Провадження №: 1-кп/755/184/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" січня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві об`єднане кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004246 від 12 травня 2018 року та № 0000086 від 20 березня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Брест, Республіки Білорусь, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина Республіки Білорусь, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

перекладача ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и в:

ухвалою Київського апеляційного суду від 22.12.2023 відмовлено в задоволенні подання голови Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_9 про направлення об`єднаного кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0004246 від 12.05.2018 та №0000086 від 20.03.2019, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України, з одного суду до іншого.

Відтак, назване вище об`єднане кримінальне провадження продовжує перебувати на розгляді у Дніпровському районному суді м. Києва.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року ОСОБА_3 продовжено строк тримання під вартою до 14 січня 2024 року включно. Визначено ОСОБА_3 заставу в розмірі 1 400 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3 757 600 грн 00 коп. у національній грошовій одиниці.

Прокурор ОСОБА_4 у судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки існують ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень.

Прокурор ОСОБА_5 підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 заперечував щодо задоволення клопотання, оскільки прокурором не обґрунтовано той факт, що ризики дійсно продовжують існувати. Просив змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю, а у випадку відмови у задоволенні цього клопотання, просив зменшити розмір застави. Крім того звернув увагу суду на розумність строків розгляду даного кримінального провадження та тривале перебування обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою.

Захисник ОСОБА_6 підтримав позицію адвоката ОСОБА_7 , заперечував щодо задоволення клопотання, просив змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у період часу з 22 год 00 хв до 06 год 00 хв., а у разі відхилення цього клопотання, просив зменшити розмір застави.

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав своїх захисників у повному обсязі.

Суд, заслухавши прокурорів, захисників та обвинуваченого, ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Разом з тим за ч. 3 вищевказаної статті під час здійснення судового провадження судом присяжних питання, передбачене цією частиною, вирішує головуючий.

У зв`язку з тим, що згідно з протоколом щодо неможливості призначення присяжних на справу від 22.11.2023, призначення не відбулось, оскільки не вистачає потрібної кількості присяжних для розподілу справи, однак наразі необхідно вирішити питання щодо запобіжного заходу, суд приходить до висновку про розгляд зазначеного клопотання в одноособовому складі головуючою суддею ОСОБА_1 .

Згідно ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Під час досудового розслідування відповідно до ст. 194 КПК України у разі вирішення питання застосування або продовження строку дії запобіжного заходу має бути встановлені такі складові - чи є обґрунтованою підозра; чи наявні достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК ризиків, на які вказує прокурор; чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

Отже, з метою вирішення питання продовження тримання обвинуваченого під вартою прокурор має довести існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого та неможливість запобігти цим ризикам шляхом застосування іншого, менш суворого запобіжного заходу.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Під обґрунтованою підозрою на стадії судового розгляду суд розуміє існування фактів та інформації, які здатні переконати неупередженого спостерігача в тому, що певна особа (група осіб) могла вчинити злочин, у такому випадку наявні докази об`єктивно пов`язують цю особу (групу осіб) із певним злочином. При цьому, критерій обґрунтованості підозри зовсім не вимагає того, щоб ці докази були достатніми для того, щоб визнати особу винуватою та забезпечити її засудження, але мають бути достатніми (вагомими) для того, щоб виправдати подальше існування заходів забезпечення судового розгляду.

Практикою Європейського суду з прав людини, яка у силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, сформульовані підстави, за наявності яких допускається безперервне тримання особи під вартою.

До цих підстав віднесені наявність ризику, що обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень.

Ризик переховування обвинуваченого від суду, крім суворості покарання, має оцінюватись також з урахуванням низки інших факторів, які можуть або підтвердити цей ризик, або ж продемонструвати, що він є наскільки незначним, що не виправдовує подальше ув`язнення особи.

Вказаний ризик підлягає врахуванню у світлі таких чинників, як характер людини, її моральні принципи, місце мешкання, робота, сімейні зв`язки та будь-які інші зв`язки з країною, у якій ведеться її переслідування.

Згідно з практикою ЄСПЛ серйозність звинувачень може примусити судові органи помістити обвинуваченого під варту з метою попередження спроб подальших правопорушень.

Однак нео бхідно, щоб цей ризик був очевидним, а захід таким, що відповідає обставинам справи, зокрема, минулому та особі обвинуваченого.

У контексті кримінального провадження ризиком неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого слід вважати таку поведінку цієї особи, настання якої характеризується високим ступенем ймовірності.

Щодо обґрунтованості ризиків неналежного виконання обвинуваченим ОСОБА_3 покладених на нього процесуальних обов`язків, то слід зазначити таке.

Щодо ризику переховування. Суд враховує, що запобігання ризику переховування, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, обвинуваченого ОСОБА_3 від суду становить суспільний інтерес, який полягає в забезпеченні відправлення судочинства, а тому вважає такі дії цілком вірогідними з огляду на покарання, яке загрожує ОСОБА_3 , оскільки він обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України, за найтяжчий із яких передбачена відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна. Крім того, обвинувачений не зареєстрований на території України, є уродженцем та громадянином Республіки Білорусь, де знаходиться у міжнародному розшуку для арешту та подальшої екстрадиції до Республіки Білорусь для притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 209 КК Республіки Білорусь.

Разом з тим, як було раніше встановлено в попередніх ухвалах Дніпровського районного суду м. Києва при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , останній не зареєстрований на території України, є уродженцем та громадянином Республіки Білорусь. Відповідно до інформації, наявної у листі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України від 23 березня 2019 року, у відповідь на запит ГУНП України у Київській області № 1070/109/14/02-19 від 23 березня 2019, згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу, ОСОБА_3 станом на 23.03.2019 значився у міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до Республіки Білорусь для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 209 КК Республіки Білорусь (шахрайство).

Крім того, обвинувачений зареєстрований в іншій державі, а саме в Республіці Білорусь за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, на переконання суду, ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого покарання, як зазначає у своєму клопотанні прокурор.

Хоча серйозність покарання є релевантною обставиною при оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи («Ідалов проти Росії [ВП]» (Idalov v. Russia [GC]), § 145; «Гарицький проти Польщі» (Garycki v. Poland), § 47; «Храїді проти Німеччини» (Chraidi v. Germany), § 40; «Ілійков проти Болгарії» (Ilijkov v. Bulgaria), §§ 80-81).

Окрім цього, згідно із позицією ЄСПЛ, викладеною у рішенні по справі «Ilijkov v Bulgaria» від 26 червня 2001 року (§ 80, заява № 33977/96), за якою суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника дає уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений, та у рішенні по справі «Punzelt v. Czech Republic» від 25 квітня 2000 року (§ 76, заява № 31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Разом з тим, зазначена обставина має враховуватися крізь призму суб`єктивного сприйняття особою можливої загрози настання покарання за вчинення правопорушення, тобто фактично йдеться про ту потенційну загрозу, настання якої може спробувати уникнути обвинувачений. Саме тому, на думку суду, комплексний аналіз суворості можливого покарання має включати не тільки вид і міру санкції, передбаченої КК України, але й інші обставини негативного характеру для особи, яких вона може зазнати не тільки в результаті постановлення обвинувального вироку, але й під час самого розслідування.

Небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від тяжкості можливого покарання з точки зору самої санкції статті КК України, адже її треба визначати з урахуванням низки інших релевантних чинників, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її незначною, зокрема, треба враховувати характер особи, моральні якості, наявні кошти, зв`язки з державою, у якій його переслідували за законом, а також його контакти. В цьому ключі тяжкість є тільки релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

Відповідно, забезпечуючи таку оцінку, суд враховує, що обвинуваченому ОСОБА_3 висунуто обвинувачення у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України, за найтяжчий із яких передбачена відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна, що в поєднанні з даними про особу обвинуваченого з`ясованими судом, зокрема, характер, моральні якості, наявні кошти, зв`язки з державою, контакти, вказують на те, що в сукупності ці обставини дають підстави вважати, що серйозність покарання, в даному випадку, є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що він може втекти.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків. Суд враховує, що згідно чинного законодавства, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, а тому ризик впливу існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Крім того, у зв`язку зі частою зміною складу суду, розгляд даного кримінального провадження починався спочатку. Зокрема, станом на 13.12.2023 строк повноважень присяжних, затверджених рішенням Київської міської ради від 24 вересня 2020 року, закінчився, а тому головою Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_9 скеровано подання про направлення названого вище об`єднаного кримінального провадження з одного суду до іншого у зв`язку з неможливістю утворити інший склад суду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.12.2023 у задоволені вказаного вище подання було відмовлено.

Враховуючи положення КПК України та наведені вище обставини, розгляд даного кримінального провадження буде розпочато спочатку у зв`язку зі зміною складу суду, а відтак потерпілих та свідків буде допитано заново.

Відтак, оскільки судове провадження наразі не завершено, і, відповідно до ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, має оцінити після завершення дослідження кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення. Надаючи оцінку можливості обвинуваченого вчинити інше кримінальне правопорушення, суд вважає це цілком ймовірним, оскільки враховує ту обставину, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України, а також кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 190 КК України, за фактом 10 (десяти) епізодів, Крім того, ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2,3 ст. 209 КК Республіки Білорусь (шахрайство).

При визначенні питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 суд бере до уваги, відповідно до ст. 178 КПК України, також і дані про його особу, а саме його вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, той факт, що він неодружений, до затримання працював, зареєстрований у м. Брест, Республіка Білорусь, має місце проживання у м. Києві (у родичів), майновий стан обвинуваченого, те, що він раніше не судимий, перебуває у розшуку Республіки Білорусь за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 209 КК Республіки Білорусь.

Дійсно, серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Проте, суд вважає, що такий ризик має бути явним в світлі обставин справи, біографії та характеристики обвинуваченого, наявності минулих судимостей.

Щодо тривалого перебування обвинуваченого під вартою та розумності строків

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ викладена у п. 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

Згідно ч. 1-5 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи або щодо кримінального правопорушення, вчиненого стосовно малолітньої або неповнолітньої особи, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.

Слід зазначити, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

У провадження Дніпровського районного суду м. Києва об`єднане кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004246 від 12 травня 2018 року та № 0000086 від 20 березня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_3 надійшло 11 червня 2020 року. Судом неодноразово зверталась увага на те, що незавершення до цього часу судового провадження у справі викликано також її складністю, кількістю потерпілих та свідків, великим обсягом доказів, які підлягають дослідженню, кількістю та поведінкою учасників судового провадження, обставинами справи, введенням в Україні воєнного стану тощо.

Разом з тим, у зв`язку зі частою зміною складу суду, розгляд даного кримінального провадження починався спочатку. Зокрема, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.03.2023 усунено присяжного ОСОБА_10 від подальшої участі в розгляді вищевказаного кримінального провадження та передано ухвалу керівнику апарату задля відбору нового присяжного, у зв`язку з відсутністю можливості визначення нового присяжного з числа запасних.

Надалі, станом на 13.12.2023 закінчився строк повноважень присяжних, затверджених рішенням Київської міської ради від 24 вересня 2020 року, а тому згідно даних протоколу розподілу від 13 грудня 2023 року у провадженні не можливо утворити склад суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.12.2023 відмовлено в задоволенні подання голови Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_9 про направлення об`єднаного кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0004246 від 12.05.2018 та №0000086 від 20.03.2019, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, п.6 ч.2 ст.115, ч.3 ст.289 КК України, з одного суду до іншого.

Відтак, враховуючи положення КПК України та наведені вище обставини, розгляд даного кримінального провадження буде розпочато спочатку у зв`язку зі зміною складу суду.

Водночас, судом вживаються усі передбачені законом заходи з метою дотримання розумних строків розгляду справи та створюються необхідні умови для реалізації їх прав.

