне провадження стосується злочину яким заподіяно збитки державі, а ОСОБА_3 не є уповноваженим представником державного органу (установи, підприємства), обґрунтованих підстав вважати, що саме скаржнику спричинено будь-яку шкоду внаслідок вчинення злочину який розслідується у саме цьому провадженні немає.

Разом з тим, відсутність підстав для задоволення клопотання або відсутність у органу досудового розслідування об`єктивних даних про заподіяння заявнику шкоди, не звільняє слідчого від обов`язку винести вмотивоване процесуальне рішення.

Водночас, оскаржувана постанова такому критерію не відповідає, адже ОСОБА_3 досить детально наводить у заяві свої доводи щодо наявності, на його думку, підстав для визнання його потерпілим. Натомість слідчий належної оцінки цим доводам не надав, по суті обмежившись посиланням на загальні положення Цивільного кодексу, які дають визначення шкоді та підстав її відшкодування. Так, у оскаржуваній постанові відсутні мотиви відхилення доводів заявника щодо інших кримінальних проваджень учасником яких він являється, відсутня оцінки доводів щодо повідомлених ним даних про обставини які супроводжували кримінальне правопорушення, відсутня оцінка доводів щодо статусу викривача у ОСОБА_3 та наведені ним дані про кількість і зміст клопотань поданих слідчому та прокурору, а також відсутні дані щодо того, який саме процесуальний статус у даному кримінальному провадженні має ОСОБА_3 та чому станом на день подачі відповідної заяви він не був допитаний у цьому провадженні(незалежно від його процесуального статусу).

До повноважень слідчого судді статтею 303 КПК України віднесено розгляд скарг на окремі рішення, дії та бездіяльність слідчого чи прокурора. Наведений у статті 303 КПК України перелік таких рішень, дій чи бездіяльності є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до положень статті 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:

1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора;

1-1) скасування повідомлення про підозру;

2) зобов`язання припинити дію;

3) зобов`язання вчинити певну дію;

4) відмову у задоволенні скарги.

Ухвалюючи рішення у даній справі, враховую також усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведені вище доводи та мотиви, приходжу до висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення, оскаржувана постанова підлягає скасуванню та слід слідчого уповноваженого на проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000333 від 29.11.2016 повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 12.09.2023 про визнання його потерпілим у спосіб та строки визначені Кримінальним процесуальним кодексом України, повідомивши заявника про прийняте рішення.

Керуючись ст.ст.303, 304,306,307 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Скаргу задовольнити частково.

Скасувати постанову старшого слідчого відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_5 від 29.09.2023 про відмову у визнанні потерпілим та зобов`язати слідчого уповноваженого на проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000333 від 29.11.2016 повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 12.09.2023 про визнання його потерпілим у спосіб та строки визначені Кримінальним процесуальним кодексом України, повідомивши заявника про прийняте рішення.

У решті вимог скарги відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

слідчий суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді зі скаргою на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим.

Подану скаргу ОСОБА_3 мотивує тим, що, на його думку, він являється потерпілим у кримінальному провадженні №0000333 від 29.11.2016, яке розслідується слідчим управлянням Головного управління Національної поліції у Львівській області. В межах даного кримінального провадження скаржник, звернувся до органу досудового розслідування з клопотанням про визнання його потерпілим. Постановою старшого слідчого відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_5 від 29.09.2023 про відмову у визнанні потерпілим у задоволенні наведеного клопотання скаржнику було відмовлено. Скаржник вважає вказану постанову незаконною та необґрунтованою. Отже, скаржник вважає, що відмова у задоволенні клопотання не сприяє забезпеченню повноти та об`єктивності досудового розслідування, порушує його права, у тому числі як викривача у кримінальному провадженні, а тому просить її скасувати.

Так, скаржник вважає, що досудове розслідування проводиться неефективно. Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що незважаючи на тривалий строк розслідування він жодного разу у кримінальному провадженні допитаний не був, хоча неодноразово доводив до відома органу досудового розслідування те, що володіє важливою інформацією.

Крім того, окрім питань, процесуального характеру пов`язаних з участю у розгляді скарги та ознайомлення з її матеріалами, скаржник також просить провести його допит, відповідно до ст. 336 КПК України.

Скаржник в судовому засіданні скаргу підтримав з мотивів наведених у ній, а також у відзиві на заперечення.

Прокурор скаргу заперечив, вказавши, що оскаржуване процесуальне рішення є законними та відповідає встановленим процесуальним положенням, а тому просив відмовити у задоволенні скарги. Також, прокурор вказав, що скаржник не може вважатися потерпілим у кримінальному провадженні, адже у такому розслідується ймовірне спричинення збитків інтересам держави.

Слідча в судове засідання не з`явилася, подала до суду письмові заперечення згідно яких просить відмовити у задоволенні скарги з мотивів її необґрунтованості та безпідставності.

