ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/733/23 Справа № 703/4176/23 Категорія: ст.331 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання за участі: прокурора обвинуваченогоОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 (в режиміві деоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси виділені матеріали кримінального провадження № 0000324 від 26.06.2023 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 на ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2023 року, якою щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 04 січня 2024 включно ,-

в с т а н о в и л а :

У провадженні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000324 від 26.06.2023 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

У судовому засіданні 06 листопада 2023 року ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області продовжено відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 04 січня 2024 включно.

Продовжуючи, обвинуваченому ОСОБА_7 даний запобіжний захід, місцевий суд виходив з того, що під час розгляду клопотання прокурора у судовому засіданні судом достовірно встановлено, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, які були враховані при обранні обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його неодноразовому продовженні, не зменшилися, не втратили свою актуальність та продовжують існувати на даний час.

Так, враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, усвідомлюючи невідворотність покарання за вчинення інкримінованого йому злочину, санкція якого передбачає безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років (тяжкий злочин), може ухилятись від суду.

Також ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі може незаконно впливати на свідків у кримінальному провадження, зокрема військової частини НОМЕР_1 , які надали покази щодо вчиненого ним злочину, шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу з метою зміни їх показів.

Окрім того, існує ризик, що ОСОБА_7 може іншим чином перешкодити кримінальному провадженню, що може виразитись у створенні штучних доказів та підбурюванні осіб, зокрема, з числа військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , які не були свідками кримінального правопорушення, до надання завідомо неправдивих свідчень на підтвердження висунутих ним версій свого захисту.

Також, існує ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, який обґрунтовується тим, що ОСОБА_7 є військовослужбовцем, призваним за мобілізацією, тому у разі не застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, а також може бути передислокований разом з частиною до іншого місця служби з урахуванням воєнного стану в країні, що унеможливить виконання ним покладених на нього обов`язків у кримінальному провадженні.

Разом з тим, судом зауважено, що згідно частини 7 статті 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Не погоджуючись з ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2023 року, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні клопотання прокурора.

Захисник вважає невідповідними висновки суду щодо наявності та обґрунтованості існування ризиків, визначених ст.177 КПК України, дійсним обставинам справи та те, що поданими у кримінальному провадженні доказами не доведено ризиків.

Також вважає, що обраний запобіжний захід порушує презумпцію невинуватості через перетворення його з заходу забезпечення кримінального провадження у форму очікування вироку.

Захисник ОСОБА_8 повідомлявся судом апеляційної інстанції про час, дату та місце апеляційного розгляду, однак в судове засідання не з`явився, про поважні причини свого неприбуття не повідомив, що, з огляду на положення ч.4 ст.405 КПК України, не перешкоджає судовому розгляду по суті заявлених апеляційних вимог.

Заслухавши доповідь судді, думки обвинуваченого ОСОБА_7 про задоволення апеляційної скарги з наведених в ній підстав, прокурора ОСОБА_6 про залишення апеляційної скарги без задоволення, вивчивши виділені матеріали кримінального провадження, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам.

Відповідно до вимог ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положеннями ст.199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання під вартою.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , в порядку ст.331 КПК України, враховано норми КПК України та в повній мірі обґрунтовано своє рішення щодо необхідності продовження даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Із виділених матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, який відповідно до ст.12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, за яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 працездатний, раніше не судимий, негативно характеризується за місцем служби, характер та обставини вчиненого ним правопорушення характеризують його як особу, що не має достатніх моральних цінностей, схильну до вчинення кримінальних правопорушень.

Вищезазначене свідчить про ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, враховуючи тяжкість покарання, яке загрожує в разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину; ризик незаконного впливу на свідків, зокрема, військовослужбовців ВЧ НОМЕР_1 , які надали викривальні покази щодо вчиненого ним злочину, шляхом підбурювання, вмовляння, залякування чи підкупу з метою примушування їх до надання завідомо неправдивих показів або відмову від їх надання, що негативно вплине на хід судового розгляду; перешкоджання кримінальному провадження іншим чином, шляхом створення обвинуваченим штучних доказів та підбурюванні осіб, зокрема, з числа військовослужбовців ВЧ НОМЕР_1 , які не були свідками кримінального правопорушення, до надання завідомо неправдивих свідчень на підтвердження висунутих ним версій свого захисту; ризик можливого продовження вчинення кримінальних правопорушень і який може бути передислокований разом з частиною до іншого місця служби з врахуванням воєнного стану в країні, що унеможливить виконання ним покладених на нього обов`язків у кримінальному провадженні та порушить принципи, визначенні ст.2 КПК України, враховуючи, що обвинувачений є військовослужбовцем, призваним за мобілізацією.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків передбачених п.п.1, 3-5 ч.1 ст.177 КПК України, як стали підставою для обрання та подовження строку запобіжного заходу, та виправдовують тримання особи під вартою.

З наявних в матеріалах судового провадження відомостей вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

З врахуванням зазначеного, неспроможними є доводи захисника ОСОБА_8 з приводу невідповідності висновків суду щодо наявності та обґрунтованості існування ризиків, визначених ст.177 КПК України, дійсним обставинам справи та недоведеності ризиків, поданими у кримінальному провадженні доказами.

Неприйнятними є доводи сторони захисту про те, що обраний запобіжний захід порушує презумпцію невинуватості через перетворення його з заходу забезпечення кримінального провадження у форму очікування вироку, оскільки з огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Крім того, питання щодо застосування до обвинувачених виключного запобіжного заходу врегульовано нормою КПК України.

Так, відповідно до ч.8 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті тримання під вартою.

Як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду, не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_7 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Інформація про те, що обвинувачений ОСОБА_7 за станом здоров`я не може утримуватися під вартою в матеріалах справи відсутня.

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги сторони захисту з мотивів, наведених в ній та скасування ухвали суду, на думку апеляційного суду, відсутні.

Керуючись ст.ст.183, 199, 331, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2023 року, якою щодо ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 04 січня 2023 року включно, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 , без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді