УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 625/586/19

провадження № 51- 930 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Харківського районного суду Харківської області від 15 червня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Харківського районного суду Харківської області від 15 червня 2021 року, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого, визнано виннуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Як убачається з вироку суду, 08 вересня 2019 року близько 06:00, ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, прийшов до домоволодіння своєї співмешканки ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , з метою примиритись після сварки, яка виникла у них напередодні, зайшов до приміщення літньої кухні, де перебувала ОСОБА_6 , вибачився перед нею, після чого вони зайшли в будинок. У кімнаті будинку ОСОБА_5 побачив на ліжку свого брата, ОСОБА_7 , який спав. У цей момент у ОСОБА_5 , на ґрунті ревнощів, раптово виникло неприязне ставлення до ОСОБА_7 , тому, діючи умисно, бажаючи заподіяти тілесні ушкодження, ОСОБА_5 взяв зі столу кухонний ніж, і в той час, коли ОСОБА_7 спав та не міг чинити йому опір, кухонним ножем завдав йому три удари в грудну клітку, один удар в область задньої поверхні лівого плеча та один удар в область правого променевозап`ястного суглобу, чим заподіяв потерпілому тяжке та легке тілесне ушкодження.Після цього, ОСОБА_6 , яка знаходилась у цій же кімнаті, викликала швидку медичну допомогу, а ОСОБА_5 до її приїзду намагався надавати ОСОБА_7 першу медичну допомогу.

Полтавськийапеляційний суд ухвалою від 14 листопада 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок Харківського районного суду Харківської області від 15 червня 2021 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вказані судові рішення та на підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням. На думку захисника, при призначенні покарання, судами попередніх інстанцій, не в повній мірі враховано дані про особу його підзахисного, який щиро розкаявся, визнав свою вину та примирився з потерпілим, а також те, що на його утриманні перебуває матір похилого віку. Крім того, наголошує, що потерпілий ОСОБА_7 просив суд призначити ОСОБА_5 покарання не пов`язане з позбавленням волі, у зв`язку з чим суд безпідставно не застосував положення ст. 75 КК.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити виходячи з наступного.

За правилами ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність зводяться до незгоди захисника із незастосуванням судами положень ст. 75 КК. Такі доводи є безпідставними з огляду на таке.

Призначення покарання та звільнення від його відбування, попри нерозривний взаємозв`язок з точки зору правових наслідків для засудженого, мають відмінну юридичну природу і є окремими заходами, які послідовно застосовуються судом у разі прийняття відповідного рішення. При цьому вирішення питання про обрання особі виду та розміру покарання передує вирішенню питання про звільнення від його відбування з випробуванням, що прямо випливає зі змісту положень ч. 1 ст. 75 КК.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За правилами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Разом з цим, як питання призначення покарання так і звільнення від його відбування безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Як слідує зі змісту оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким;дані про його особу, а саме, те, що він не працевлаштований, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, страждає на хронічне психічне захворювання у формі дисоціального розладу особистості, раніше не судимий в силу ст. 89 КК, відсутність будь-яких претензій з боку потерпілого та те, що він просив не позбавляти волі ОСОБА_5 . Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та визнання вини, а обставин, які його обтяжують, судом не встановлено.

Враховуючи вищенаведене, місцевий суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 121 КК, яке слід відбувати в умовах ізоляції від суспільства.

Не погодившись з вироком суду,захисник звернувся із апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої, суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а вирок стосовно ОСОБА_5 без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні

ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував усі обставини справи у їх сукупності, дані про його особу, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. При цьому, колегія суддів апеляційного суду зауважила, що навіть зважаючи на те, що ОСОБА_5 є особою раніше не судимою, визнав свою вину, щиро розкаявся та примирився із потерпілим, колегія суддів враховує те, що знаряддям вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 обрав ніж, яким завдав декілька ударів рідному брату, який у цей момент спав та був позбавлений можливості захищатися. Колегія суддів зазначила також, що напередодні між ними не було будь-яких конфліктів, потерпілий не провокував та не ображав ОСОБА_5 , будь-якої агресії до нього не виявляв. Таким чином, враховуючи наведені обставини, а також те, що ОСОБА_5 під час вчинення кримінального правпорушення перебував у стані алкогольного сп`яніння, хоча дана обставина і не була визнана судом такою, що обтяжує покарання, колегія суддів не знайшлапідстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного судом покарання з іспитовим строком, оскільки дійшла висновку, що виправлення останнього можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

З таким висновком погоджується і колегія суддівВерховного Суду та вважає, що за встановлених фактичних обставин цього кримінального провадження, даних про особу засудженого, а також приймаючи до уваги обставини, що пом`якшують покарання, призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, колегія суддів вважає твердження захисника про перебування на утриманні засудженого матері пенсійного віку неспроможними, оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_5 не працевлаштований, водночас, за обставин цього кримінального провадження, даний факт не є таким, що може свідчити про наявність підстав для застосування приписів ст. 75 КК.

На переконання Суду, у даному випадку засудженому призначено покарання, яким в повній мірі досягається мета покарання, і саме таке покарання буде достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, визначення порядку його відбування та справедливості обраного йому заходу примусу, захисником у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Харківського районного суду Харківської області від 15 червня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3