Щодо зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт

Суд вважає, що обраний щодо обвинуваченого запобіжний захід відповідає не лише особі обвинуваченого, а і характеру та тяжкості діянь, які йому інкримінуються, не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, ухиленню обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення, тобто ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, є реальними та дійсними, а тому вони виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на домашній арешт.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту є недоцільним у даній справі, оскільки обвинувачений не має постійного місця проживання з яким у нього є зв`язок і де його можливо завжди знайти та де б він міг перебувати під домашнім арештом, крім того він ніде не працює та перебуває у розшуку Республіки Білорусь.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 254/2023 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 06.11.2023 № 734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 08.11.2023 № 3429-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

Згідно Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII від 21 жовтня 1993 року, призову підлягають усі громадяни України, придатні до військової служби або ті, які перебувають в запасі (резервісти).

«Правила перетинання державного кордону громадянами України», затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 встановлюють обмеження виїзду у разі введення на території України воєнного стану для громадян України за виключенням окремої категорії осіб.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 є громадянином Республіки Білорусь, а не України, дія воєнного стану на території України не впливає на неможливість його виїзду з території України.

А тому суд, аналізуючи підстави для зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 , не знаходить підстав для задоволення клопотання його захисника. Щодо необґрунтованості ризиків прокурором у клопотанні, то суд надав їм оцінку вище в даній ухвалі.

Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що захисником не доведено ті обставини, які б свідчили про те, що заявлені ризики при обранні запобіжного заходу зменшились.

Щодо зменшення розміру застави

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні:

1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;

2) щодо злочину, який спричинив загибель людини;

3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею;

4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України;

5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Прецедентне право Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні під заставу: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) вчинить інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку («Бузаджи проти Республіки Молдова [ВП]» (Buzadji v. The Republic of Moldova [GC]), § 88; «Тирон проти Румунії» (Tiron v. Romania) § 37; «Смирнова проти Росії» (Smirnova v. Russia), § 59; «Пірузян проти Вірменії» (Piruzyan v. Armenia), § 94).

З огляду на зазначене, суд, вирішуючи ініційоване прокурором питання про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, бере до уваги тривалість перебування останнього під вартою, а саме з 23 березня 2019 року, тобто понад 4 роки, враховуючи положення КПК України, що через названі вище обставини, розгляд даного кримінального провадження розпочато спочатку.

Враховуючи тривале перебування обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою, при продовженні строку застосування запобіжного заходу до останнього, суд вважає за можливе визначити ОСОБА_3 , розмір застави, який здатний був забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Як визначено у п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Водночас згідно ч. 4 ст. 183 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Зважаючи на ті обставини, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України, зокрема одне з яких є вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, враховуючи тяжкість злочину, обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан ОСОБА_3 , а також враховуючи тривалість перебування останнього під вартою, суд присяжних вважає, що визначений ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року розмір застави у розмірі 1 400 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3 757 600 грн 00 коп. підлягає зменшенню до 1 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3 633 600 грн 00 коп.

Відтак, зважаючи на те, що 14січня 2024 року спливає строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора та продовжити дію існуючого запобіжного заходу до 11 березня 2024 року включно, та визначити ОСОБА_3 розмір застави у розмірі1 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3 633 600 грн 00 коп. з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 194, 331 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

клопотання прокурора відділу прокуратури Київської області ОСОБА_4 - задовольнити.

У задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт обвинуваченому ОСОБА_3 - відмовити.

Клопотання сторони захисту про зменшення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_3 - задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до11 березня 2024 року включно.

Визначити ОСОБА_3 заставу в розмірі 1 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3 633 600 (три мільйони шістсот тридцять три тисячі шістсот) грн 00 коп. у національній грошовій одиниці, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок Дніпровського районного суду м. Києва (Отримувач: ТУДСАУ в місті Києві, , МФО: 820172, Банк: Державна казначейська служба України м. Київ, р/р №UA1012089).

Ухвала діє 60 (шістдесят) днів та підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі визначеному в ухвалі суду, протягом строку її дії.

У разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 строком на 2 (два) місяці, обов`язки, передбачені ст.194 КПК України, а саме:

1) прибувати за викликом до Дніпровського районного суду міста Києва;

2) не відлучатись із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

4) утримуватись від спілкування з потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні;

5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

6) носити електронний засіб контролю.

З моменту звільнення з-під варти, у зв`язку з внесенням застави, обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 17 год 45 хв 17 січня 2024 року.

Головуюча суддя ОСОБА_1