УХВАЛА

Іменем України

06 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 229/4469/20

провадження № 51-4923 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дружківського міського суду Донецької області від 28 жовтня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 травня 2023 року в кримінальному провадженнівнесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000449, по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дружківка, Донецька область, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Дружківського міського суду Донецької області від 28 жовтня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до вироку суду ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходячи її на посаді командира взводу 4-ї роти 2-го батальйону військової частини НОМЕР_1 у військовому звані «лейтенант», 14 травня 2020 року приблизно о 21:30 год., у кімнаті № 509 гуртожитку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_5 через нібито викрадення останнім ікони, яка належала громадянці ОСОБА_6 , наніс останньому один удар правою ногою в область обличчя коли той сидів на дивані, від якого останній впав на підлогу та продовжив наносити удари кулаками обох рук та взутими у кросівки ногами в область голови, обличчя та тулубу. Всього наніс не менше 15-ти ударів, після чого на декілька годин залишив місце вчинення злочину.

Продовжуючи свій злочинний умисел ОСОБА_4 приблизно о 02:00 год. 15 травня 2020 року повернувся до гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у кімнату № НОМЕР_2 , де перебував ОСОБА_5 , і наніс йому не менше 5-ти ударів взутими у кросівки ногами в область голови та обличчя, чим заподіяв останньому тяжкі тілесні ушкодження. ІНФОРМАЦІЯ_2 о 19:42 год. від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_5 помер. Настання смерті останнього перебуває в прямому причинному зв`язку з отриманими ним тілесними ушкодженнями.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 10 травня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого залишив без задоволення, а вирок Дружківського районного суду Донецької області від 28 жовтня 2021 року - без змін.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить призначити йому більш м`яке покарання.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що суди:

? ?не дали можливість довести ймовірну причетність інших осіб або обставин, що спричинили смерть потерпілого;

? при призначенні покарання не звернули увагу на відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також не врахували в якості обставин, які пом`якшують покарання, зокрема наявність з його боку щирого каяття, те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, приймав участь у бойових діях та є ветераном війни, планує повернутися до лав Збройних сил України;

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги засудженого та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги засудженого, Суд враховує наступне.

Суд наголошує, що розгляд кримінального провадження здійснюється судом лише у межах пред`явленого обвинувачення та стосовно особи, якій органом досудового розслідування пред`явлено обвинувачення.

Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, при викладених у вироку обставинах, підтверджені сукупністю належних та допустимих доказів, перевірених судом та докладно наведених у вироку.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілу ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу огляду місця події від 15 травня 2020 року, відповідно до якого було оглянуто кімнату АДРЕСА_3 ; даними протоколу огляду місця події від 16 травня 2020 року, відповідно до якого було оглянуто приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; даними протоколу огляду місця події від 16 травня 2020 року, відповідно до якого оглянуто територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 ; даними протоколу огляду місця події (трупу) від 16 травня 2020 року, відповідно до якого оглянуто приміщення Дружківського відділення СМЕ, розташоване за адресою: вул. Машинобудівників, 56, м. Дружківка; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17 травня 2020 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_6 впізнала особу, яка знаходиться на фото № 4; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16 травня 2020 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_13 впізнав чоловіка під № 3 на ім`я ОСОБА_19 , який 14 травня 2020 року у його присутності спричинив ОСОБА_20 тілесні ушкодження; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16 травня 2020 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_21 впізнав чоловіка під № 4 на ім`я ОСОБА_19 , який 14 травня 2020 року спричинив ОСОБА_22 тілесні ушкодження; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16 травня 2020 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_15 впізнала чоловіка під № 2 на ім`я ОСОБА_19 , який 14 травня 2020 року приходив до неї додому весь у крові та мив руки від крові; даними протоколу слідчого експерименту від 16 травня 2020 року за участю свідка ОСОБА_13 , який розповів про обставини, які мали місце 15 травня 2020 року та відтворив їх; даними протоколу слідчого експерименту від 16 травня 2020 року за участю свідка ОСОБА_21 , який розповів про обставини, які мали місце 14 травня 2020 року та відтворив їх; даними протоколу слідчого експерименту від 19 серпня 2020 року за участю обвинуваченого ОСОБА_4 , який розповів про обставини, які мали місце 15 травня 2020 року та відтворив їх; даними протоколу слідчого експерименту від 24 липня 2020 року за участю свідка ОСОБА_21 , який розповів про обставини, які мали місце 15 травня 2020 року та відтворив їх; даними протоколу слідчого експерименту від 24 липня 2020 року за участю свідка ОСОБА_13 , який розповів про обставини, які мали місце 15 травня 2020 року та відтворив їх; а також висновками експертів.

Згідно висновків судово-медичних експертиз локалізація тілесних ушкоджень потерпілого, відповідає механізму їх нанесення, показаному під час слідчих експериментів свідками ОСОБА_21 та ОСОБА_13 .

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що пояснення цих свідків повністю узгоджуються з іншими доказами у справі, зокрема і висновками експертиз, та підстав для сумніву у їх достовірності чи допустимості не вбачається.

Разом з тим, апеляційний суд в оскаржуваному рішенні зауважив, що версія обвинуваченого щодо побиття потерпілого в іншому місці спростовується фактом наявності за місцем мешкання потерпілого значної кількості об`єктів зі слідами крові, що свідчить про значну крововтрату потерпілого саме там.

При цьому, судами також встановлено, що кількість слідів крові, що залишились на самому обвинуваченому та у дворі свідка ОСОБА_15 , де останній мив руки, всупереч показанням обвинуваченого, свідчить, що контакт з потерпілим був значно тривалішим ніж витирання йому обличчя.

Водночас, варто зауважити, що доводи засудженого в тій частині, що суди не дали можливість довести ймовірну причетність інших осіб або обставин, що спричинили смерть потерпілого, не містять конкретного обґрунтування в чому це виразилось.

Суд також звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_4 в судах першої та апеляційної інстанцій був представлений захисниками та не був позбавлений можливості доводити свою невинуватість.

Крім того, під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені обвинуваченим у поданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК України.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, згідно з указаними нормами закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, а також дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є військовослужбовцем, свою провину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, місцевий суд урахував відсутність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання та які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання.

Доводи касаційної скарги засудженого, що суди не врахували в якості обставини, що пом`якшує покарання, наявність щирого каяття, є безпідставними.

Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Проте, як убачається із оскаржуваних судових рішень, ОСОБА_4 в суді першої інстанції свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину заперечував.

З огляду на викладене, на думку колегії суддів, відсутні підстави для врахування в якості обставини, яка пом`якшує покарання, щирого каяття.

Погоджуючись із рішенням місцевого суду, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що покарання призначене ОСОБА_4 судом першої інстанції відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду також звертає увагу, що засуджений не позбавлений права звернутися до суду, в порядку ст. 539 КПК України, із клопотанням про перерахування відбутого покарання.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, а тому колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість.

Отже, касаційна скарга засудженого не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 414 КПК України, а відтак й необхідності змінити вирок Дружківського міського суду Донецької області від 28 жовтня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 травня 2023 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дружківського міського суду Донецької області від 28 жовтня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 травня 2023 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3