Провадження №: 1-кс/755/3856/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" грудня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

за участю адвоката, який діє в інтересах власника майна: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, в порядку ч. 2 ст. 174 КПК України,

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду м. Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна.

Мотивуючи клопотання, адвокат ОСОБА_3 зазначає про те, що 27.09.2023 року, приблизно о 07 год. 24 хв., в м. Києві по вул. Березняківська, 23, відбулася дорожня-транспортна пригода, за участю транспортного засобу «Nissan X-trail», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , внаслідок чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження, а пішохід отримала тілесні ушкодження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.10.2023 року клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, у рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003398 від 27.09.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України задоволено, накладено арешт на тимчасово вилучене майно, а саме автомобіль «Nissan X-trail», д.р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , з метою забезпечення збереження речового доказу, із забороною користування, відчуження та розпорядження вказаним майном.

Зокрема, водієм ОСОБА_4 не заперечується його неуважність, що стала причиною вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди.

25.10.2023 року експертом було проведено огляд транспортного засобу «Nissan X-trail», р.н. НОМЕР_1 , в тому числі встановлено відповідність (придатність) до використання його рульової та гальмівної системи, зафіксовані наявні пошкодження, та процесуально оформлено огляд, всі необхідні маніпуляції з автомобілем також проведено.

Станом на теперішній час, потерпіла ОСОБА_5 примирилась з водієм ОСОБА_4 , що підтверджується її заявою про те, що вони примирилися.

Зокрема, в клопотанні прокурора про накладення арешту, так і в ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва від 06.10.2023 року про накладення арешту, єдиною підставою накладення арешту є забезпечення збереження майна в якості речового доказу, з метою проведення експертизи.

Таким чином, за відсутності конкретних фактичних обставини, які виправдовували б такий спосіб втручання у право на мирне володіння транспортним засобом, та за відсутності правових підстав, арешт на тимчасове вилучене майно, а саме: транспортний засіб «Nissan X-trail», д.р.н. НОМЕР_1 , накладений ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.10.2023 року, підлягає скасуванню в частині заборони користування транспортним засобом, як такий, що в подальшому відпала потреба.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримав, просив скасувати арешт майна в частині користування транспортним засобом «Nissan X-trail» д.р.н. НОМЕР_1 , крім того зазначив, що слідчі дії до теперішнього часу у вказаному кримінальному провадженні не проводяться, підозру ОСОБА_4 не вручено.

Прокурор у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, вислухавши думку адвоката ОСОБА_3 , вивчивши матеріали клопотання, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Згідно із ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Зокрема, п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, а відповідно до ч. 3 даної статті, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 100 КПК України, речові докази повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Згідно із ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

При цьому, згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ст. 174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Як вбачається із змісту клопотання, ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06.10.2023 року накладено арешт на тимчасове вилучене майно, а саме автомобіль ТЗ Nissan X-trail д.н.р. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з метою забезпечення збереження речового доказу, із забороною користування, відчуження та розпорядження вказаним майном.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. The United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що клопотання захисника ОСОБА_3 про скасування арешту в частині заборони користування підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 26, 98, 100, 170, 173, 174 КПК України, суд

у х в а л и в:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_4 про скасування арешту майна, в порядку ч. 2 ст. 174 КПК України -задовольнити.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06.10.2023 року на рухоме майно, а саме: транспортний засіб марки «Nissan X-trail», р.н. НОМЕР_1 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , в частині заборони користування.

Транспортний засіб «Nissan X-trail», р.н. НОМЕР_1 , повернути власнику майна ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя