Житомирський апеляційний суд
Справа №296/7004/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали контрольного провадження № 296/7004/22 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 31 серпня 2023 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченій ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 29 жовтня 2023 року включно, без визначення розміру застави, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до неї більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за місцем її проживання. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що судом порушені строки судового розгляду даного кримінального провадження, оскільки більш ніж за півтора року не розпочато дослідження доказів. Вказує, що прокурором не доведені ризики, передбачені ст.177 КПК України, а також неможливість застосування щодо неї більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою. Посилається на те, що суд не врахував що вона має на утриманні двох дітей, один з яких є повнолітнім, а другий не повнолітній, які мають хронічні захворювання та доглядає свекруху, яка є інвалідом 2 групи та має ряд хронічних захворювань. Вважає, що вона безпідставно утримувалася під вартою після 22.07.2023 року, оскільки строк тримання під вартою їй було продовжено лише 31.08.2023 року, тобто після спливу строку попередньої ухвали.

В ухвалі суду зазначено, що в провадженні Корольовського районного суду м. Житомира знаходиться кримінальне провадження №0000145 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

Під час судового розгляду прокурор підтримав своє письмове клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 , посилаючись на те, що судовий розгляд триває, але вказаний строк спливає, а ризики, передбачені п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які слугували підставою для застосування такого запобіжного заходу не зникли і існують на даний час, тому до неї не може бути застосовано іншого більш м`якого виду запобіжного заходу.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, дані про особу обвинуваченої, яка раніше неодноразово судима, а також наявність ризиків, передбачених п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченої, ніж тримання під вартою, суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора та продовжив дію застосованого до обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обвинувачена ОСОБА_7 , будучи повідомлена про час та місце апеляційного розгляду, подала клопотання, в якому просила проводити апеляційний розгляд без її участі.

Прокурор ОСОБА_8 також просив проводити апеляційний розгляд без його участі у зв`язку із зайнятістю в інших судових засіданнях.

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_6 в підтримання апеляційної скарги обвинуваченої, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст.331 КПК України вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На думку колегії суддів, приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_7 , судом першої інстанції повністю дотримано вимоги ст.ст. 176-178, 196, 199, 331 КПК України.

Так, з контрольного судового провадження №296/7004/22 вбачається, що в провадженні Корольовського районного суду м. Житомира перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000145 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, а тому під тяжкістю можливого покарання може переховуватися від суду у разі застосування до неї більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Враховуючи доведеність прокурором неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою до обвинуваченої та доведеність прокурором наявності ризиків, передбачених п.1,3,4,5 ст.177 КПК України, а саме: можливість переховування від суду; можливість незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Також, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Ризик незаконного впливу на свідків та інших обвинувачених в даному кримінальному провадженні обгрунтований тим, що у разі зміни запобіжного заходу обвинувачена може впливати на вказаних осіб з метою виправдання своїх дій.

Ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином обгрунтований тим, що ОСОБА_7 має значний досвід злочинної діяльності у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, раніше судима за ч.3 ст.307, ч.3 ст.311, ч.3 ст.28 ч.2 ст.317, ч.3 ст.28 ч.2 ст.306 КК України та відбувала покарання у види позбавлення волі, не має джерела доходу. Вказані обставини також свідчать про можливість вчинення іншого кримінального правопорушення.

Фактичні обставини інкримінованого обвинуваченій ОСОБА_7 особливо тяжкого кримінального правопорушення свідчить про її підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченої, свідчать про обґрунтованість продовження судом першої інстанції запобіжного заходу у виді тримання під вартою та доведеність існування зазначених ризиків, передбачених п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Зазначеним спростовуються доводи апелянта про відсутність та недоведеність вказаних ризиків.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що вона має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, на думку колегії суддів, не може свідчити про наявність достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченої своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, з урахуванням особи обвинуваченої.

Крім того, відповідно до п.2 ч.1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої про те, що вона незаконно утримувалася під вартою після 22.07.2023 року, оскільки строк тримання під вартою їй було продовжено лише 31.08.2023 року, тобто після спливу строку дії попередньої ухвали від 24.05.2023 року, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 24.05.2023 року обвинуваченій ОСОБА_7 було продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком до 22.07.2023 року (а.п.37-38 т.1).

Відповідно до ч.6 ст.615 КПК України головуючий-суддя ОСОБА_1 20.07.2023 року направив лист до ДУ «Дитомирська УВП №8», в якому зазначив, що 20.07.2023 року планувався розгляд клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , але судового засідання не відбулося у зв`язку із знаходженням одного з членів колегії у відпустці, тому строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою вважається продовженим до вирішення відповідного клопотання судом, але не більше ніж на два місяці, враховуючи наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України (а.п.44-45 т.1).

Крім того, 20.07.2023 року від першого заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_9 надійшов аналогічний лист (а.п.46 т.1).

Копію повідомлення суду від 20.07.2023 року ОСОБА_7 отримала під розписку 20.07.2023 року, про що свідчить її розпис (а.п.48 т.1).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування не має.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 31 серпня 2023 року, якою продовжено обвинуваченій ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 29 жовтня 2023 року включно без визначення розміру застави без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :