Справа № 301/1592/20
Закарпатський апеляційний суд
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и
25.10.2023 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретарки судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового провадження : прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 , та його захисника, адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/36/22, за апеляційними скаргами, які подали начальник Іршавського відділу Хустської окружної прокуратури ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_9 ,
В С Т А Н О В И В:
Вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 09 грудня 2021 року,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, особи, що не має судимостей,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, зі встановленням йому іспитового строку тривалістю 3 (три) роки.

Згідно зі ст. 76 КК України на обвинуваченого ОСОБА_6 покладені такі обов`язки : періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вироком ухвалено запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді застави скасувати після набрання вироком законної сили, та повернути грошову заставу в розмірі 42 040 (сорок дві тисячі сорок) гривень 00 коп, яка внесена відповідно до квитанції №0.0..1 від 25.06.2020, заставодавцеві ОСОБА_10 .

Згідно з вироком, ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

29.12.2017, приблизно о 04 год 00 хв, обвинувачений ОСОБА_6 , з метою виконання замовлення невстановленої слідством особи та метою знищення чужого майна шляхом підпалу, попередньо домовившись про виконання замовлення з ОСОБА_11 та за попередньою змовою із ОСОБА_12 , звів ОСОБА_11 із ОСОБА_12 , після чого ОСОБА_12 , на своєму автомобілі марки «Фольксваген Гольф-4», державний номерний знак Німеччини НОМЕР_1 , привіз ОСОБА_11 на вулицю Грушевського у м. Іршава, Закарпатської області, де останній зайшов на територію домогосподарства АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_9 , який у цей час знаходився разом із сім`єю в житловому будинку. Після чого ОСОБА_11 діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, підійшов до гаражного приміщення без обладнаних воріт, маючи при собі пластмасову каністру ємністю 10 літрів, облив пальним передню частину автомобіля марки «AUDI Q7», темно-синього кольору, державний номерний знак Чеської Республіки, НОМЕР_2 , підпалив рідину сірником та вийшов з дворогосподарства, повернувшись до домовленого із ОСОБА_12 місця очікування та поїхали з місця події. Після виконання замовлення, а саме знищення чужого майна шляхом підпалу, обвинувачени й ОСОБА_6 в обумовленому з ОСОБА_11 місці, а саме в центрі с. Білки передав ОСОБА_11 за виконану роботу грошові кошти в сумі 500 доларів США. Внаслідок вчиненого підпалу, автомобіль повністю вигорів та був знищений.

Вищевказані дії обвинуваченого ОСОБА_6 , які виразилися в умисному знищенні чужого майна шляхом підпалу, яке належить потерпілому ОСОБА_9 , і знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , кваліфіковано за ч. 2 ст. 194 КК України, а саме умисне знищення чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, вчинене шляхом підпалу.

