Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/578/23 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 121 (101) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2023 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000537стосовно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України, заапеляційними скаргами: обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника-адвоката ОСОБА_7 та заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_8 , на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11.07.2023, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Олександрія Кіровоградської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Час відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з дня набрання вироком законної сили, зарахувавши йому в термін відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 04.05.2022 до дня набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави 556 грн 34 коп процесуальних витрат та на користь Комунального підприємства «Центральна міська лікарня м. Олександрія» витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 в сумі 10 750,38 грн.

Вирішено долю речових доказів по справі.

За участі учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

захисника-адвоката - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_6 , спричинив потерпілому ОСОБА_9 умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, за таких обставин.

Так, 04.05.2022 близько 13 години 00 хвилин, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходився на автобусній зупинці, яка розташована поблизу будинку по вулиці Садова, 64 в місті Олександрія Кіровоградської області, де помітив знайомого ОСОБА_9 . Перебуваючи за вищевказаним місцем між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин виник конфлікт, який переріс у штовханину, під час чого ОСОБА_9 повалив ОСОБА_6 на асфальтне покриття ділянки місцевості, сівши зверху останнього. При цьому, у ході конфлікту у ОСОБА_6 виник умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

Далі ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел та обравши знаряддям спричинення тілесного ушкодження розкладний ніж, який дістав із лівої кишені штанів та тримаючи його у лівій руці, бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення особі тяжких тілесних ушкоджень, наніс один удар ОСОБА_9 в область грудної клітини спереду, чим спричинив останньому, відповідно до висновку експерта № 77 судово-медичної експертизи від 25.05.2022, тілесне ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітини зліва з ушкодженням ребра (хрящова частина), міжреберної артерії, перікарду, серця та явищами гемотораксу та гемоперікарду. Вказаний комплекс ушкоджень міг виникнути від дії предмету з ознаками гострого (колючого чи колючо-ріжучого) та відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних для життя в момент заподіяння.

У своїй апеляційній скарзі та доповненні до неї заступник керівника Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_11 , проситьскасувати вирок районного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої доводи прокурор мотивує тим, що незважаючи на те, що у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вказав, що удар ножем наніс потерпілому ОСОБА_9 з метою самозахисту, судом не надано аналіз усім зібраним у справі доказам, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях обвинуваченого, потерпілого, свідків, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які підтверджують обвинувачення за інкримінованою нормою кримінального закону.

У даному випадку районний суд обмежився зазначенням прізвищ допитаних свідків, назви проведених експертиз та інших письмових доказів у провадженні. Не аналізуючи їх суд вдався лише до перерахунку наявних у кримінальному провадженні доказів, не вказуючи, яке значення має кожний доказ та його сутність.

Суд у вироку не навів належні та достатні мотиви та підстави його ухвалення, не обґрунтував свій висновок з посиланням на конкретні встановлені у справі обставини, не вказав чому суд прийшов до висновку, що скоєне ОСОБА_6 діяння містить саме ознаки ч. 1 ст. 121 КК України.

У статті 23 КПК України закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частиною 4 статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отримав у порядку, передбаченому ст. 225 КПК Ужраїни. Згідно з ст. 84 КПК України одним із процесуальних джерел доказів є показання.

У порушення вищевказаних норм закону судом покладено в обґрунтування вироку протоколи допиту свідків ОСОБА_12 від 04.05.2022, ОСОБА_13 від 04.05.2022 та від 26.05.2022, ОСОБА_14 від 09.05.2022, які не допитувалися у судовому засіданні.

Більш того, протоколи допиту вказаних свідків та підозрюваного ОСОБА_6 стороною обвинувачення суду не надавалися, а отже у порядку ст. 358 КПК України, не могли бути дослідженими.

Вищевказані протоколи допитів підлягають виключенню з вироку суду.

Згідно зі ст. 370 КПК України, мотивування, обґрунтування висновків суду, передбачає не простий виклад (а в даному випадку - перерахування) доказів та їх джерел, а й їхній аналіз. Не можна визнати мотивованим вирок, в якому вміст доказів не розкрито, тим більше коли обвинувачений вказує, що спричинив тілесне ушкодження з метою самозахисту, тобто належне обгрунтування правової оцінки відсутнє.

Таким чином, судом першої інстанції допущено порушення вимог кримінально процесуального закону, що відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи судом апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі та доповнені до неї захисник-адвокат ОСОБА_7 , просить змінити вирок суду стосовно ОСОБА_6 в частині призначення покарання та вважати його засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді пяти років позбавлення волі та застосувавши ст. 75 КК України призначити покарання з іспитовим строком з покладенням обовязків, передбачених ст. 76 КК України.

Отже, захисник вважає, що вирок вирок районного суду є незаконним та необгрунтованим через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке виразилося у призначенні обвинуваченому судом першої інстанції покарання без застосування положень ст. 75 КК України, а також через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Так, суд першої інстанції здійснив правильну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, тому кваліфікація дій обвинуваченого не є предметом даної апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції мав би призначити обвинуваченому достатнє для виправлення та попередження нових злочинів мінімальне покарання в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 75 КК України, оскільки ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, а також частково відшкодував на користь КП «Центральна міська лікарня м. Олександрії» витрати, понесені на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 .

Так, згідно відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, оперативно-довідкова картотека МВС України не містить інформації про притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності.

Як за наслідками досудового розслідування, так і під час судового розгляду кримінального провадження, встановлені обставини щирого каяття обвинуваченого, тому у вироку зазначено про врахування судом першої інстанції пом`якшуючих обставин, відповідно до вимог ст. 65 КК України.

Відповідно до ст. 66 КК України, добровільне відшкодування завданого збитку відноситься до обставин, які пом`якшують покарання, тому до апеляційної скарги додається квитанція банку від 31.07.2023, що підтверджує обставини часткового відшкодування обвинуваченим на користь КП «Центральна міська лікарня м. Олександрії» витрат, понесених на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 .

Обвинувачений відшкодував завдану злочином шкоду наразі лише частково, у зв`язку з тим, що перебуває під вартою у ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор», проте у подальшому відшкодує залишок збитків на користь лікарні у повному обсязі.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 66 КК України вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності відноситься до обставин, що пом`якшують покарання.

Перевищенням меж крайньої необхідності є умисне заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам, якщо така шкода є більш значною, ніж відвернена шкода (ч. 2 ст. 39 КК України).

Відповідно до ст. 39 КК крайня необхідність - це правомірне заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам з метою усунення небезпеки, що загрожує охоронюваним законом правам людини, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо вона в даній обстановці не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є рівнозначною або менш значною, ніж шкода відвернена.

Вказує на те, що обвинувачений вчинив удар ножом у грудну клітину потерпілого, так як існувала реальна небезпека отримання ним тілесних ушкоджень, а саме ушкодження лівого ока, оскільки потерпілий ОСОБА_9 маючи фізичну перевагу, під час бійки завалив обвинуваченого на асфальтове покриття та знаходячись зверху на обвинуваченому видавлював йому ліве око.

У даній обстановці для обвинуваченого нанесення удару ножом в потерпілого з метою завдання останньому шкоди було вимушеним та останнім засобом усунення небезпеки.

Стан крайньої необхідності виникає за наявності відповідної підстави, яка характеризується двома елементами: і) небезпекою, що безпосередньо загрожує правоохоронюваним інтересам особи, суспільства або держави і 2) обстановкою, що свідчить про неможливість усунення цієї небезпеки іншими засобами, крім заподіяння шкоди таким же правоохоронюваним інтересам.

Ситуація яка склалась з обвинуваченим має всі ознаки вчинення злочину з перевищенням меж крайньої необхідності.

По-перше для обвинуваченого існувала небезпека, яка загрожувала його інтересам, а саме небезпека отримати тілесні ушкодження ока.

По-друге обстановка у якій опинився обвинувачений, а саме перебування під потерпілим, який сидячі зверху не давав можливості обвинуваченому піднятись та видавлював останньому ліве око, свідчить про неможливість усунення реальної небезпеки для обвинуваченого іншим чином, ніж заподіяння шкоди.

Обставини вчинення обвинуваченим злочину з перевищенням меж крайньої необхідності підтверджуються доказами, які суд першої інстанції досліджував під час судового розгляду, у тому числі висновком експерта № 62, складеним 18.05.2022 судово-медичним експертом ОСОБА_15 та протоколом проведення слідчого експерименту від 26.05.2022 проведеного за участі свідка ОСОБА_13 .

Отже, особою на якій зверху перебував потерпілий, під час бійки 04.05.2022 був саме обвинувачений, так як саме ОСОБА_6 04.05.2022 був одягнений у джинсовий піджак та джинсові штани, що підтверджується протоколом затримання ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції безпідставно не врахував таку обставину, як вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності, яка б мала пом`якшити призначене покарання ОСОБА_6 .

Таким чином призначення місцевим судом обвинуваченому надмірно суворого покарання у виді п`яти років позбавлення волі без врахування всіх обставин, що пом`якшують покарання, у тому числі щирого каяття, вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності, а також без врахування особи обвинуваченого, який притягується вперше до кримінальної відповідальності створило істотну диспропорцію з покаранням, яке мало б бути призначене ОСОБА_6 із застосуванням ст. 75 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі також просить змінити вирок суду в частині призначення покарання та застосувавши ст. 75 КК України призначити йому покарання з іспитовим строком.

Вказує, що своїми діями він лише захищався від нападу потерпілого ОСОБА_9 . Смерть потерпілого настала не від його дій, що в судовому засіданні підтвердила його мати та просила суд не призначати йому суворе покарання.

Тому вважає, що призначення йому покарання без врахування всіх обставин, які пом`якшують покарання, у тому числі вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності може завдати йому фізичних страждань та приниження людської гідності, оскільки тяжкі тілесні ушкодження потерпілому задані ним саме з метою уникнення отримання тілесних ушкодження, більших ніж легкі тілесні ушкодження, які ним були отримані.

До початку апеляційного розгляду справи прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_16 відкликав свою апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, думку прокурора яка просила задовольнити подану доповнену апеляційну скаргу та заперечувала задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які просили задовольнити їхні апеляційні скарги та заперечували задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга із доповненнями прокурора підлягає задоволенню, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають з таких підстав.

Так, згідно із ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг. Проте, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, а також якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли.

Отже, відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є вирок, постановлений за умови правильного застосування у ньому матеріального закону та дотримання при проваджені справи кримінально-процесуального закону. Вимога законності вироку означає, що вирок за своєю формою відповідає закону, та за своїм змістом ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, попереднє розслідування і судовий розгляд якої проведені у точній відповідності з вимогами кримінально-процесуального закону. При постановленні вироку суд повинен дати оцінку всім доказам по справі з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Також, у мотивувальній частині вироку суд повинен описати результати оцінки доказів та навести докази для підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен надати відповідь на аргументи сторін. Тобто, кожний доречний важливий і вирішальний аргумент учасників судового засідання має бути проаналізований і одержана відповідь. Висновки у судовому рішенні повинні прямо випливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто не допускати неоднозначного трактування. При цьому недостатньо лише цитувати законодавчі положення, а потім приймати рішення. Суддя повинен послідовно поєднувати закон із фактами у справі і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку. Якщо цього не робити, це буде очевидне порушення права на справедливий суд, яке гарантує стаття 6 Європейської конвенції з прав людини.

Отже, незважаючи на те, що у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вказав, що удар ножем наніс потерпілому ОСОБА_9 з метою самозахисту, судом не надано аналіз усім зібраним у справі доказам, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях обвинуваченого, потерпілої, свідків, у висновках експертів та інших джерелах доказів, які підтверджують обвинувачення за інкримінованою нормою кримінального закону.

У даному випадку районний суд обмежився лише зазначенням прізвищ допитаних свідків, назви проведених експертиз та інших письмових доказів у провадженні. Не аналізуючи їх, суд вдався лише до перерахунку наявних у кримінальному провадженні доказів, не вказуючи, яке значення має кожний доказ та його сутність.

Суд у вироку не навів належні та достатні мотиви та підстави його ухвалення, не обґрунтував свій висновок з посиланням на конкретні встановлені у справі обставини, не вказав чому суд прийшов до висновку, що скоєне ОСОБА_6 діяння містить саме ознаки ч. 1 ст. 121 КК України.

Також, у статті 23 КПК України закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частиною 4 статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отримав у порядку, передбаченому ст. 225 КПК Ужраїни

Згідно з ст. 84 КПК України одним із процесуальних джерел доказів є показання.

У порушення вищевказаних норм закону судом покладено в обґрунтування вироку протоколи допиту свідків ОСОБА_12 від 04.05.2022, ОСОБА_13 від 04.05.2022 та від 26.05.2022, ОСОБА_14 від 09.05.2022, які не допитувалися у судовому засіданні.

