Справа № 133/1320/18
Провадження №1-кп/132/194/23
Вирок

Іменем України

27 грудня 2023 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000246 від 19 квітня 2015 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Глухівці Козятинського району Вінницької області, українця, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, працевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Глухівці Козятинського району Вінницької області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, неодруженого, працевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця смт. Глухівці Козятинського району Вінницької області, українця, громадянина України, із середньо-технічною освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця смт. Глухівці Козятинського району Вінницької області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця смт. Глухівці Козятинського району Вінницької області, українця, громадянина України, із середньо-технічною освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ;

потерпілої особи ОСОБА_15 , його представника адвоката ОСОБА_16 ;

обвинуваченого ОСОБА_17 , його захисника адвоката ОСОБА_18 ;

обвинуваченого ОСОБА_19 , його захисника адвоката ОСОБА_20 ;

обвинуваченого ОСОБА_21 , його захисника адвоката ОСОБА_22 ;

обвинуваченого ОСОБА_23 , його захисників адвокатів ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , законного представника ОСОБА_26 ;

обвинуваченого ОСОБА_27 , його захисника адвоката ОСОБА_28 ,

законного представника ОСОБА_29 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачені ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , та неповнолітні ОСОБА_33 , ОСОБА_34 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.121 КК України, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене групою осіб, за наступних обставин. Так, 19.04.2015 року близько 00год.30хв. обвинувачені ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , і неповнолітні ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , перебували на території подвір`я кафе « ІНФОРМАЦІЯ_6 », розташованого в селі Жежелів Козятинського району Вінницької області, та в цей же час, ОСОБА_30 підійшов до одного із відвідувачів кафе ОСОБА_35 , який стояв поруч із його приміщенням, і курив тютюнові вироби, та без видимих причин для конфлікту, із хуліганських спонукань, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, наніс йому один удар кулаком в голову, після чого, ОСОБА_31 , який підбіг до потерпілого, наніс йому удар ногою в живіт зліва, від чого останній впав на землю. Побачивши це, до ОСОБА_36 та ОСОБА_37 приєдналися ОСОБА_32 , і неповнолітні ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , які спільно, виконуючи злочинні дії, направлені на умисне спричинення тілесних ушкоджень, діючи з особливою зухвалістю, усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання негативних наслідків, почали наносити удари ногами по голові ОСОБА_35 , після нанесення яких, залишили його та з місця вчинення кримінального правопорушення зникли. В результаті злочинних дій ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , та неповнолітніх ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , потерпілий ОСОБА_39 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді перелому лобової кістки (передньої, нижньої, бічної стінки) і основи черепа (гратчастої кістки), перелому кісток носа, садна на спинці носа, синців на очних ділянках, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 88 від 16.06.2015 року, за ступенем тяжкості відносяться: садно, синці до легких тілесних ушкоджень; перелом кісток носа до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; перелом лобної кістки і основи черепа, за ознакою небезпеки для життя в момент їх заподіяння до тяжких.

Ухвалами Калинівського районного суду Вінницької області від 23.10.2023 року, 27.11.2023 року, звільнено ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення їх до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження в цій частині закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Обвинувачені ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 та ОСОБА_34 в судовому засіданні при розгляді даного кримінального провадження, свою вину в інкримінованому їм кримінальному правопорушенні не визнали, від надання показів відмовились на підставі ст.63 Конституції України, під час виступу у судових дебатах та в останньому слові просили суд їх виправдати.

Суд критично оцінює позицію обвинувачених, які заперечують свою причетність до вчинення даного кримінального правопорушення, оскільки вона не узгоджуються з матеріалами цього кримінального провадження та спростовуються сукупністю наявних у справі доказів. При цьому, не визнання винуватості обвинуваченими, суд розцінює, як спосіб їх захисту.

Винуватість ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, повністю доведена дослідженими в судовому засіданні доказами.

Потерпілий ОСОБА_39 в судовому засіданні зазначив, що в ніч з 18 на 19 квітня 2015 року він разом зі своїм братом ОСОБА_41 перебували в кафе «Поділля», що розташоване в селі Жежелів Козятинського району Вінницької області, де проводили своє вільне дозвілля, під час якого, вони разом вийшли надвір з метою перекурити. В цей же момент, до них підійшов раніше незнайомий їм хлопець з селища Глухівці на прізвисько « ОСОБА_42 », а саме ОСОБА_30 , та запитав у нього, що вони тут роблять, на що він йому відповів, що вони просто вийшли покурити. Після цього, ОСОБА_30 наніс йому удар кулаком в голову, після нанесення якого, до них підбіг ОСОБА_31 та вдарив його ногою в живіт, від чого він впав на землю. Вподальшому, до ОСОБА_36 і ОСОБА_37 приєдналися ОСОБА_32 , ОСОБА_33 та ОСОБА_34 , які наносили йому удари ногами в голову, від завдання яких він втратив свідомість, і про подальші події не пам`ятає. На уточнюючі питання потерпілий пояснив, що до 19.04.2015 року із ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_33 та ОСОБА_46 , він знайомий не був, та їх раніше не бачив. Всіх їх, вподальшому, його брат віднайшов за допомогою соціальних мереж, встановив їхні анкетні данні, які передав до правоохоронного органу. Потерпілий стверджує, що всі, без виключення обвинувачені, наносили йому удари ногами в голову, це він чітко бачив і пам`ятає. Підстав для обмовляння обвинувачених у нього не має, оскільки з ними він раніше знайомий не був, їх не бачив, та конфліктів з ними не мав. Безпосереднім свідком нанесення тілесних ушкоджень, був його брат ОСОБА_47 , який намагався завадити цьому.

Аналогічні покази дав в судовому засіданні свідок ОСОБА_47 , який підтвердив, що в ніч з 18 на 19 квітня 2015 року він разом зі своїм братом ОСОБА_48 перебували в кафе «Поділля», що розташоване в селі Жежелів Козятинського району Вінницької області, де проводили своє вільне дозвілля, під час якого, вони разом вийшли надвір з метою перекурити. В цей же момент, до них підійшов раніше незнайомий їм хлопець з селища Глухівці на прізвисько « ОСОБА_42 », а саме ОСОБА_30 , та запитав у його брата, що вони тут робить, на що він йому відповів, що вони просто вийшли покурити. Після цього, ОСОБА_30 наніс братові удар кулаком в голову, після нанесення якого, до них підбіг ОСОБА_31 та вдарив його брата ногою в живіт, від чого він впав на землю. Вподальшому, до ОСОБА_36 і ОСОБА_37 приєдналися ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , які спільно наносили братові удари ногами, а він намагався завадити їх діям. Після того, як брат знепритомнів, обвинувачені залишили його та зникли з місця вчинення кримінального правопорушення, а він надав йому допомогу. На уточнюючі питання свідок пояснив, що до 19.04.2015 року із ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_33 та ОСОБА_46 , він та його брат знайомі не були, їх раніше не бачили, та з ними в конфлікт не вступали. Всіх їх, вподальшому, він віднайшов за допомогою соціальних мереж, встановив їх анкетні данні, які передав до правоохоронного органу. Свідок стверджує, що всі, без виключення обвинувачені, наносили його братові удари ногами, це він чітко бачив. Підстав для обмовляння обвинувачених у нього не має, оскільки з ними він раніше знайомий не був, та конфліктів не мав.

Свідок ОСОБА_49 в судовому засіданні повідомила, що потерпілий ОСОБА_39 та свідок ОСОБА_47 є її синами, які 18.04.2015 року вирішили поїхати до села Жежелів Козятинського району Вінницької області, щоб провести там своє вільне дозвілля, та мали повернутися до 2 години ночі, проте додому у зазначений час не повернулися. Приблизно о 3 годині ночі, вона зателефонувала синові ОСОБА_50 , від якого дізналася, що сталася бійка, під час якої її старшому синові В`ячеславу були завдані численні тілесні ушкодження, та він був доставлений до лікарні. На ранок, вона прибула до закладу охорони здоров`я, де побачила свого сина ОСОБА_51 , на якому в ділянці голови були наявні численні тілесні ушкодження. Від синів їй стало відомо, що побиття вчинили хлопці з селища Глухівці, з якими вони раніше не були знайомі, їх ніколи не бачили, та з ними в конфлікт не вступали. Вподальшому, за допомогою соціальних мереж, сини віднайшли цих хлопців та встановили їх дані, якими виявилися ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 та ОСОБА_34 , про що повідомили правоохоронний орган.

Свідок ОСОБА_52 в судовому засіданні повідомив, що вночі (коли саме не пам`ятає), йому зателефонував ОСОБА_47 , який повідомив, що якісь незнайомі хлопці побили його брата ОСОБА_51 , та попросив приїхати, щоб їм надати допомогу. Приїхавши до кафе «Поділля», розташованого в селі Жежелів Козятинського району Вінницької області, він на лавці побачив ОСОБА_53 , який був весь у крові та на якому в області голови були тілесні ушкодження. Оскільки викликана швидка медична допомога своєчасно не приїхала, вони з ОСОБА_41 посадили потерпілого ОСОБА_51 в салон автомобіля, та направилися до селища Бродецьке, де він вийшов у центрі, а брати Харахонді поїхали до лікарні міста Козятин.

Свідок ОСОБА_54 в судовому засіданні повідомив, що він разом із своїми знайомими в темну пору доби (коли саме не пам`ятає), перебував в кафе, розташованому в селі Жежелів Козятинського району Вінницької області, де проводив своє вільне дозвілля. В приміщенні цього кафе за сусіднім столиком сиділи брати Харахонді, які в жодних конфліктних ситуаціях участі не приймали. Під час його перебування в кафе, від присутніх він почув, що на вулиці відбувається бійка, та коли вийшов на двір, то від ОСОБА_55 дізнався, що побили ОСОБА_56 .

Свідок ОСОБА_57 в судовому засіданні повідомив, що він в якості слідчого, після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, здійснював його досудове розслідування, в ході якого, потерпілим ОСОБА_48 було надані покази про обставин його побиття на території кафе «Поділля», розташованого в селі Жежелів Козятинського району Вінницької області, за допомогою якого були встановлені конкретні особи, які наносили йому тілесні ушкодження, яких було віднайдено та встановлено за допомогою соціальних мереж.

При викладені показів потерпілої особи та свідків суд враховує, що положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання потерпілої особи та свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2022 року у справі № 754/10882/17 (провадження № 51-1223км22).

З урахуванням цього, покази потерпілої особи та свідків відображені без зайвої деталізації, а саме містять сутнісну (змістовну) їх складову.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 19.04.2023 року, стороні обвинувачення був встановлений граничний строк для виконання нею вимог ст.ст.23, 327 КПК України, а саме забезпечення присутності свідків обвинувачення ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 та ОСОБА_69 , під час судового розгляду даного кримінального провадження, з метою реалізації зокрема права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом (а.с.114-115 т.4), проте вимоги даного судового рішення, яке в передбаченому законом порядку набуло законної сили та підлягало безумовному виконанні, стороною обвинувачення виконано не було, а тому згідно ухвали Калинівського районного суду Вінницької області, постановленої 03.05.2023 року в протокольній формі, та занесеної до відповідного журналу судового засідання (а.с.146-148 т.4), визнано допит вказаних осіб під час розгляду цього кримінального провадження неможливим, через незабезпечення їх прибуття до суду, внаслідок недотримання прокурором вимог ст.ст.23, 327 КПК України.

Сторона захисту на виклику та допиті вищевказаних свідків не наполягала, зазначивши, що це свідки обвинувачення, а не захисту.

Крім показань потерпілої особи та свідків, які були допитані в судовому засіданні під час розгляду даного кримінального провадження, вина ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 також підтверджується наступними доказами:

- висновком експерта № 88, складеним 16.06.2015 року судово-медичним експертом ОСОБА_30 , завідуючим Козятинським міжрайонним відділенням Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи, згідно якого у ОСОБА_35 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді перелому лобової кістки (передньої, нижньої, бічної стінки) і основи черепа (гратчастої кістки), перелому кісток носа, садна на спинці носа, синців на очних ділянках, які за ступенем тяжкості відносяться: садно, синці до легких тілесних ушкоджень; перелом кісток носа до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; перелом лобної кістки і основи черепа, за ознакою небезпеки для життя в момент їх заподіяння до тяжких;

- протоколом огляду місця події, складеним 12.01.2018 року слідчим СВ Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_70 , відповідно до якого було встановлене місце події, оглянуто територію кафе «Поділля», розташованого в селі Жежелів Козятинського району Вінницької області, де 19.04.2015 року близько 00год.30хв. обвинувачені ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 та ОСОБА_34 умисно завдали тілесних ушкоджень ОСОБА_35 ;

- протоколом проведення слідчого експерименту, складеним 11.04.2018 року слідчим СВ Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_70 , згідно якого потерпілий ОСОБА_39 детально розповів про обставини завдання йому тілесних ушкоджень, які мали місце 19.04.2015 року близько 00год.30хв. на території подвір`я кафе « ІНФОРМАЦІЯ_6 », розташованого в селі Жежелів Козятинського району Вінницької області, а саме про те, як він 18.04.2015 року ввечері разом зі своїм братом ОСОБА_41 приїхали до зазначеного кафе «Поділля», де проводили своє вільне дозвілля, під час якого, вони разом вийшли надвір з метою перекурити. В цей же момент, до них підійшов раніше незнайомий їм хлопець з селища Глухівці на прізвисько « ОСОБА_42 », а саме ОСОБА_30 , та запитав у нього, що вони тут роблять, на що він йому відповів, що вони просто вийшли покурити. Після цього, ОСОБА_30 наніс йому удар кулаком в голову, після нанесення якого, до них підбіг ОСОБА_31 та вдарив його ногою в живіт, від якого він впав на землю, при цьому головою об землю не вдарявся. Вподальшому, до ОСОБА_36 і ОСОБА_37 приєдналися інші хлопці, які наносили йому удари ногами в голову, від завдання яких він втратив свідомість;

- протоколом проведення слідчого експерименту, складеним 11.04.2018 року слідчим СВ Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_70 , згідно якого свідок ОСОБА_47 детально розповів про обставини завдання його братові тілесних ушкоджень, які мали місце 19.04.2015 року близько 00год.30хв. на території подвір`я кафе « ІНФОРМАЦІЯ_6 », розташованого в селі Жежелів Козятинського району Вінницької області, а саме про те, як він 18.04.2015 року ввечері разом зі своїм братом ОСОБА_48 приїхали до вищезазначеного кафе « ІНФОРМАЦІЯ_6 », де проводили своє вільне дозвілля, під час якого, вони разом вийшли надвір з метою перекурити. В цей момент, до них підійшов раніше незнайомий їм хлопець з селища Глухівці на прізвисько « ОСОБА_42 », а саме ОСОБА_30 , та запитав у його брата, що вони тут робить, на що він йому відповів, що вони просто вийшли покурити. Після цього, ОСОБА_30 наніс братові удар кулаком в голову, після нанесення якого, до них підбіг ОСОБА_31 та вдарив його брата ногою в живіт, від даного удару він впав на землю, при цьому головою об землю не вдарявся. Вподальшому, до ОСОБА_36 і ОСОБА_37 приєдналися ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , які спільно наносили братові удари ногами, а він намагався завадити їх діям;

- протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, складеними 06.04.2018 року слідчим СВ Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_70 , згідно яких свідок ОСОБА_47 попередньо зазначивши про зовнішній вигляд (ознаки) та прикмети за допомогою яких він може впізнати осіб, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, в присутності понятих ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , вказав на ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_73 та ОСОБА_40 , як на осіб, які 19.04.2015 року близько 00год.30хв. перебуваючи на території подвір`я кафе « ІНФОРМАЦІЯ_6 », розташованого в селі Жежелів Козятинського району Вінницької області, разом із ОСОБА_43 , наносили тілесні ушкодження його братові ОСОБА_35 ;

- протоколом про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем), складеним 16.04.2018 року старшим оперуповноваженим УКР ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_74 , з оптичним диском DVD-R, який є додатком до нього, згідно яких, обвинувачений ОСОБА_30 в ході телефонних розмов зі своїм братом ОСОБА_75 , обвинуваченим ОСОБА_44 , свідками ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , обговорює способи уникнення кримінальної відповідальності за скоєне, зокрема зазначає, що буде заперечувати свою причетність до побиття потерпілого та рекомендує це ж зробити і іншим, пропонує обвинуваченому ОСОБА_81 зустрітися з матір`ю потерпілого та вирішити це питання, а свідків ОСОБА_82 , ОСОБА_79 , ОСОБА_83 просить посприяти йому у створенні фальшивого алібі (фальсифікації медичних документів про його хворобу та надання медичної допомоги у день досліджуваної судом події), а також шукає шляхи впливу на слідчого, прокурора та слідчих суддів Козятинського міськрайонного суду Вінницької області, з метою не прийняття ними певних рішень в рамках цього кримінального провадження.

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Положеннями статті 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 у вчиненні даного кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Так, вина обвинувачених ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 підтверджується показами потерпілої особи та свідків; дослідженими судом протоколом огляду місця події; протоколами слідчих експериментів за участі потерпілої особи та свідка; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками; протоколом про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем); висновком судово-медичної експертизи, та іншими доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження, які узгоджуються між собою та відображають реальний перебіг дослідженої судом події.

Позиція обвинувачених ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 про їх непричетність до вчинення даного кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, суперечать встановленим обставинам та вищевказаним доказам.

Розглянувши доводи сторони захисту щодо відсутності на їх переконання будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 , суд вважає наголосити на наступному:

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).

Згідно з положеннями частини 1 статті 94 КПК України, суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (стаття 86 КПК України).

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК України).

Визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Щодо існування підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду).

В рамках цього кримінального провадження № 0000246 від 19.04.2015 року, судом безпосередньо були досліджені надані стороною обвинувачення докази, зокрема покази потерпілої особи - ОСОБА_35 та свідка ОСОБА_50 , які були безпосередніми очевидцями даного злочину.

Ці покази є процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 КПК України.

Даних передбачених частиною другою статті 96 КПК України, обвинуваченими ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_33 та ОСОБА_46 , та їх захисниками, для доведення недостовірності показань потерпілого ОСОБА_35 та свідка ОСОБА_50 , як-то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження їх за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було.

Потерпілий ОСОБА_39 та свідок ОСОБА_47 , перед їх допитом в суді, були поінформовані про їх права та обов`язки, попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, склали присягу, згідно якої зобов`язалися говорити суду правду і лише правду, з огляд на що, при відсутності обставин, передбачених статтею 87 КПК України, та даних, визначених частиною другою статті 96 цього Кодексу, на переконання суду, відсутні правові підстави для визнання їх показів неналежними та недопустимими щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, які вони повідомили у суді так, як сприймали і розуміли їх.

Також, суд ураховує той факт, що відповідно до статті 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право давати показання під час досудового розслідування та судового розгляду. Свідок зобов`язаний давати показання слідчому, прокурору, слідчому судді та суду, а експерт - слідчому судді та суду в установленому цим Кодексом порядку.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Висновок або думка особи, яка дає показання, можуть визнаватися судом доказом, лише якщо такий висновок або думка корисні для ясного розуміння показань (їх частини) і ґрунтуються на спеціальних знаннях в розумінні статті 101 цього Кодексу.

Потерпілий ОСОБА_39 та свідок ОСОБА_47 в своїх показав вказали на ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 , як на осіб, які вчинили даний злочин.

Даючи дані покази у судовому засіданні, потерпілий та свідок повідомили суду виключно ті факти та обставини, очевидцями яких вони були безпосередньо. Тому, через призму кримінального процесуального закону, їх показання не є показаннями з чужих слів.

Дані покази потерпілого ОСОБА_35 та свідка ОСОБА_50 узгоджуються між собою, та не суперечать іншим доказам, наведеним у цьому вироці.

Потерпілий ОСОБА_39 та свідок ОСОБА_47 як встановлено під час розгляду даного кримінального провадження, та не спростовано стороною захисту, до вчинення цього злочину із ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_33 та ОСОБА_46 , не були знайомі, їх раніше не бачили, з ними в конфлікт не вступали, та в неприязних відносинах з ними не перебували, а тому підстав для їх обмовляння, у них відсутні.

Тому у суду відсутні підстави визнавати такі свідчення недопустимими доказами.

За приписами статті 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Суд, дослідивши протоколи слідчих експериментів за участі потерпілого ОСОБА_35 та свідка ОСОБА_50 , встановив, що органом досудового розслідування було дотримано вимоги частини 1 статті 240 КПК України. Дану слідчу дію було проведено для перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Під час слідчої дії, потерпіла особа та свідок на місці події повідомили, за яких обставин, в якому місці та ким, були завдані тілесні ушкодження ОСОБА_84 . Ніхто з учасників зауважень чи застережень до змісту слідчої дії не висловлював.

Матеріали провадження містять достатні підстави для висновку про те, що протоколи слідчого експерименту за участі потерпілої особи та свідка відповідають вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК України, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими статтею 240 цього Кодексу.

Покази потерпілого ОСОБА_35 , свідка ОСОБА_50 , дані ними під час розгляду даного кримінального провадження, узгоджуються із тим, що вини вказували в ході досудового розслідування під час проведення слідчого експерименту за їх участі, та не суперечать іншим матеріалам справи.

Стороною захисту в порядку ст.89 КПК України, суду не подавалось клопотання про визнання недопустимими протоколів слідчих експериментів.

Статтею 99 КПК України визначено, що документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати: 1) матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні); 2) матеріали, отримані внаслідок здійснення під час кримінального провадження заходів, передбачених чинними міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; 3) складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії; 4) висновки ревізій та акти перевірок.

Стороною обвинувачення у якості доказу наданий протокол огляду місця події від 12.01.2018 року.

Відповідно до положень статті 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних. Для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів . Особи, у присутності яких здійснюється огляд, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу огляду. При проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування. При огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Згідно частини першої статті 104 КПК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі.

Особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки, якими можуть бути, зокрема, фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерних даних та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу (стаття 105 КПК України).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, хід і результати проведення огляду місця події зафіксовано у відповідному протоколі від 12.01.2018 року, в ході якого було встановлене місце події, оглянуто територію кафе «Поділля», розташованого в селі Жежелів Козятинського району Вінницької області, де 19.04.2015 року близько 00год.30хв. обвинувачені ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 та ОСОБА_34 умисно завдали тілесних ушкоджень ОСОБА_84 .

Жодних зауважень даний процесуальний документ не містить.

Стороною захисту не надано суду жодних належних та допустимих доказів на спростування відомостей, зафіксованих в протоколі огляду місця полії від 12.01.2018 року, та в порядку ст.89 КПК України не подано клопотання про визнання цього протоколу недопустимим доказом.

Відповідно до частини першої статті 242 КПК України, експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Згідно частини першої статті 101 КПК України, висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

На підтвердження винуватості обвинувачених у вчиненні даного кримінального провадження стороною обвинувачення у якості доказу надано висновок експерта № 88 від 16.06.2015 року, згідно якого були зафіксовані тілесні ушкодження у ОСОБА_35 , які були завдані 19.04.2015 року на території кафе «Поділля», розташованого в селі Жежелів Козятинського району Вінницької області, обвинуваченими ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_33 та ОСОБА_85 .

Як вбачається зі змісту висновку судово-медичної експертизи, він зроблений компетентним спеціалістом, є повним, у ньому надано чіткі відповіді на поставлені запитання, є науково-обґрунтованими та такими, що за своїм змістом узгоджуються з обставинами цього кримінального провадження й іншими доказами.

Даний висновок експерта є беззаперечним та не викликає сумніву, отриманий з дотриманням встановленого порядку, має значення для кримінального провадження, що в цілому вказує на відповідність висновку вимогам статей 101, 102 КПК України, та його допустимість, як доказу.

Сторона захисту під час розгляду кримінального провадження не ставила під сумнів висновки, викладені експертом у висновку № 88 від 16.06.2015 року, не просили визнати його неналежним та/або недопустимим доказом, та не заявляли жодних клопотань з приводу проведення додаткової та/або повторної судово-медичної експертизи.

За приписами частини першої статті 256 КПК України, протоколи щодо проведення негласних слідчих (розшукових) дій, аудіо- або відеозаписи, фотознімки, інші результати, здобуті за допомогою застосування технічних засобів, вилучені під час їх проведення речі і документи або їх копії можуть використовуватися в доказуванні на тих самих підставах, що і результати проведення інших слідчих (розшукових) дій під час досудового розслідування.

Стороною обвинувачення в якості доказу надано протокол про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 16.04.2018 року, до якого долучено оптичний диск DVD-R, на яких зафіксовано телефонні розмови обвинуваченого ОСОБА_36 , в ході яких він обговорює способи уникнення кримінальної відповідальності за скоєне, просить посприяти йому у створенні фальшивого алібі, шукає шляхи впливу на слідчого, прокурора та слідчих суддів в даному кримінальному провадженні, з метою не прийняття ними певних рішень.

Як свідчить вказаний протокол, в ньому відображені фактичні дані щодо ходу процесуальних дій, які мають значення для данного кримінального провадження та надають можливість зрозуміти перебіг проведених негласних слідчих (розшукових) дій, результати яких були зібрані та закріплені без порушення гарантованих Конституцією України основоположним прав людини та громадянина, а також встановленого кримінальним процесуальним законодавством порядку, із належного процесуального джерела, належним суб`єктом.

Таким чином, зміст протоколу, складений за результатами негласних слідчих (розшукових) дій від 16.04.2018 року, відповідає вимогам статей 105-107, 252 КПК України.

Дана обставина не ставилась під сумнів стороною захисту, заяв та клопотань щодо допиту осіб, з приводу дій або контактів яких проводилися такі дії, не заявлялося, та клопотань щодо визнання цього доказу недопустимим, не подавалось.

Єдиним клопотанням сторони захисту, заявленим в порядку ст.89 КПК України, є клопотання про визнання недопустимими протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.04.2018 року за участі свідка ОСОБА_50 , з тих підстав, що останній через соціальні мережі встановив осіб, які 19.04.2015 року в кафе «Поділля», розташованому в селі Жежелів Козятинського району Вінницької області, завдали його братові ОСОБА_35 тілесні ушкодження, про що він повідомив слідчого, а тому останній не міг проводити дану слідчу дію, оскільки згідно положень ч.1 ст.228 КПК України, забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надати інші відомості про прикмети цієї особи.

Розглядаючи вказані доводи сторони захисту, слід зазначити наступне.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні перебувати права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст статті 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою, третьою статті 87 КПК України передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного випливає, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (стаття 3 Конвенції, частина 1 статті 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (пункт «с» частини 3 статті 6 Конвенції, стаття 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (пункт «d» частини 3 статті 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (стаття 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (частина 1 статті 63 Конституції України).

Отже, у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене, суд вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Відповідно до положень частин першої, другої, третьої статті 228 КПК України, перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи. Особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Перед тим як пред`явити особу для впізнання, їй пропонується у відсутності особи, яка впізнає, зайняти будь-яке місце серед інших осіб, які пред`являються. Особі, яка впізнає, пропонується вказати на особу, яку вона має впізнати, і пояснити, за якими ознаками вона її впізнала.

Згідно частини шостої статті 228 КПК України, за необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Проведення впізнання за фотознімками, матеріалами відеозапису виключає можливість у подальшому пред`явленні особи для впізнання.

Жодних імперативних вимог щодо пред`явлення для впізнання виключно безпосередньо самої особи, а не її фотознімків законодавством не передбачено, так само як і обґрунтування слідчим необхідності проведення впізнання саме за фотознімками.

Дана позиція, висловлена Верховним Судом у постановах Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 06.02.2020 року у справі № 442/6175/18 (провадження № 51-5164км19), Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 10.11.2022 року у справі № 226/471/20 (провадження № 51-4458км21), від 10.02.2022 року у справі № 523/8553/16-к (провадження № 51-4224км21), від 02.05.2023 року у справі № 750/5546/21 (провадження № 51-3908км22), від 18.05.2023 року у справі № 335/1807/15-к (провадження № 51-3621км22), Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 02.02.2022 року у справі № 754/2710/20 (провадження № 51-3404км21), від 19.08.2022 року у справі № 203/14/20 (провадження № 51-1025км22), від 17.10.2022 року у справі № 127/13109/19 (провадження № 51-2112км21), від 30.11.2022 року у справі № 149/1259/17 (провадження № 51-2626км22).

За приписами статті 40 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійний у своїй процесуальній діяльності і уповноважений проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом, з дотриманням порядку їх здійснення.

З огляду на те, що закон не встановлює обов`язковості обґрунтування слідчим необхідності проведення впізнання саме за фотознімками, слідчий самостійно, з урахуванням усіх обставин визначає спосіб проведення впізнання особи. Наявність у слідчого реальної можливості провести впізнання особи сама по собі не унеможливлює прийняття та реалізацію слідчим рішення про проведення впізнання за фотознімками.

Як вбачається з наданих стороною обвинувачення та безпосередньо досліджених у судовому засіданні протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.04.2018 року, свідка ОСОБА_86 було опитано перед впізнанням про обставини, за яких він бачив ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_87 . На запитання слідчого, зокрема щодо того, чи впізнає він на пред`явлених фотознімках особу, свідок ОСОБА_47 чітко указав на фотографії, на яких були зображені ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 та ОСОБА_88 . При цьому, у протоколах відображено, за якими саме ознаками свідок впізнав вказаних осіб за фотознімками. Для впізнання було надано фотознімки із зображеннями на них подібних між собою за рисами обличчя осіб чоловічої статті без різких відмінностей між собою. Всі учасники даної слідчої дії підписали протокол та не висловлювали будь-яких зауважень до нього.

Сам собою факт, самостійного відшукування свідком ОСОБА_41 , через соціальні мережі, осіб, причетних до вчинення даного кримінального правопорушення, отримання в результаті вказаних дій, відомостей щодо їх анкетних даних, та передача їх слідчому для здійснення ним в межах своєї компетенції відповідних слідчих (розшукових) дій, не може бути достатньою підставою для визнання зазначеного доказу неналежним.

Вказана слідча дія проводиться не тільки задля отримання (збирання) доказів, а й з метою перевірки вже отриманих в ході досудового розслідування фактичних даних, зокрема, показань свідка.

Діючий процесуальний закон не забороняє пред`явлення особи для впізнання у разі особистого знайомства із особою, яка впізнає (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25.09.2023 року у справі № 208/2160/18 (провадження № 51-1868кмо22).

Висновки суду можуть ґрунтуватися не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, за якими встановлено особу та характер дій обвинуваченого, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Із змісту протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.04.2018 року вбачається, що ОСОБА_47 вказав на ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 , саме як на осіб, які спричини його братові ОСОБА_35 тілесні ушкодження, та вчинили дане кримінальне правопорушення. Хід і результати даної слідчої дії, оформлено відповідно до приписів статті 104 КПК України, з урахуванням особливостей, установлених у статті 228 цього Кодексу. Таким чином, орган досудового розслідування дотримався вимог статей 223, 228 КПК України.

Твердження сторони захисту про те, що впізнання проводилося слідчим по фотознімках, які були органу досудового розслідування надані безпосередньо свідком ОСОБА_41 , та з якими він був попередньо ознайомлений, є лише припущеннями, не підтвердженими жодними доказами.

Так, дійсно потерпілий ОСОБА_39 та свідок ОСОБА_47 в судовому засідання заявили, що всіх обвинувачених, які причетні до вчинення даного кримінального правопорушення, вони віднайшли через соціальні мережі, встановили їх особи, про які повідомили правоохоронний орган.

Проте, факт використання свідчим саме фотографій, які були надані ОСОБА_41 , під час проведення за його участі слідчої дії (впізнання), не доведений належними доказами, а тому суд не може ґрунтувати свої висновки лише на припущеннях сторони захисту.

Такий чином, даних про те, що свідку ОСОБА_50 попередньо показували осіб, які повинні були пред`явити для впізнання, та надавали інші відомості про прикмети цих осіб в розумінні ч.1 ст.228 КПК України, судом не встановлено.

Сам собою факт того, що до проведення впізнання свідок ОСОБА_39 вже знав в обличчя ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 , та віднайшов їх дані в соціальних мережах, не може бути підставою для визнання зазначеного доказу недопустимим.

При цьому, суд вважає, що у даному кримінальному провадженні результати, які зафіксовані в протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.04.2018 року, не є вирішальними для висновку про винуватість обвинувачених.

Зокрема, стороною обвинувачення надані незалежні від результатів цієї слідчої дії, докази того, що обвинувачені ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 та ОСОБА_34 умисно нанесли тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_84 .

Так, у зроблених висновках, які приведені у даному вироці, суд зокрема спирається на покази потерпілого ОСОБА_35 та свідка ОСОБА_50 , які чітко та детально описали обставини вчиненого обвинуваченими ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_33 та ОСОБА_46 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, безпосередніми очевидцями якого вони були. Ці показання мають вагоме значення для встановлення судом факту заподіяння ОСОБА_35 умисного тяжкого тілесного ушкодження, та причетності до цього обвинувачених.

Таким чином, суд вважає, що пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, яке було проведено за участі свідка ОСОБА_50 під час досудового розслідування, не мають суттєвого значення для встановлення факту та більшості обставин вчинення даного кримінального правопорушення.

Відносно доводів сторони захисту щодо відсутності у сформульованому обвинуваченні розмежування тілесних ушкоджень, які були нанесені кожним з обвинувачених, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 88 від 16.06.2015 року, у ОСОБА_35 внаслідок вчинення даного кримінального правопорушення були виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді перелому лобової кістки (передньої, нижньої, бічної стінки) і основи черепа (гратчастої кістки), перелому кісток носа, садна на спинці носа, синців на очних ділянках, які за ступенем тяжкості відносяться: садно, синці до легких тілесних ушкоджень; перелом кісток носа до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; перелом лобної кістки і основи черепа, за ознакою небезпеки для життя в момент їх заподіяння до тяжких.

Врахувавши зазначений висновок судово-медичної експертизи та встановлені судом обставини кримінального правопорушення, встановлено, що з огляду на кількість та характер тілесних ушкоджень, які були нанесені одномоментно та в короткий проміжок часу, вони стали результатом спільних та узгоджених дій обвинувачених ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 , які отримали таку узгодженість саме в момент їх нанесення, адже, кожен з них спричиняв тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_35 , тим самим вносив свій вклад в кінцевий результат, наслідком чого стало отримання потерпілим ряду тілесних ушкоджень, які за ступенем тяжкості відносяться як до легких, так і до тяжких.

Вказані тілесні ушкодження спричинені обвинуваченими у рамках єдиного часового проміжку без відчутної різниці в інтенсивності дій кожного з них, на підставі чого суд приходить до висновку, що дії обвинувачених були складовою єдиного злочинного задуму, у зв`язку з чим їх неможливо виокремити та піддати окремій кваліфікації.

Послідовне нанесення потерпілому тілесних ушкоджень усіма обвинуваченими вказує на спільність вчиненого ними кримінально-караного діяння.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.03.2021 року по справі № 631/2135/16-к.

Щодо доводів сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_36 про його непричетність до цього кримінального правопорушення, то суд зазначає наступне.

На підтвердження непричетності до заподіяння ОСОБА_35 тяжкого тілесного ушкодження, вчиненого групою осіб, за клопотанням сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_36 під час проведення досудового розслідування в якості свідків було залучено ОСОБА_89 (матері), ОСОБА_90 (дружини), ОСОБА_91 (брата), ОСОБА_92 (тещі), ОСОБА_79 (знайомої) та ОСОБА_83 (знайомого).

Так, свідок ОСОБА_89 , яка є рідною матір`ю обвинуваченого ОСОБА_36 суду пояснила, що 21.04.2015 року ввечері вона прийшла в гості до свого сина ОСОБА_93 , цей день добре запам`ятала, оскільки був поминальний день (проводи). У період з 21год. по 22год.00хв. до сина заходила медсестра ОСОБА_79 , яка ставила йому крапельницю, оскільки він мав проблеми з нирками. ОСОБА_94 постійно перебував вдома, його не залишав.

Свідок ОСОБА_90 , яка є дружиною обвинуваченого ОСОБА_36 суду пояснила, що її чоловік ОСОБА_94 з вечора 21.04.2015 року по ранок наступного дня, перебував постійно вдома, цей день добре запам`ятала, оскільки було свято. В цей день, ввечері до них в гості приходила свекруха ОСОБА_89 , та близько 22го.00хв. заходила медсестра ОСОБА_79 , яка ставила крапельницю, оскільки чоловік мав проблеми з нирками. ОСОБА_94 не залишав дім, а тому не міг брати участь у бійці.

Свідок ОСОБА_91 , який є братом обвинуваченого ОСОБА_36 суду пояснив, що його брат ОСОБА_94 не перебував 19.04.2015 року в кафе «Поділля», розташованому в селі Жежелів Козятинського району Вінницької області, а тому не міг завдати тілесних ушкоджень ОСОБА_35 , це він знає від брата та від людей, з якими спілкувався, коли через шість місяців їздив на місце події. Потерпілий ОСОБА_39 взагалі на територію цього кафе жодних тілесних ушкоджень не отримував.

Свідок ОСОБА_92 , яка є тещою обвинуваченого ОСОБА_36 суду пояснила, що в квітні 2015 року вона тимчасово проживала в квартирі свого зятя ОСОБА_93 , оскільки своє житло здавала в оренду квартирантам. Ввечері 21.04.2015 року (дату запам`ятала, оскільки були проводи) до них прийшла в гості мама ОСОБА_95 , яка перебувала до пізньої ночі. В цей же день, близько 22год.00хв. заходила медсестра ОСОБА_79 , яка ставила крапельницю, оскільки зять мав проблеми з нирками. ОСОБА_94 постійно перебував вдома, його не залишав.

Свідок ОСОБА_79 , яка є знайомою обвинуваченого ОСОБА_36 суду пояснила, що в квітні 2015 року (більш точної дати не пам`ятає), ввечері приблизно о 20год.00хв. вона прийшла до свого знайомого ОСОБА_36 , щоб поставити крапельницю, оскільки він мав проблеми з нирками, і йому було призначене відповідне лікування лікарем ОСОБА_96 . Поставивши крапельницю та пробувши десь 30хв. у ОСОБА_36 , вона залишила помешкання останнього, при цьому хто ще в ньому перебував, вона не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_80 , який знайомий з обвинуваченим ОСОБА_43 , оскільки працював в селищі Глухівці Козятинського району Вінницької області, суду пояснив, що обставин звернення до нього ОСОБА_36 в квітні 2015 року з приводу стану здоров`я, та внесення запису до його амбулаторної картки, не пам`ятає, через специфіку своєї роботи та час, який минув.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні наданих стороною захисту обвинуваченого ОСОБА_36 доказів на підтвердження його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, приходить до наступних висновків.

Покази свідків ОСОБА_89 , ОСОБА_90 , ОСОБА_91 , ОСОБА_92 відносно того, що обвинувачений ОСОБА_30 не міг вчинили дане кримінальне правопорушення, оскільки в той період часу мав проблеми з нирками, проходив відповідне лікування, та дім не залишав, спростовуються дослідженими судом доказами, зокрема показами потерпілого ОСОБА_35 , свідка ОСОБА_50 , які вказують на те, що ОСОБА_97 перебував 19.04.2015 року на території кафе «Поділля», розташованого в селі Жежелів Козятинського району Вінницької області, та разом із ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_33 та ОСОБА_46 брав участь у нанесенні ОСОБА_35 тілесних ушкоджень, а також протоколом про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 16.04.2018 року, згідно якого ОСОБА_30 в ході телефонних розмов зі своїм братом ОСОБА_75 , обвинуваченим ОСОБА_44 , свідками ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , обговорює різні способи уникнення кримінальної відповідальності за скоєне, зокрема просить свідків ОСОБА_82 , ОСОБА_79 , ОСОБА_83 посприяти йому у створенні фальшивого алібі (фальсифікації медичних документів про його хворобу та надання медичної допомоги у день досліджуваної судом події).

Враховуючи викладене, суд також ставиться критично і до показів ОСОБА_79 та ОСОБА_83 , та не приймає їх до врахування, оскільки наведені ними обставини спростовуються наданими стороною обвинувачення доказами, які безпосередньо досліджені судом в судовому засіданні.

Суд також враховує, що вищезазначені свідки сторони захисту, є членами сім`ї, близькими родичами та знайомими обвинуваченого ОСОБА_36 , та надаючи покази, які не відповідають дійсності, намагаються створити відповідне алібі з метою уникнення ним кримінальної відповідальності.

Стосовно доводів сторони захисту, що винуватість ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення не доведена стороною обвинувачення поза розумним сумнівом, то суд зазначає наступне.

Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві.

Згідно із частиною першою статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Цей конституційний принцип презумпції невинуватості майже аналогічно закріплено безпосередньо в тексті закону України про кримінальну відповідальність (частина 2 статті 2 КК України), а також відображено у кримінальному процесуальному законі (стаття 7 та частина 1 статті 17 КПК України). Отже, згідно з чинним законодавством винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди під час оцінки доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Відповідно до статті 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що, для того щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, які стосуються події, котра є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (постанови Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №688/788/15-к, від 08.10.2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21.01.2020 року у справі № 754/17019/17, від 16.09.2020 року у справі № 760/23459/17).

Цей стандарт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 , на переконання суду, було дотримано.

Чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно із цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.12.2020 року у справі № 728/578/19, провадження № 51-3411км20; від 20.10.2021 року у справі № 759/14119/17, провадження № 51-2274км21).

Суд установив, що винуватість ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 підтверджується, зокрема показами потерпілої особи та свідків; дослідженими судом протоколом огляду місця події; протоколами слідчих експериментів за участі потерпілої особи та свідка; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками; протоколом про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем); висновком судово-медичної експертизи.

Таким чином, вина обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, встановлена згідно з критерієм її доведеності «поза розумним сумнівом», підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення в стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Виходячи з принципу диспозитивності, зазначеного у статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. При цьому, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Таким чином, сторона, зацікавлена у розгляді та вирішенні певного питання, має порушити його перед судом і на відповідній стадії провадження.

Під час судового провадження, суд дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК України, створив всі необхідні та належні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, відповідно до принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи подання ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, обвинувачені ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 та ОСОБА_34 , а також їх захисники, мали можливість для з`ясування обставин, що мають значення для даного кримінального провадження, реалізувати права, передбачені статтею 42 КПК України, зокрема вимагати виклику і допиту свідків захисту; збирати і подавати суду докази.

Однак будь-яких клопотань щодо виклику і допиту свідків захисту, та необхідності отримання нових доказів, зокрема шляхом проведення інших експертних досліджень у кримінальному провадженні, на спростування вихідних даних, які були отримані органом досудового розслідування в ході проведення ним оглядів місця події, та під час проведення слідчих експериментів за участі потерпілої особи та свідка; а також на спростування висновку експерта, за результатами проведення ним судово-медичного дослідження, які були покладені в основу обвинувачення, стороною захисту не заявлялось.

Клопотань про визнання доказів недопустимими, заявлених в порядку ст.89 КПК України, за виключенням єдиного питання про визнання недопустимими протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, стороною захисту також не подавалось.

Сторона захисту не навела жодних обставин, на підставі яких можна було б піддати сумніву докази, надані на підтвердження вини ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 , а відтак доводи, що винуватість обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення не доведена стороною обвинувачення поза розумним сумнівом, є безпідставними та помилковими.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом вини ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, на думку суду було дотримано.

Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 у вчиненні інкримінованого їм кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а їх дії за ч.2 ст.121 КК України, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене групою осіб, правильно кваліфіковані органом досудового розслідування.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

За пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», при призначенні покарання неповнолітнім повинні суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання такого засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація. При призначенні неповнолітньому покарання крім передбачених у статтях 65-67 КК України обставин суди відповідно до частини 1 статті 103 КК України мають враховувати також умови його життя та виховання, вплив на нього дорослих, рівень розвитку й інші особливості його особи.

Прокурор ОСОБА_98 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просила визнати:

ОСОБА_36 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначити йому покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі, які він має відбувати реально;

ОСОБА_37 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, які він має відбувати реально;

ОСОБА_38 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначити йому покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі, які він має відбувати реально;

ОСОБА_33 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначити йому покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі, які він має відбувати реально;

ОСОБА_40 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначити йому покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі, які він має відбувати реально.

Представник потерпілого ОСОБА_35 адвокат ОСОБА_99 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просив визнати ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначити їм покарання у виді позбавлення волі, яке вони мають відбувати реально, за виключенням ОСОБА_37 до якого застосувати положення ст.ст.69, 75 КК України, оскільки він відшкодував заподіяну потерпілому шкоду.

Обвинувачені ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 та ОСОБА_34 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, та в останньому слові, просили їх виправдати, оскільки вони не вчиняли дане кримінальне правопорушення. Захисники обвинувачених підтримали позицію своїх підзахисних, та просили їх виправдати.

Призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_100 , ОСОБА_81 , ОСОБА_101 , ОСОБА_33 та ОСОБА_102 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, особу винних, обставини, що пом`якшують і обтяжують їх покарання.

Обвинувачений ОСОБА_30 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

З матеріалів кримінального провадження № 0000246 від 19.04.2015 року слідує, що ОСОБА_103 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 в смт. Глухівці Козятинського району Вінницької області, є громадянином України, має вищу освіту, одружений, працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 04.05.2023 року, ОСОБА_30 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не має.

Відповідно до довідки Глуховецької селищної ради Козятинського району Вінницької області від 04.05.2018 року, ОСОБА_30 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та до складу його сім`ї входить дружина ОСОБА_104 .

За довідкою-характеристикою Глуховецької селищної ради Козятинського району Вінницької області від 04.05.2018 року, за час проживання в смт. Глухівці Козятинського району Вінницької області скарги та заяви від місцевих жителів на ОСОБА_36 до виконавчого комітету селищної ради не поступали.

Як слідує з довідок Комунального підприємства «Козятинська центральна районна лікарня» від 15.05.2018 року, ОСОБА_30 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_36 , що передбачені статтею 66 КК України, органом досудового розслідування та судом не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_36 , що передбачені статтею 67 КК України, органом досудового розслідування та судом не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_31 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

З матеріалів кримінального провадження № 0000246 від 19.04.2015 року слідує, що ОСОБА_105 народився ІНФОРМАЦІЯ_8 в селі Глухівці Козятинського району Вінницької області, є громадянином України, має середньо-спеціальну освіту, неодружений, працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 04.05.2023 року, ОСОБА_31 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не має.

Відповідно до довідки Глуховецької селищної ради Козятинського району Вінницької області від 04.05.2018 року, ОСОБА_31 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та до складу його сім`ї входять: мати ОСОБА_106 та сестра ОСОБА_107 .

За довідкою-характеристикою Глуховецької селищної ради Козятинського району Вінницької області від 17.02.2021 року, за час проживання в смт. Глухівці Козятинського району Вінницької області ОСОБА_31 зарекомендував себе з позитивної сторони. Бере участь в громадському житті селища, має гарні стосунки з сусідами та мешканцями селища. Скарги та заяви від місцевих жителів на ОСОБА_37 до виконавчого комітету селищної ради не поступали.

Як слідує з довідок Комунального підприємства «Козятинська центральна районна лікарня» від 15.05.2018 року, ОСОБА_31 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_37 , що передбачена статтею 66 КК України, є добровільне відшкодування завданої шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_37 , що передбачені статтею 67 КК України, органом досудового розслідування та судом не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_32 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

З матеріалів кримінального провадження № 0000246 від 19.04.2015 року слідує, що ОСОБА_108 народився ІНФОРМАЦІЯ_9 в смт. Глухівці Козятинського району Вінницької області, є громадянином України, має середньо-технічну освіту, неодружений, непрацевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 04.05.2023 року, ОСОБА_32 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не має.

Відповідно до довідки Глуховецької селищної ради Козятинського району Вінницької області від 04.05.2018 року, ОСОБА_32 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , та до складу його сім`ї входять: мати ОСОБА_109 , вітчим ОСОБА_110 , брат ОСОБА_111 , брат ОСОБА_112 , сестра ОСОБА_113 .

За довідкою-характеристикою Глуховецької селищної ради Козятинського району Вінницької області від 04.05.2018 року, за час проживання в смт. Глухівці Козятинського району Вінницької області скарги та заяви від місцевих жителів на ОСОБА_38 до виконавчого комітету селищної ради не поступали.

Як слідує з довідок Комунального підприємства «Козятинська центральна районна лікарня» від 15.05.2018 року, ОСОБА_32 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_38 , що передбачені статтею 66 КК України, органом досудового розслідування та судом не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_38 , що передбачені статтею 67 КК України, органом досудового розслідування та судом не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_33 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

З матеріалів кримінального провадження № 0000246 від 19.04.2015 року слідує, що ОСОБА_114 народився ІНФОРМАЦІЯ_10 в смт. Глухівці Козятинського району Вінницької області, є громадянином України, має середньо-спеціальну освіту, неодружений, непрацевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 04.05.2023 року, ОСОБА_33 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не має.

Відповідно до довідки Глуховецької селищної ради Козятинського району Вінницької області від 04.05.2018 року, ОСОБА_33 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , та до складу його сім`ї входить мати ОСОБА_115 .

За довідкою-характеристикою Глуховецької селищної ради Козятинського району Вінницької області від 04.05.2018 року, за час проживання в смт. Глухівці Козятинського району Вінницької області скарги та заяви від місцевих жителів на ОСОБА_33 до виконавчого комітету селищної ради не поступали.

Як слідує з довідок Комунального підприємства «Козятинська центральна районна лікарня» від 15.05.2018 року, ОСОБА_33 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_33 , що передбачена статтею 66 КК України, є вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_33 , що передбачені статтею 67 КК України, органом досудового розслідування та судом не встановлено.

Згідно висновку, викладеного в досудовій доповіді, складеній 04.03.2021 року фахівцем ІІ категорії Козятинського міськрайонного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_116 , беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого ОСОБА_33 , його спосіб життя, а також середню ймовірність вчинення повторного правопорушення та середню ймовірність ризику небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб).

Обвинувачений ОСОБА_34 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

З матеріалів кримінального провадження № 0000246 від 19.04.2015 року слідує, що ОСОБА_117 народився ІНФОРМАЦІЯ_11 в смт. Глухівці Козятинського району Вінницької області, є громадянином України, має середньо-технічну освіту, неодружений, непрацевлаштований, проживаючий за адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 04.05.2023 року, ОСОБА_34 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не має.

Відповідно до довідки Глуховецької селищної ради Козятинського району Вінницької області від 04.05.2018 року, ОСОБА_34 проживає за адресою: АДРЕСА_5 , та до складу його сім`ї входять: батько ОСОБА_118 , мати ОСОБА_119 , брат ОСОБА_120 .

За довідкою-характеристикою Глуховецької селищної ради Козятинського району Вінницької області від 04.05.2018 року, за час проживання в смт. Глухівці Козятинського району Вінницької області скарги та заяви від місцевих жителів на ОСОБА_40 до виконавчого комітету селищної ради не поступали.

Як слідує з довідок Комунального підприємства «Козятинська центральна районна лікарня» від 15.05.2018 року, ОСОБА_34 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_40 , що передбачена статтею 66 КК України, є вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_40 , що передбачені статтею 67 КК України, органом досудового розслідування та судом не встановлено.

Згідно висновку, викладеного в досудовій доповіді, складеній 04.03.2021 року заступником начальника Козятинського міськрайонного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_121 , беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого ОСОБА_40 , його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб).

Санкція частини 2 статті 121 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

З урахуванням даних про особу обвинувачених, беручи до уваги характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомостей щодо наявності та/або відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, врахувавши всі обставини даного кримінального провадження, суд керуючись принципом справедливості та індивідуалізації покарання, приходить до висновку, що ОСОБА_100 , ОСОБА_81 , ОСОБА_101 , ОСОБА_33 та ОСОБА_102 необхідно призначити покарання у межах, установлених у санкції ч.2 ст.121 КК України.

При цьому, справедливим покаранням для ОСОБА_36 є покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі, яке він має відбувати реально. Судом враховано, що саме ОСОБА_30 розпочав побиття ОСОБА_35 , після нанесення якому тілесних ушкоджень, і втратою потерпілим свідомості, не надав йому допомоги, натомість зник з місця вчинення кримінального правопорушення. Під час проведення досудового розслідування та судового розгляду, своєї вини у вчиненні даного злочину не визнав взагалі, навіть під тиском беззаперечних на те доказів, категорично стверджував про свою невинуватість, просячи суд його виправдати. Намагався ввести орган досудового розслідування, та вподальшому і судовий орган в оману шляхом штучного формування собі фальшивого алібі за допомогою своїх членів сім`ї, родичів, та знайомих, відшукував різноманітні шляхи впливу на уповноважених осіб правоохоронного та судового органу з метою уникнення відповідальності, чим намагався перешкодити суду у встановленні істини у справі та спотворенні наданих стороною обвинувачення доказів. Після вчинення кримінального правопорушення, достеменно знаючи про наслідки заподіяних тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_35 , не надав йому жодної матеріальної допомоги на лікування та покращення стану його здоров`я, не висловив жалю з приводу своїх неправомірних дій, та не попросив вибачення. Вказане свідчить про відсутність у ОСОБА_36 щирого каяття та засудження своїх дій. Відсутність у ОСОБА_36 бажання усвідомити значущість вчиненого ним кримінального правопорушення (злочину), на переконання суду, виступає перешкодою у його подальшому виправленні. Таким чином, поведінка ОСОБА_36 як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, свідчить виключно про його намагання уникнути відповідальності за скоєне, а не про його виправлення та перевиховання.

Щодо ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_73 та ОСОБА_40 , то справедливим покарання для них є покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі, яке вони мають відбувати реально. Судом враховано, що вони після нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_35 , і втратою ним свідомості, не надали йому допомоги, натомість зникли з місця вчинення кримінального правопорушення. Під час проведення досудового розслідування та судового розгляду, своєї вини у вчиненні даного злочину не визнали, навіть під тиском беззаперечних доказів, категорично стверджували про свою непричетність до його вчиненні, та невинуватість, просячи суд їх виправдати. За виключенням ОСОБА_37 , після вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_32 , ОСОБА_33 та ОСОБА_34 достеменно знаючи про наслідки заподіяних тілесних ушкоджень ОСОБА_35 , не надали йому жодної матеріальної допомоги на лікування та покращення стану його здоров`я, не висловили жалю з приводу своїх неправомірних дій, та не попросили вибачення. Вказане свідчить про відсутність у ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_73 та ОСОБА_40 щирого каяття та засудження своїх дій. Відсутність у останніх бажання усвідомити значущість вчиненого ними кримінального правопорушення (злочину), на переконання суду, виступає перешкодою у їх подальшому виправленні. Таким чином, поведінка ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_73 та ОСОБА_40 як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, свідчить виключно про їх намагання уникнути відповідальності за скоєне, а не про їх виправлення та перевиховання.

Визначаючи ОСОБА_81 , ОСОБА_101 , ОСОБА_33 та ОСОБА_102 покарання у мінімальній межі, установленій у санкції ч.2 ст.121 КК України, судом також враховано, що вони раніше до кримінальної відповідальності не притягувалися, мають молодий вік, а також щодо них відсутні негативні характеризуючі дані.

Відносно позиції прокурора ОСОБА_122 щодо застосування до ОСОБА_37 положень ст.69 КК України, та позиції представника потерпілого ОСОБА_35 адвоката ОСОБА_123 , який просив окрім ст.69 КК України, додатково до ОСОБА_37 застосувати і положення ст.75 КК України, то суд з цього приводу зазначає наступне.

Абзацами 1, 2 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимоги ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Частиною шостою статті 368 КПК України встановлено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За змістом статті 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Нормами статті 69 КК України визначено, що за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу.

Таким чином, умовою для застосування статті 69 КК України є наявність декількох (дві і більше) обставин, що пом`якшують покарання.

Правова конструкція частини 1 статті 69 КК України законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винуватій особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння.

Тобто приписи статті 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Верховний Суд у своїх рішеннях наголошував, що для застосування судом положень статті 69 КК України повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим (постанова Верховного Суду від 27.04.2021 року у справі № 712/4384/20 (провадження № 51-548 км 21).

Натомість, за приписами статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вказані положення підлягають застосуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 КК України, за якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення правових норм, визначених у статтях 50, 65 та 75 КК України, дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням можливості досягти мети покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. За приписами ст. 75 КК України, рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням приймається з урахуванням можливості досягнення цілей покарання.

Для застосування положень ст.75 КК України, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є відповідні умови і підстави.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

При цьому в аспекті застосування положень ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість досягнення такої цілі покарання, як виправлення засудженої особи, прямо вказавши, що звільнення з випробуванням застосовується, якщо суд дійде висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, де суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, а й інші обставини справи.

В аспекті досягнення мети покарання виправлення є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення, що виявляється, зокрема, у внесенні коректив у її соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого в результаті застосування до нього покарання відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення і засудження вчиненої суспільно небезпечної дії та своєї винуватості.

Під час розгляду даного кримінального провадження судом встановлено відсутність обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_37 , однак, в судовому засіданні встановлено лише єдину обставину, що пом`якшує його покарання добровільне відшкодування завданої шкоди (пункт 2 частини 1 статті 66 КК України). З огляду на наявність лише однієї пом`якшуючої обставини, правових підстав для застосування положень ст.69 КК України, при призначенні покарання ОСОБА_81 , не має.

Добровільне відшкодування завданої шкоди за наявності позиції ОСОБА_37 , який своєї вини у вчиненні даного кримінального правопорушення не визнав, навіть під тиском беззаперечних на те доказів, категорично стверджував про свою непричетність до його вчиненні, та свою невинуватість, просячи суд його виправдати, свідчить про його намагання уникнути відповідальності за скоєне, а не про його щире каяття, виправлення та перевиховання, що на переконання суду, виключає можливість застосування до нього положень ст.69 КК України.

За наведених обставин, добровільне відшкодування завданої шкоди, може розцінюватись як намагання пом`якшити покарання.

Молодий вік обвинуваченого, його вперше притягнення до кримінальної відповідальності, а також позитивне характеризування за місцем проживання та роботи, не є обставинами, що пом`якшують покарання, а є характеризуючими його особу даними, які вже враховані судом при обранні йому покарання у мінімальній межі, установленій у санкції ч.2 ст.121 КК України. Крім того, наявність вказаних даних, з огляду на обставини цієї справи та невизнання ОСОБА_44 своєї вини у вчиненні даного кримінального правопорушення, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним діяння, а тому достатніх підстав для можливості призначення його покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, суд не вбачає.

Позиція потерпілого щодо покарання обвинуваченому ОСОБА_81 , врахована в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, однак не є вирішальною при прийняття судом відповідного рішення.

З урахуванням наведеного, суд також не знаходить підстав для звільнення ОСОБА_37 від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст.75 КК України, зважаючи на те, що підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, немає, а тому вирішення питання про його звільнення від відбування покарання з випробуванням, про що у своїй промові в судових дебатах просив представник потерпілого ОСОБА_35 адвокат ОСОБА_99 , буде суперечити положенням ст.75 КК України.

Аналогічно за вищезазначених обставин та підстав, до ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 також не підлягають застосування положення ст.ст.69, 75 КК України, оскільки відносно ОСОБА_33 та ОСОБА_40 встановлена лише єдина обставина, яка пом`якшує їх покарання вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім (пункт 3 частини 1 статті 66 КК України). З огляду на наявність лише однієї пом`якшуючої обставини, правових підстав для застосування положень ст.69 КК України, при призначенні покарання ОСОБА_33 та ОСОБА_102 , не має.

Молодий вік ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 , їх вперше притягнення до кримінальної відповідальності, не є обставинами, що пом`якшують покарання, а є характеризуючими їх особу даними, які вже враховані судом при обранні їм покарання у мінімальній межі, установленій у санкції ч.2 ст.121 КК України. Крім того, наявність вказаних даних, з огляду на обставини цієї справи (зокрема, вчинення злочину групою осіб та його наслідки; ненадання допомоги після нанесення тілесних ушкоджень та зникнення з місця вчинення кримінального правопорушення; невисловлення жалю потерпілому, невибачення перед ним, невідшкодування йому понесених витрат на лікування), а також невизнання ними своєї вини у вчиненні даного злочину, на глибоке переконання суду, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним діяння, а тому достатніх підстав для можливості призначення їм покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, суд не вбачає.

Суд не враховує висновки органу пробації в частині того, що виправлення ОСОБА_33 та ОСОБА_40 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб), оскільки оцінка середнього ризика повторного вчинення кримінального правопорушення, була зроблена без врахування істотних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з недостатнім врахуванням даних про особи обвинувачених та способу їх життя, та ставлення до інкримінованого їм кримінального правопорушення.

Окрім цього, слід зауважити, що в розумінні статей 314, 314-1 КПК України, досудова доповідь представника персоналу органу пробації, складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про строк чи розмір покарання та має виключно рекомендаційний характер, яку суд може врахувати виходячи із своїх дискреційних повноважень.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що призначення ОСОБА_81 , ОСОБА_101 , ОСОБА_33 та ОСОБА_102 більш м`якого покарання, ніж передбаченого законом на підставі статті 69 КК України, та звільнення їх від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України, не сприятиме їх виправленню і попередженню вчиненню ними нових злочинів, і на переконання суду, є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненому ними злочину.

Судом також враховувано, що з моменту вчинення кримінального правопорушення і внесення відомостей про нього до Єдиного реєстру досудових розслідувань (19.04.2015 року), та до завершення судового розгляду і ухвалення даного судового рішення (27.12.2023 року), минуло 8 років 8 місяців.

Отже, за майже дев`ять років перебування на свободі, ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 та ОСОБА_34 так і не усвідомили та не засудили вчинені ними суспільно-небезпечні дії, що свідчить про те, що в їх свідомості не змінилися ціннісні орієнтири та не усунулися ті її негативні риси, які призвели до вчинення даного кримінального правопорушення, що вказує на відсутність створення у них готовності до самокерованої правослухняної поведінки, та їх небезпечність для суспільства.

За таких обставин, суд вважає, неможливим досягнення мети попередження вчинення нових злочинів і виправлення ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 , та внесення коректив у їх соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, виховання законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального, без ізоляції їх від суспільства.

Відповідно до положень статей 3, 27 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, та ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.

Згідно приписів статті 2 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право кожного громадянина на життя охороняється законом.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що ОСОБА_100 , ОСОБА_81 , ОСОБА_101 , ОСОБА_33 та ОСОБА_102 слід призначити покарання виключно у виді позбавлення волі, яке вони мають відбувати реально, що на переконання суду відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та узгоджується із роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та постанові Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх».

Саме таке покарання, на думку суду, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, є відповідним вчиненому кримінальному правопорушенню, а також за своїм видом та розміром - необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 , та попередження вчиненню нових злочинів як ними, так і іншими особами.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Визначене судом покарання відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Згідно частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме амбулаторну картку хворого ОСОБА_36 , яку згідно постанови слідчого Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_70 від 04.05.2018 року, передано на зберігання під зберігальну розписку завідуючій Комунальної установи «Глуховецька селищна лікарня» Глуховецької селищної ради, після набуття вироком законної сили, необхідно залишити в цьому закладі охорони здоров`я.

Арешт на зазначений речовий доказ в рамках кримінального провадження не накладався.

Витрати на залучення експерта в кримінальному провадженні відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження у виді запобіжних заходів стосовно ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 , в ході досудового розслідування та судового розгляду не застосовувались.

Підстав для вирішення питання щодо застосування запобіжного заходу відносно засуджених до набрання цим вироком законної сили не має, оскільки відсутні клопотання з цього приводу.

Згідно пункту 2 частини 4 статті 374 КПК України, в разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається початок строку відбування покарання.

Оскільки фактичне виконання судового рішення, яким особу засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі, починається з моменту затримання особи на виконання вироку суду, а тому в резолютивній частині вироку необхідно вказати, що початок строку відбування покарання ОСОБА_100 , ОСОБА_81 , ОСОБА_101 , ОСОБА_33 та ОСОБА_102 необхідно рахувати з моменту їх затримання на виконання вироку.

Відповідно до частини 1 статті 127 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Згідно положень частини 2 зазначеної статті шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Частиною 1 статті 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

За частиною 5 статті 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 91 КПК України, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.

В пункті 7 частини 1 статті 368 КПК України зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Із матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що потерпілою особою/цивільним позивачем ОСОБА_48 заявлено цивільний позов про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, згідно якого останній просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_36 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 та ОСОБА_40 на його користь витрати понесені на лікування у розмірі 2080грн.00коп., а також моральну шкоди, з розрахунку по 60000грн.00коп. з кожного.

Відповідно до положень статті 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно приписів статті 1202 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

За частиною 1 статті 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При цьому, згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до підпункту «в» пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

ОСОБА_48 на підтвердження заявлених позовних вимог в частині понесених витрат на лікування надано виписки із медичної карти стаціонарного хворого із зазначенням переліку рекомендованих для лікування медичних препаратів, їх кількості, вмісту та форми, які були придбані потерпілим на підставі виданих лікарем відповідних рецептів на загальну суму 2080грн.00коп., що підтверджено документально, а тому виходячи з вимог закону, суд вважає в цій частині заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28.05.1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Як установлено частиною 3 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, в роз`ясненнях, що містяться у пунктах 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

У відповідності з частиною четвертою статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

У роз`ясненнях, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Суд погоджується з тим, що потерпілому ОСОБА_35 дійсно спричинено моральну шкоду в результаті протиправних дій обвинувачених ОСОБА_36 , ОСОБА_38 , ОСОБА_33 , ОСОБА_40 , оскільки потерпілий зазнав больових та душевних страждань, пов`язаних з нанесенням йому тілесних ушкоджень, що призвело до певних та тривалих змін в його житті.

За таких обставин, суд визначає розмір шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану його здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити в сумі 240000грн.00коп.

Такі висновки суду в частині визначення розміру стягнутої моральної шкоди, повністю узгоджуються із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду (постанова від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц), відповідно до якої розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до положень статті 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим . За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 19.11.2019 року у справі № 396/1802/17 (номер провадження 51-9558км18), за змістом законодавчих положень суд не позбавлений права змінити солідарний порядок стягнення коштів на дольовий, і така зміна залежить від позиції потерпілого.

З урахуванням вимог закону та позиції потерпілого, шкода підлягає стягненню в солідарному порядку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 27 грудня 2023 року, то датою його постановлення є саме цей день.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити йому покарання у вигляді 8 (восьми) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_36 на виконання вироку суду.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_36 не обирати.

ОСОБА_8 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити йому покарання у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_37 на виконання вироку суду.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_37 не обирати.

ОСОБА_9 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити йому покарання у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_37 на виконання вироку суду.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_37 не обирати.

ОСОБА_10 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити йому покарання у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_33 на виконання вироку суду.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_33 не обирати.

ОСОБА_11 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити йому покарання у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_40 на виконання вироку суду.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_40 не обирати.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме амбулаторну картку хворого ОСОБА_36 , яку згідно постанови слідчого Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_70 від 04.05.2018 року, передано на зберігання під зберігальну розписку завідуючій Комунальної установи «Глуховецька селищна лікарня» Глуховецької селищної ради, після набуття вироком законної сили, залишити в цьому закладі охорони здоров`я.

Цивільний позов ОСОБА_124 до ОСОБА_125 , ОСОБА_126 , ОСОБА_127 та ОСОБА_128 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_125 , ОСОБА_126 , ОСОБА_127 та ОСОБА_128 в солідарному порядку на користь ОСОБА_124 понесені ним витрати на лікування у розмірі 2080грн.00коп.

Стягнути з ОСОБА_125 , ОСОБА_126 , ОСОБА_127 та ОСОБА_128 в солідарному порядку на користь ОСОБА_124 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 240000грн.00коп.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженим, що вони мають право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженим та прокурору.

Суддя