Дослідивши матеріали скарги, заслухавши доводи учасників процесу, приходжу до наступного висновку, виходячи з наведених нижче доводів та мотивів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 336 КПК України, судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), у разі:

1) неможливості безпосередньої участі учасника кримінального провадження в судовому провадженні за станом здоров`я або з інших поважних причин;

2) необхідності забезпечення безпеки осіб;

3) проведення допиту малолітнього або неповнолітнього свідка, потерпілого;

4) необхідності вжиття таких заходів для забезпечення оперативності судового провадження;

5) наявності інших підстав, визначених судом достатніми.

Суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення. Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.

Положення наведеної статті визначають порядок здійснення судового провадження після завершення досудового розслідування. Зокрема, на підставі наведених положень може бути допитано свідка саме під час судового розгляду.

Водночас, на даний час у кримінальному провадженні триває досудове розслідування, а отже допит свідка на цій стадії повинен проводитись відповідно до норм закріплених у ст.ст.223 226 КПК України, але така слідча дія проводиться виключно слідчим або прокурором, а не слідчим суддею. Разом з тим, згідно ч.1 ст. 225 КПК України, у виняткових випадках, пов`язаних із необхідністю отримання показань під час досудового розслідування, якщо через існування небезпеки для життя і здоров`я особи, її тяжкої хвороби, наявності інших обставин, що можуть унеможливити її допит в суді або вплинути на повноту чи достовірність показань, сторона кримінального провадження, представник юридичної особи, стосовно якої здійснюється провадження, мають право звернутися до слідчого судді із клопотанням провести допит такої особи в судовому засіданні, в тому числі одночасний допит двох чи більше вже допитаних осіб. У цьому випадку допит здійснюється у судовому засіданні в місці розташування суду або перебування хворої особи в присутності сторін кримінального провадження з дотриманням правил проведення допиту під час судового розгляду.

Отже, допит свідка у судовому засіданні за участю слідчого судді на стадії досудового розслідування може відбуватися виключно в місці розташування суду або перебування хворої особи. При цьому повноваженнями та правом ініціювати такий допит наділені виключно сторона кримінального провадження та представник юридичної особи, стосовно якої здійснюється провадження.

Згідно п.п. 19, 25 ч. 1 ст. 3 КПК України:

- сторони кримінального провадження - з боку обвинувачення: слідчий, дізнавач, керівник органу досудового розслідування, керівник органу дізнання, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом; з боку захисту: підозрюваний, особа, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники;

- учасники кримінального провадження - сторони кримінального провадження, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач та його представник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, особа, стосовно якої розглядається питання про видачу в іноземну державу (екстрадицію), заявник, у тому числі викривач, свідок та його адвокат, понятий, заставодавець, перекладач, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, секретар судового засідання, судовий розпорядник.

У свою чергу, згідно ч. 1 ст. 64-1 КПК України, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, може бути:

особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником;

керівник чи інша особа, уповноважена законом або установчими документами;

працівник юридичної особи.

Аналіз наведених положень КПК України вказує на те, що скаржник не є належним суб`єктом який наділений повноваженнями ініціювати питання допиту свідка в судовому засіданні на стадії досудового розслідування. Крім того, скаржник не наводить підстав які перешкоджають його допиту під час саме судового провадження (існування небезпеки для життя і здоров`я особи, тяжка хвороба тощо) та до того ж ініціює проведення його допиту під час розгляду скарги поданої в порядку ст. 303 КПК України, що процесуальним законодавством не перебачено.

Таким чином, слідчий суддя не вирішує питання допиту свідка під час розгляду скарги, адже така процедура процесуальним законом не передбачена та ініційована неуповноваженою особою.

Водночас, слідчий суддя відзначає, що застосовуючи аналогію закону, а саме ст. 336 КПК України, з метою забезпечення доступу скаржника до правосуддя та його безпосередньої участі у судовому засіданні, ухвалено рішення про участь ОСОБА_3 у розгляді скарги у режимі відеоконференції. При цьому слідчий суддя виходив з того, що такі процесуальні дії та рішення не суперечать загальним засадам КПК України.

У цьому контексті варто відзначити, що скаржник не позбавлений можливості узгодити час та місце проведення його допиту з органом досудового розслідування чи прокурором та забезпечити свою участь у проведенні такої слідчої дії, що було підтверджено безпосередньо у судовому засіданні прокурором у згаданому кримінальному провадженні.

Згідно п. 16-2 ч. 1 ст. 3КПК України, викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, звернулася із заявою або повідомленням про корупційне кримінальне правопорушення до органу досудового розслідування.

Частиною 9 ст. 214 КПК України встановлено, що слідчий, дізнавач протягом 24 годин з моменту внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у письмовій формі повідомляє Національне агентство з питань запобігання корупції про початок досудового розслідування за участю викривача, підставу початку досудового розслідування та інші відомості, передбачені частиною п`ятою цієї статті. Копія зазначеного повідомлення Національному агентству з питань запобігання корупції надається викривачу.

В межах даного кримінального провадження ОСОБА_3 процесуальний статус викривача не надавався. Більше того, ОСОБА_3 у своїй скарзі сам зазначає, що він не погоджується з доводами слідчого та прокурора, що він являється заявником у кримінальному провадженні адже таке розпочато за результатами державного фінансового аудиту.

Таким чином, зважаючи на те, що скаржник не має процесуального статусу викривача у кримінальному провадженні та не являється, за його ж твердженням заявником у цьому провадженні, підстав вважати, що мають місце порушення прав викривача у слідчого судді немає, адже ОСОБА_3 такого статусу на даний час не має.

З огляду на наявність у матеріалах справи даних про час отримання скаржником відповідного процесуального рішення, слідчий суддя приходить до висновку, що процесуальний строк звернення до слідчого судді з даною скаргою в частині оскарження постанови слідчого дотримано.

В ході розгляду скарги встановлено наступне.

Слідчим управлянням Головного управління Національної поліції у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000333 від 29.11.2016. Розслідування у кримінальному провадженні розпочато на підставі аудиторського звіту за результатами державного фінансового аудиту ДП «Львівський Державний авіаційний завод».

12.09.2023 ОСОБА_3 звернувся до органу досудового розслідування із заявою про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні.

Постановою старшого слідчого відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_5 від 29.09.2023 про відмову у визнанні потерпілим у задоволенні наведеного клопотання скаржнику було відмовлено.

Зі змісту згаданої постанови вбачається, що слідчий, відмовляючи у задоволенні клопотання, виходив з того, що в органу досудового розслідування відсутні будь-які дані про спричинення моральної чи матеріальної шкоди ОСОБА_3 . Зокрема, посилаючись на положення ст. 23 Цивільного кодексу України та ст.55 КПК України, слідча зазначила, що даних про заподіяння кримінальним правопорушенням моральної, фізичної або майнової шкоди ОСОБА_3 , що при цьому перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із можливими неправомірними діями під час закупівлі авіаційних запчастин підпорядкованими підприємствами ДК «Укроборонпром» за завищеними цінами, досудовим розслідуванням на даний час не встановлено.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Саме в запроваджені механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді полягає здійснення функцій правової держави та її утвердження як такої.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Одним з напрямів ефективного функціонування державної влади в Україні є забезпечення законності діяльності органів досудового розслідування, які виходячи з принципу верховенства права, зобов`язані керуватись законом при здійсненні своїх повноважень. Саме тому об`єктивно необхідним є створення надійного і ефективного механізму судового контролю за діяльністю органів досудового розслідування, оскільки саме судовий контроль справедливо вважається найбільш дієвим інструментом забезпечення прав і свобод громадян.

У теоретичному аспекті «судовий контроль» покликаний: забезпечити законність та обґрунтованість обмеження конституційних прав і свобод громадян під час досудового розслідування шляхом ухвалення рішень про застосування заходів кримінально-процесуального примусу, проведення слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, що обмежують конституційні права громадян та розгляду скарг на дії (бездіяльність) та рішення слідчого чи прокурора.

Кримінальним процесуальним законом здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні віднесено до повноважень слідчого судді, який є суддею суду першої інстанції, а у випадку, передбаченому статтею 247 КПК України, - голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду.

Згідно ч. 1 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Статтею 26 КПК України також встановлено засади диспозитивності кримінального провадження. Зокрема, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ч. 3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілим не може бути особа, якій моральна шкода завдана як представнику юридичної особи чи певної частини суспільства.

За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Отже, положення ст. 55 КПК України наділяють слідчого та прокурора правом відмовити у задаоленні заяви про визнання потерпілим, але покладають на цих осіб обов`язок винести вмотивовану постанову за результатами розгляду відповідної заяви.

Згідно положень статті 110 КПК України, процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає це за необхідне.

Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 40 КПК України, слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Слідчий уповноважений:

1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом;

2) проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом;

3) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам;

5) звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій;

6) повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру;

7) за результатами розслідування складати обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та подавати їх прокурору на затвердження;

8) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених статтею 284 цього Кодексу;

9) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.

У випадках відмови прокурора у погодженні клопотання слідчого до слідчого судді про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій чи негласних слідчих (розшукових) дій слідчий має право звернутися до керівника органу досудового розслідування, який після вивчення клопотання за необхідності ініціює розгляд питань, порушених у ньому, перед прокурором вищого рівня, який протягом трьох днів погоджує відповідне клопотання або відмовляє у його погодженні.

Слідчий зобов`язаний виконувати доручення та вказівки прокурора, які надаються у письмовій формі. Невиконання слідчим законних вказівок та доручень прокурора, наданих у порядку, передбаченому цим Кодексом, тягне за собою передбачену законом відповідальність.

Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Отже наведені положення визначають повноваження слідчого, зокрема вказують на те, що він, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Також наведені положення встановлюють види процесуальних документів, які постановляються слідчим, випадки коли вони виносяться та вимоги до них.

Оцінюючи доводи скаржника, слідчої та прокурора, також виходжу з наступного.

Вмотивованість процесуального рішення це фактичне відображення усіх мотивів особи яка його ухвалила у змісті такого рішення. Вимогу вмотивованості не можна ототожнювати з вимогам законності й обґрунтованості. Разом з тим, вмотивоване процесуальне рішення повинно містити відомості про доводи та міркування учасників кримінального провадження, їх належну оцінку та врахування або відхилення на підставі конкретно сформульованих мотивів та доказів, відображення змісту доводів на які посилається заявник, норми права, які застосовані при розгляді відповідного клопотання, з посиланням на процесуальні положення мають бути застосовані у конкретній ситуації.

Вмотивованість процесуального рішення забезпечує дотримання принципу верховенства права, об`єктивності під час з`ясування обставин справи (оцінки доводів заявника), дотримання основоположних прав та інтересів людини та громадянина під час кримінального провадження. В свою чергу, недотримання наведеної вимоги щодо наведення належних та достатніх мотивів у процесуальному рішенні може призвести до недотримання загальних засад кримінального процесуального законодавства.

З дослідженої слідчим суддею оскаржуваної постанови вбачається, що слідчий відмовляючи у задоволенні клопотання, виходив з того, що в органу досудового розслідування відсутні будь-які дані заподіяння кримінальним правопорушенням моральної, фізичної або майнової шкоди ОСОБА_3 , які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із можливими неправомірними діями.

Слідчий суддя погоджується з доводами прокурора про те, що оскільки кримінальне провадження стосується злочину яким заподіяно збитки державі, а ОСОБА_3 не є уповноваженим представником державного органу (установи, підприємства), обґрунтованих підстав вважати, що саме скаржнику спричинено будь-яку шкоду внаслідок вчинення злочину який розслідується у саме цьому провадженні немає.

Разом з тим, відсутність підстав для задоволення клопотання або відсутність у органу досудового розслідування об`єктивних даних про заподіяння заявнику шкоди, не звільняє слідчого від обов`язку винести вмотивоване процесуальне рішення.

Водночас, оскаржувана постанова такому критерію не відповідає, адже ОСОБА_3 досить детально наводить у заяві свої доводи щодо наявності, на його думку, підстав для визнання його потерпілим. Натомість слідчий належної оцінки цим доводам не надав, по суті обмежившись посиланням на загальні положення Цивільного кодексу, які дають визначення шкоді та підстав її відшкодування. Так, у оскаржуваній постанові відсутні мотиви відхилення доводів заявника щодо інших кримінальних проваджень учасником яких він являється, відсутня оцінки доводів щодо повідомлених ним даних про обставини які супроводжували кримінальне правопорушення, відсутня оцінка доводів щодо статусу викривача у ОСОБА_3 та наведені ним дані про кількість і зміст клопотань поданих слідчому та прокурору, а також відсутні дані щодо того, який саме процесуальний статус у даному кримінальному провадженні має ОСОБА_3 та чому станом на день подачі відповідної заяви він не був допитаний у цьому провадженні(незалежно від його процесуального статусу).

До повноважень слідчого судді статтею 303 КПК України віднесено розгляд скарг на окремі рішення, дії та бездіяльність слідчого чи прокурора. Наведений у статті 303 КПК України перелік таких рішень, дій чи бездіяльності є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до положень статті 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:

1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора;

1-1) скасування повідомлення про підозру;

2) зобов`язання припинити дію;

3) зобов`язання вчинити певну дію;

4) відмову у задоволенні скарги.

Ухвалюючи рішення у даній справі, враховую також усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведені вище доводи та мотиви, приходжу до висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення, оскаржувана постанова підлягає скасуванню та слід слідчого уповноваженого на проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000333 від 29.11.2016 повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 12.09.2023 про визнання його потерпілим у спосіб та строки визначені Кримінальним процесуальним кодексом України, повідомивши заявника про прийняте рішення.

Керуючись ст.ст.303, 304,306,307 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Скаргу задовольнити частково.

Скасувати постанову старшого слідчого відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_5 від 29.09.2023 про відмову у визнанні потерпілим та зобов`язати слідчого уповноваженого на проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000333 від 29.11.2016 повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 12.09.2023 про визнання його потерпілим у спосіб та строки визначені Кримінальним процесуальним кодексом України, повідомивши заявника про прийняте рішення.

У решті вимог скарги відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1