В апеляційній скарзі начальник Іршавського відділу Хустської окружної прокуратури ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність винуватості ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій, вказує на те, що вирок у частині призначеного покарання є незаконним, і таким, що підлягає скасуванню через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Апелянт стверджує, що місцевий суд залишив поза увагою тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, а також його суспільну небезпечність, і те, що ОСОБА_6 був ініціатором вчинення злочину, шкоду потерпілому не відшкодував, вину не визнав, при цьому, судом не враховано відсутність будь-якої пом`якшуючої обставини. Тому, призначене судом першої інстанції покарання, на думку апелянта, не сприятиме виправленню обвинуваченого ОСОБА_6 . Вважає, що суд безпідставно застосував відносно обвинуваченого ОСОБА_6 положення ст. 75 КК України, не взявши до уваги, у тому числі висновок досудової доповіді Мукачівського МРВ філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області від 23.10.2020, у якому орган пробації констатував, що виправлення особи без позбавлення волі може становити небезпеку для суспільства. Просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким обвинуваченому ОСОБА_6 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 вказує на те, що вирок є незаконним, - просить його скасувати. Стверджує, що суд першої інстанції, попри відсутність пом`якшуючих покарання обставин, обрав ОСОБА_6 занадто м`яке покарання. В обґрунтування доводів потерпілий посилається на те, що суд не взяв до уваги поведінку обвинуваченого, зокрема те, що обвинувачений поводив себе зухвало, винуватим себе не визнав, моральну та матеріальну шкоду не відшкодував. Звертає увагу на те, що, скоюючи злочин у складі організованої групи, ОСОБА_6 добре усвідомлював суспільну небезпеку своїх незаконних дій, адже після підпалу автомобіля потерпілого, полум`я могло перекинутись на житлові кімнати у будинку, де перебували троє малолітніх дітей. Окрім цього, апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_6 переховувався від слідства та суду, із органами досудового розслідування не співпрацював. Також вважає, що місцевим судом рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України належним чином не мотивовано. Між тим, потерпілий зазначає, що 16 грудня 2020 року, Постановою колегії суддів Третьої судової палати Верховного Суду України, у справі №301/1650/18 частково задоволено касацію прокурора і зазначено, що застосування ст. 75 КК України, до ОСОБА_12 , який є спільником обвинуваченого, по відношенні до потерпілого, - незаконним та необґрунтованим. На момент розгляду апеляційної скарги, справу щодо обвинуваченого ОСОБА_12 призначено до розгляду на 21.01.2022 у Львівському апеляційному суді. Просить ухвалити новий вирок, яким обвинуваченому ОСОБА_6 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення прокурора ОСОБА_5 , який підтримав апеляційні скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника адвоката ОСОБА_13 , які заперечили щодо задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги начальника Іршавського відділу Хустської окружної прокуратури ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 задовольнити.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності потерпілого ОСОБА_9 , неявка якого, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. Приймаючи рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності потерпілого береться до уваги те, що: потерпілий належним чином повідомлений про час та місце розгляду кримінального провадження, про що свідчить відповідна розписка щодо отримання повідомлення про час та місце судового засідання; заяв про відкладення апеляційного розгляду та відомостей про поважність причин неявки від потерпілого не надходило; обвинувачений, захисник та прокурор не заперечували щодо апеляційного розгляду кримінального провадження без участі потерпілого.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, давши оцінку доводам апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 в умисному знищенні чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, вчинене шляхом підпалу, сторонами кримінального провадження не оспорюється, а тому апеляційним судом, з огляду на положення ст. 404 КПК України, не перевіряється.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 194 КК України кваліфіковані правильно.

При цьому, зі змісту апеляційних скарг та позиції сторони обвинувачення убачається, що апелянтами не оспорюється і вид призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі. У зв`язку з цим, висновки суду першої інстанції в цій частині апеляційний суд також не перевіряє.

Тому, відповідно до положень ст. 404 КПК України вирок переглядається у межах доводів апеляційних скарг, зокрема у частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання застосував положення ст. ст. 75, 76 КК України, колегія суддів визнає такими, що заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (ч. 2 статті 65 КК України).

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно з п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином умотивовані у вироку.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням вимоги вказаних вище статей Кримінального кодексу України не були дотримані, оскільки в достатній мірі не враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі його покарання обставини.

Так, ухвалюючи вирок, суд першої інстанції не навів достатніх та об`єктивних мотивів в обґрунтування рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Із матеріалів кримінального провадження та вироку суду першої інстанції убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується та визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне знищення чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, вчинене шляхом підпалу, за яке санкцією даної норми передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до десяти років, та яке за критерієм ступеню тяжкості відноситься до тяжких злочинів.

Згідно з вироком суду першої інстанції обставини, що пом`якшують покарання, відсутні, а обставиною, що обтяжує покарання є вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою.

Колегія суддів погоджується з викладеними у вироку суду першої інстанції висновками щодо відсутності обставин, які пом`якшують покарання та наявності обставин, що обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою.

Відповідно до досудової доповіді органу пробації, виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, не взяв до уваги те, що ОСОБА_6 був ініціатором вчинення злочину, шкоду потерпілому не відшкодував, вину не визнав, у зв`язку з чим обґрунтованими визнаються доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині.

Разом із тим, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги потерпілого про те, що суд не взяв до уваги поведінку обвинуваченого, зокрема те, що обвинувачений поводив себе зухвало, винуватим себе не визнав, моральну та матеріальну шкоду не відшкодував, скоюючи злочин у складі організованої групи, ОСОБА_6 добре усвідомлював суспільну небезпеку своїх незаконних дій, адже після підпалу автомобіля потерпілого, полум`я могло перекинутись на житлові кімнати у будинку, де перебували троє малолітніх дітей, переховувався від слідства та суду, із органами досудового розслідування не співпрацював.

Вказане призводить апеляційний суд до висновку проте, що обвинувачений ОСОБА_6 у вчиненому не розкаявся, не усвідомив зміст вчинених ним кримінально-карних дій, їх небезпечність.

Крім того, апеляційний суд бере до уваги доводи апеляційної скарги потерпілого про те, що 16 грудня 2020 року Постановою колегії суддів Третьої судової палати Верховного Суду України, у справі № 301/1650/18 частково задоволено касацію прокурора і зазначено, що застосування ст. 75 КК України, до обвинуваченого ОСОБА_12 , який є спільником обвинуваченого ОСОБА_6 , по відношенні до потерпілого, є незаконним та необґрунтованим.

З огляду на характер вчиненого кримінального правопорушення, тяжкість діяння, належність злочину до категорії тяжких та індивідуальну роль обвинуваченого у вчиненому злочині, а також поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, апеляційний суд вважає, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного судом першої інстанції покарання в силу своєї м`якості не відповідає його меті, встановленій у ст. 50 КК України, у зв`язку з чим вирок суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

На переконання апеляційного суду, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , з урахуванням конкретних обставин вчинення ним злочину, а також наслідків злочину пошкодження майна потерпілого, свідчать про високу суспільну небезпеку обвинуваченого ОСОБА_6 , а відтак і неможливість його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів без реального відбування ним покарання у виді позбавлення волі.

Тому, апеляційний суд вважає, що посилання суду першої інстанції на наявність у ОСОБА_6 певних захворювань, не дають підстав для звільнення від його від відбування покарання з випробуванням, а дають лише підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, в мінімальних межах санкції статті, за якою він обвинувачується та визнаний винуватим, а саме 5 (п`ять) років, яке призначено ОСОБА_6 судом першої інстанції, і яке на переконання апеляційного суду, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідатиме як характеру та ступеню вчинених ним кримінально-карних діянь, так і особі обвинуваченого, а також сприятиме досягненню основної мети виховання правопорушника у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

При цьому, апеляційний суд бере до уваги і те, що стороною захисту не надано таких доказів, зокрема висновків компетентних осіб, які б свідчили про те, що обвинувачений ОСОБА_6 за станом здоров`я не може відбувати покарання у виді реального позбавлення волі.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що посилання суду першої інстанції на одні і ті ж обставини при обранні виду, розміру покарання та як на підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, за відсутності належного обґрунтування висновку суду про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, свідчить про неналежну вмотивованість судового рішення при застосуванні приписів ст. 75 КК України.

За змістом ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції й ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання або у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 75, 76 КК України, які не підлягали застосуванню, - не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з ухваленням за правилами п. п. 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку, яким обвинуваченому ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 194 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, оскільки підстав для застосування положень ст. 75, 76 КК України апеляційним судом не встановлено.

Тому, апеляційні скарги прокурора ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 підлягають задоволенню.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для скасування судового рішення (вироку суду першої інстанції) із призначенням нового судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

При оцінці доводів апеляційних скарг та прийнятті судового рішення колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що стороною захисту обвинуваченим ОСОБА_6 та адвокатом ОСОБА_7 вирок суду не оскаржувався.

Відповідно до ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 413-414, 418, 420, 615 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги, які подали начальник Іршавського відділу Хустської окружної прокуратури ОСОБА_8 , та потерпілий ОСОБА_9 , задовольнити.

Вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 09 грудня 2021 року в частині призначеного обвинуваченому за ч. 2 ст. 194 КК України ОСОБА_6 покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким обвинуваченому за ч. 2 ст. 194 КК України ОСОБА_6 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Строк відбування обвинуваченим ОСОБА_6 покарання обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.

У решті вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня його проголошення.

Судді: