УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2023 року м.Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в м.Одесі клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001039 від 03.09.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, слідчим управлінням ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР №0001039 від 03.09.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Одеською обласною прокуратурою.

В ході досудового розслідування було встановлено, що на території міста Одеса, діє група осіб, яка займається виготовленням різного роду документів, а саме: свідоцтва фахівців для моряків, паспорти моряків, курси підвищення кваліфікації (зроблені за допомогою програми «Фотошоп» без фізичної присутності моряків), медичні довідки (без фізичної присутності моряків), проводять медичну комісію (без фізичної присутності моряків), роблять несанкціоновану зміну інформації, яка обробляється в автоматизованих системах МОЗ України, щодо вакцинації населення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), без проходження самого процесу вакцинації (введення в організм вакцини), з метою подальшого генерування у застосунку «ДІЯ» електронного сертифікату про вакцинацію, як джерело свого матеріального забезпечення.

Також організатор вказаної групи, визначив протиправну діяльність, яка пов`язана з отриманням незаконного прибутку за виготовлення різного роду документів, але для реалізації задуманого, розуміючи, що самостійно він не зможе реалізувати свій план, організатор вказаної групи, вирішив залучити до злочинної діяльності інших осіб, для виконання різних завдань. Усвідомлюючи, що для досягнення мети отримання прибутку, необхідні співучасники, які мають доступ до медичних інформаційних систем задля внесення відповідних відомостей, тобто лікарі, а також особи, які зможуть знайти людей, що готові надати грошові кошти за отримання сертифікатів про проведену вакцинацію від гострої респіраторної хвороби COVID-19 та не бажають проходити при цьому вакцинацію.

Так, 17.08.2023 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Одеси, було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В ході проведення обшуку було виявлено та в подальшому вилучено:

-мобільний телефон марки «Apple Iphone 12 Pro Maх», imei1: НОМЕР_1 ; imei 2: НОМЕР_2 , в якому знаходиться сім-карта: НОМЕР_3 ;

-мобільний телефон марки «Apple Iphone 7 Plus », imei1: НОМЕР_4 , в якому знаходилась сім-картка з абонентським номером: НОМЕР_5 ;

-тимчасове посвідчення військовозобов`язаного на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-довідку до акту огляду медико-соціального огляду експертною комісією серія: НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_6 .

Надалі, вилучені речі та документи були у відповідності до ст.98 КПК України, на підставі винесеної постанови, визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

21.08.2023 ухвалою Київського районного суду м.Одеса на вищевказане майно було накладено арешт.

В подальшому, представник власника майна ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді про арешт майна, подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала слідчого судді є незаконна, необґрунтована, невмотивована та такою що підлягає скасуванню.

Під час розгляду апеляційним судом вищевказаної скарги, було встановлено, що частина зазначеного у клопотанні майна відрізняється за ідентифікаційними ознаками від майна, яке було виявлено та вилучено під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, згідно протоколу обшуку було вилучено мобільний телефон марки «Apple Iphone 12 Pro Max», imeil: НОМЕР_7 ; imei 2: НОМЕР_2 , в якому знаходиться сім-карта: НОМЕР_3 , однак, арешт накладено на мобільний телефон марки «Apple Iphone 13 Pro Max», imeil: НОМЕР_1 ; imei 2: НОМЕР_2 , в якому знаходиться сім-карта: НОМЕР_3 , а також його визнано речовим доказом постановою слідчого, у зв`язку із чим, було винесено ухвалу якою повернуто клопотання прокурору для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали, протягом 72 годин з моменту отримання даної ухвали. Ухвала прокурором фактично отримана 03.10.2023 року.

Слідчий звертається з клопотанням про арешт майна з метою збереження речових доказів.

Слідчий на адресу суду направив заяву в якій клопотання підтримав, просив задовольнити, розглянути у його відсутності.

Власник вилученого майна та його представник в судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином про дату та час розгляду клопотання, шляхом направлення судової повістки за домомогою інтернет месенджеру, щодо підтверджується довідкою про доставку СМС повідомлення.

Адвокат ОСОБА_7 направив на електронну адресу суду письмові заперечення в яких зазначив, що на даний час власнику вилученого майна про підозру не повідомлено, ОСОБА_6 не викликався жодного разу для проведення будь-яких слідчих дій, накладення арешту на майно позбавляє можливості власника здійснювати свої права на розпорядження своїм майном. Окремо звернув увагу на те, що тимчасове посвідчення військовозобов`язаного та довідка до огляду МСЕК жодним чином не має доказового значення у кримінальному провадженні та є власними документами ОСОБА_6 . Органом досудового розслідування порушені строки звернення із клопотанням про арешт майна. Просив відмовити у його задоволенні.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, заперечення представника власника майна, слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1, п.2 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

У відповідності до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

В судовому засіданні встановлено, що вилучене під час обшуку майно, може відповідати критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки вилучене майно є мобільними засобами зв`язку, є підстави вважати, що могло бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Викладене в повній мірі підтверджується долученою до матеріалів клопотання постановою детектива про визнання та залучення в якості речових доказів, згідно якої вищезазначене вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

В свою чергу не накладення арешту на зазначене тимчасово вилучене майно може призвести до його знищення, приховання, що в свою чергу призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження та суттєво ускладнить процес встановлення істини по кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою згідно положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст.89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Так, слідчий суддя на даній стадії досудового розслідування для вирішення питання, зокрема, про застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для вирішення питання про арешт майна, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Таким чином, враховуючи наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, оскільки існує необхідність в забезпеченні його збереження, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання прокурора про накладення арешту на вилучене майно підлягає задоволенню, й, відповідно захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна підлягає застосуванню.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчим суддею на даний час встановлено, що майно на яке накладається арешт відповідає критеріям ст.98 КПК України.

Так зазначене вилучене в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , майно представляє собою електронні носії інформації, документи, які можуть бути доказами щодо розслідування кримінального правопорушення, пов`язаного із протиправою діяльністю з отримання незаконного прибутку за виготовлення різного роду документів, в тому числі медичних, а тому є важливими доказами можливого вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Накладення арешту необхідне для проведення огляду мобільних телефонів з метою встановлення наявності електронних доказів, що можуть мати суттєве значення для кримінального провадження.

З матеріалів долучених до клопотання вбачається що в мобільних телефонах ОСОБА_6 міститься електронне листування про несанкціоновану зміну інформації, яка обробляється в автоматизованих системах МОЗ України щодо вакцинації населення від гострої респіраторної хвороби.

Доводи захисника стосовно того, що тимчасове посвідчення військовозобов`язаного та довідка до огляду МСЕК видані на ім`я ОСОБА_6 жодним чином не має доказового значення у кримінальному провадженні спростовується тим, що зазначені документи можуть бути предметом вчинення кримінального правопорушення, що буде встановлено під час подальшого досудового розслідування.

Зв`язок даного майна із вчиненням злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, підлягає встановленню в процесі здійснення досудового розслідування, а отже арешт даного майна є виправданим.

В клопотанні про арешт майна прямо зазначено підставу та мету арешту майна, наведено відповідне обґрунтування, вказано обсяг та вид майна, яке визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, а також зазначено про відповідність цього майна критеріям ст.98 КПК України.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У кримінальному провадженні відповідно до ст.91 КПК України підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.

Стандарт доведення «достатні підстави», необхідність застосування якого передбачає ч.3 ст.170 КПК України, не вимагає від сторони обвинувачення надання безумовних та беззаперечних доказів, а передбачає необхідність наведення достатньо вагомих фактів та об`єктивних відомостей, аналіз яких у їх взаємозв`язку між собою дозволяє дійти висновку про відповідність вилученого майна критеріям речових доказів.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що на даній стадії кримінального провадження існують достатні підстави для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

Керуючись ст. ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001039 від 03.09.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України - задовольнити.

Накласти арешт на вилучені в ході проведеного обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

-мобільний телефон марки «Apple Iphone 12 Pro Maх», imei1: НОМЕР_1 ; imei 2: НОМЕР_2 , в якому знаходиться сім-карта: НОМЕР_3 ;

-мобільний телефон марки «Apple Iphone 7 Plus», imei1: НОМЕР_4 , в якому знаходилась сім-картка з абонентським номером: НОМЕР_5 ;

-тимчасове посвідчення військовозобов`язаного на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-довідка до акту огляду медико-соціального огляду експертною комісією серія: НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_6 .

Виконання ухвали покласти на старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Роз`яснити, що відповідно до ч.1 ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1