Більш того, протоколи допиту вказаних свідків та підозрюваного ОСОБА_6 стороною обвинувачення суду не надавалися, а отже у порядку ст. 358 КПК України, не могли бути дослідженими.

Крім того, згідно п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно з приписами п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, а саме копії свідоцтва про смерть, потерпілий ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.143).

21.02.2023 від матері потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_17 до районного суду надійшла заява у якій вона просить залучити її як потерпілу у кримінальному провадженні (т.1 а.с.174), яка ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21.02.2023 задоволена (т.1 а.с.190).

За змістом п. 1 ч. 3 ст. 56 КПК України під час судового провадження в будь-якій інстанції потерпілий має право бути завчасно повідомлений про час і місце судового розгляду, брати участь у судовому провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу особа викликається до суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою. При цьому суд повинен переконатися, що таке повідомлення мало місце.

Згідно ч. 1 ст. 136 КПК України належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є підпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

Отже, в матеріалах справи міститься повістка про виклик до суду потерпілої ОСОБА_17 на 13.00 год 11.07.2023 (т.3 а.с.74), але будь-які дані, які підтверджують факт вручення цієї повістки потерпілій відсутні.

За таких обставин не можна дійти однозначного висновку, що потерпілаОСОБА_17 була належним чином повідомлена про дату та час судового розгляду кримінального провадження призначеного на 11.07.2023.

Отже, колегія суддів звертає увагу і на те, що суд першої інстанції у судовому засіданні 11.07.2023 (т.3 а.с. 78-79), після з`ясування обставин та перевірки їх доказами, перейшов до судових дебатів, при цьому не з`ясувавши як слід щодо належного повідомлення потерпілої ОСОБА_18 про призначене судове засідання, чим позбавив останню можливості виступити у судових дебатах, і тим самим належним чином скористатися своїми процесуальними правами, відповідно до ч. 3 ст. 56 КПК України під час судового провадження, що є порушенням принципу змагальності сторін, закріпленого у ст. 22 КПК України, якою передбачено самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів та порушує принцип рівності всіх перед законом і судом.

Наведене порушення вимог кримінального процесуального закону відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України є істотним, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції.

Також, як передбачено положеннями п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий судовий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу.

Отже, оскільки судом були допущені такі порушення, які можливо усунути лише при розгляді судом першої інстанції, враховуючи принцип інстанційності та безпосередності можливості дослідження доказів, апеляційний суд позбавлений можливості усунути вищевказані істотні порушення вимог кримінального процесуального закону допущені судом першої інстанції.

За таких підстав, колегія суддів доходить висновку, що вирок першої інстанції не відповідає вимогам статей 370, 374 цього Кодексу, порушує право учасників процесу на справедливий суд, а тому підлягає скасуванню на підставі істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Врахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що дане кримінальне провадження розглянуто в суді першої інстанції із істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, і які неможливо усунути під час апеляційного розгляду, а тому доповнену апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити, а апеляційні скарги обвинуваченого та захисника залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції слід скасувати, призначивши новий судовий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Оскільки вирок скасовується у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, тому колегія суддів, згідно положень ч. 2 ст. 415 КПК України, не має права наперед вирішувати питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому під час нового судового розгляду, суду першої інстанції необхідно врахувати зазначене у даній ухвалі апеляційного суду, усунути порушення вимог кримінального процесуального закону, які стали підставами для скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду, повно, всебічно і об`єктивно дослідити всі зібрані докази по справі, ретельно перевірити усі наявні в матеріалах кримінального провадження докази, дати кожному зібраному доказу належну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України, перевірити усі доводи викладені в апеляційних скаргах, усунути всі вищевказані недоліки, та за результатами розгляду ухвалити мотивоване, законне та обґрунтоване судове рішення.

Беручи до уваги викладене, апеляційна скарга прокурора із доповненням підлягає задоволенню, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду кримінального провадження у тому ж суді першої інстанції в іншому складі суду.

Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, його особу, обставини вчинення злочину, наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів приходить висновку, що обвинуваченому ОСОБА_6 слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника-адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11.07.2023 стосовно ОСОБА_6 скасувати та призначити новий судовий розгляд у тому ж суді в іншому складі суддів.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 7 грудня 2023 року включно.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і не підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

З оригіналом згідно:

Суддя Кропивницького

апеляційного суду ОСОБА_2