Справа № 675/1956/21
Провадження № 1-в/675/29/2023
У Х В А Л А

"06" листопада 2023 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі головуючого-

судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 , представника ЗВК № 58 ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі засідань у приміщенні суду у м. Ізяслав у режимі відеоконференції клопотання адвоката ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця колгоспу Пограничний Пянджського району Кургантюбинської області Таджикистану, громадянина Таджикистану, жителя м. Сімферополя АР Крим, такого, що відбуває покарання у державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)» Хмельницької області, про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк,

в с т а н о в и в :

Адвокат ОСОБА_8 24 листопада 2021 року звернувся до суду в інтересах засудженого ОСОБА_7 з клопотанням про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, мотивуючи це тим, що ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду м. Севастополя АР Крим від 28 березня 2005 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна за ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 1, 2, 6, 9, 12; 187 ч. 4, 307 ч. 3, 309 ч. 2, 263 ч. 1, 70 ч. 1 КК України. Адвокат звертається до загальних засад кримінального процесуального законодавства України, яка проголошує верховенство права та цінність людини, а також до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод як нормативно-правового акту, який стоїть на захисті права як головної цінності будь-якого цивілізованого суспільства. На думку ОСОБА_8 , Кримінальний процесуальний кодекс України недостатньо прогресивно вирішує питання щодо прав засудженого до довічного позбавлення волі, обмежуючи право засудженого на звільнення єдиним механізмом - здійсненням помилування, яке не відповідає критеріям, встановленим Європейським судоми з прав людини, котрий у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності реформування національного законодавства для забезпечення права засудженої до довічного позбавлення волі особи на звільнення від відбування покарання. Захисник звертає увагу, що відсутність реального механізму звільнення особи, засудженої до довічного позбавлення волі не відповідає міжнародним стандартам та практиці Європейського суду з прав людини, що було констатовано, зокрема, у справі «Пєтухов проти України № 2» (справа № 41216/13) та багатьох інших. Захисник ОСОБА_8 просить застосувати до ОСОБА_7 вимоги ст. 82 КК України, вважає, що є законні підстави для заміни його покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 20 років.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 07 липня 2022 року в задоволенні клопотання було відмовлено.

07 грудня 2022 року Хмельницький апеляційний суд скасував дану ухвалу оскільки були внесені зміни в ст. 82 Кримінального кодексу України, а також у ст. 31 Кримінального процесуального закону України (в частині розгляду справ даної категорії колегіальним складом суду).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи 05 січня 2023 року визначено склад суду для розгляду справи: головуючий - суддя ОСОБА_1 , судді ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Засуджений ОСОБА_7 , його захисник ОСОБА_8 у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали з мотивів, наведених у клопотанні, наполягають на його задоволенні. При цьому захисник ОСОБА_8 зазначає, що у відношенні ОСОБА_7 має місце порушення статті 3 Ковенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому для нього має бути застосована заміна покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 25 років.

Прокурор заперечив проти задоволення заявленого адвокатом ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 клопотання через відсутність підстав для його задоволення.

Заслухавши захисника ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_7 , перевіривши матеріали справи, з`ясувавши позицію прокурора, суд приходить до висновку, що подане клопотання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За вимогами ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно ч. 1 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до п.п. 2, 3, 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

За положеннями ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Відповідно до ст. 28 Конституції України ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

У своєму рішенні від 12 березня 2019 року у справі Пєтухов проти України (Petukhov v. Ukraine, заява № 41216/13) Європейський суд з прав людини констатував наявність в Україні системної проблеми нескоротності покарання у виді довічного позбавлення волі, що суперечить ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Велика Палата Верховного Суду 08 липня 2020 року розглянула в судовому засіданні кримінальну справу (справа № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19) за заявою засудженого про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Петухов проти України (№ 2)» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод через відсутність належної медичної допомоги, доступної заявнику під час тримання його під вартою, а також у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.

Враховуючи національне законодавство та практику Європейського Суду з прав людини, Велика Палата дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Таким чином, на національному рівні Конституційний Суд України визнав, що норми закону України про кримінальну відповідальність не містять положень, які надають суду повноваження для застосування до осіб, яких засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

На виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року з метою усунення цієї системної проблеми Міністерством юстиції розроблено та 18 жовтня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закони України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», які набрали чинності 06 листопада 2022 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 82 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Таким чином, на даний час на законодавчому рівні передбачено право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду м. Севастополя АР Крим від 28 березня 2005 року за ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 1, 2, 6, 9, 12; 187 ч. 4, 307 ч. 3, 309 ч. 2, 263 ч. 1, 70 ч. 1 КК України в редакції 2001 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Вказаний вирок набрав законної сили 03 серпня 2006 року. Початок строку відбування покарання - 26 листопада 2002 року.

Із характеристики засудженого вбачається, що ОСОБА_7 неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності, не заохочувався. Допущені порушення виражалися у неохайному зовнішньому вигляді, створенні конфліктних ситуацій, порушенні розпорядку дня, нетактовній поведінці до представників адміністрації установи. У взаємовідносинах з іншими засудженими конфліктний, на критику реагує агресивно. Намагається утримувати в чистоті та порядку спальне місце та при ліжкову тумбочку. Дбайливо ставиться до майна установи, до виконання передбачених законом вимог персоналу ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Не бажає приймати участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу.

Згідно довідки про стягнення та заохочення за час відбування покарання ОСОБА_7 заохочень не має, за цей час накладалися 54 дисциплінарні стягнення., які на даний час є погашеними.

З матеріалів справи вбачається, що засуджений ОСОБА_9 відбув більше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання, а тому має право на розгляд щодо нього судом питання про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням у порядку, передбаченому ст. 82 КК України.

Згідно з правилами ч.ч. 3, 12, 13 ст. 154 КВК України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до ст.ст. 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі. Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань. Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення. Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Засуджена особа, якій покарання у виді позбавлення волі на певний строк призначено в порядку заміни більш м`яким покаранням та в якої настало право на застосування умовно-дострокового звільнення, додатково повинна подати до суду звіт про виконання індивідуального плану виправлення та ресоціалізації під час відбування більш м`якого покарання, у тому числі аналіз причин успішності або неуспішності виконання заходів, передбачених зазначеним планом.

Згідно витягу з протоколу № 15 від 27 липня 2023 року комісією установи відмовлено ОСОБА_7 в направленні матеріалів в суд, щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, як такому, що не став на шлях виправлення.

Як вказав у судовому засіданні представник адміністрації установи індивідуальний план виправлення та ресоціалізації із ОСОБА_7 не складався, оскільки було встановлено, що засуджений не став на шлях виправлення і матеріали щодо нього про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк адміністрацією не подавалися.

Згідно висновку щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_7 встановлено, що засуджений не став на шлях виправлення (не довів своє виправлення) та не може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Згідно з ст. 6 КВК України виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої, правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Прийняття рішення про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі строковим покаранням не є обов`язковим, а залежить від наявності переконання суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

На думку суду, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність достатніх ознак, які вказували б на виправлення засудженого.

Отже, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на даний час не сприятиме виправленню ОСОБА_7 та досягненню мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, а за таких обставин відсутні підстави для задоволення даного клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим - протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_2