Справа № 135/1413/23
Провадження №11-кп/801/236/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ладижинсього міського суду Вінницької області від 27.11.2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР №0000158 від 02.09.2023 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Малий Браталів Любарського району Житомирської області, громадянина України, українця, непрацюючого, неодруженого, що має професійно-технічну освіту, військовослужбовця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України,

з участю прокурора: ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_9

ВСТАНОВИВ:

Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, просила визнати, що покарання засудженому ОСОБА_7 за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, змінити вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.11.2023 року в частині призначеної міри покарання шляхом застосування до обвинуваченого іншої міри покарання у виді штрафу та надати йому можливість повернутися до лав ЗСУ з метою захисту країни від російської агресії.

Вироком Ладижинсього міського суду Вінницької області від 27.11.2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з моменту затримання 03.09.2023 по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення судових експертів для проведення судових експертиз №СЕ-19/102-23/15911-Д від 08.09.2023 в сумі 956,00 грн., №СЕ-19/102-23/15925-БД від 22.09.2023 в сумі 2517,46 грн., №5916/23-21 від 09.10.2023 в сумі 4779,60 грн., а разом у розмірі 5 944 (п`ять тисяч дев`ятсот сорок чотири) гривні 58 копійок.

Скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Ладижинського міського суду Вінницької області від 06.09.2023 року у справі №135/1157/23 (провадження №1-кс/135/279/23), з урахуванням ухвали Ладижинського міського суду Вінницької області від 05.10.2023 у справі №135/1157/23 (провадження №1-кс/135/314/23).

Згідно вироку суду обвинувачений ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 та перебуваючи на посаді механіка-водія відділення плавальних транспортерів взводу плавальних транспортерів роти плавальних машин понтонно-мостового батальйону військової частини НОМЕР_1 ВОС-175258А, усупереч ст.ст.11,16,49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.3,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, вчинив злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту за наступних обставин.

Так, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №23 від 23.01.2023, солдат ОСОБА_7 вважається таким, що вибув у самовільне залишення військової частини з 13.09.2022.

02.09.2022 близько 13 год. 20 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння на території костелу за адресою: м. Ладижин Гайсинського району Вінницької області, по вул. Карла Маркса, буд.2а, помітив припаркований автомобіль марки ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_2 , зеленого кольору, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 належить потерпілому ОСОБА_10 .

В цей час, ОСОБА_7 , керуючись раптово виниклим злочинним умислом спрямованим на незаконне заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, не маючи ні дійсного ні гаданого права керувати чи володіти транспортним засобом, без дозволу власника та всупереч його волі, попередньо переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та скориставшись цим, таємно, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, з метою використати його для власних потреб, відчинив водійські дверцята, які не були замкнені, таким чином проник до автомобіля марки ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_2 зеленого кольору. Перебуваючи в салоні вказаного автомобіля, ОСОБА_7 пошкодив замок запалювання, вирвавши проводи живлення, які в подальшому почергово почав з`єднувати між собою, таким чином запустив в дію двигун автомобіля.

В подальшому, близько 18 год., перебуваючи на території костелу за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 виїхав із вказаного місця в напрямку місця проживання, а саме до АДРЕСА_1 , чим здійснив переміщення автомобіля у просторі, залишивши місце вчинення злочину, тобто протиправно заволодів механічним транспортним засобом.

Надалі, 02.09.2023 близько 22 год. 30 хв., рухаючись по автодорозі М-21 сполученням «Виступовичі Житомир Могилів-Подільський кордон із Молдовою» на 244 км вказаної автодороги був помічений та в подальшому зупинений працівниками поліції на дорожній станції патрульної поліції «Махнівка» Хмільницького району Вінницької області.

Відповідно до висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи №5916/23-21 від 09.10.2023, ринкова вартість наданого на дослідження автомобіля ВАЗ 21074, 2007 року випуску, станом на момент вчинення злочину 02.09.2023, складала 69043,20 грн.

Вимоги апеляційної скарги захисника мотивовано тим, що при наявності кількох помякшуючих обставин суд першої інстанції міг застосувати до ОСОБА_7 більш м`яке покарання, а саме у вигляді штрафу, що передбачене санкцією ч.1 ст. 289 КК України.

На момент судового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції обвинувачений був військовослужбовцем, стояв на захисті України від російської агресії, що є головним аргументом при призначенні покарання, за певних обставин він був змушений залишити військову частину та мав намір перевестися в іншу військову частину та продовжити боронити країну.

Захисник вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, вину визнав повністю та щиро каявся, співпрацював зі слідством, має позитивні характеристики, освіту та професію, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебував, допомагав батькам, батько якого є інвалідом по зору, матір пенсіонерка, тяжких наслідків від злочину не настало, потерпілий у справі немає жодних претензій до обвинуваченого, цивільний позов заявляти не бажає.

Ладижинський міський суд Вінницької області, постановляючи вирок повинен був належним чином врахувати всі обставини.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, захисника ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу, просила задоволити, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав думку свого захисника, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Доведеність вини, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України у апеляційній скарзі захисника не оспорюється.

Кримінальне провадження розглянуто в порядку ч.3 ст. 349 КПК України.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м"якість або через суворість.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003року «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до статті 12 КК України є умисним нетяжким злочином, обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, офіційно не працює, неодружений, на утриманні неповнолітніх та непрацездатних осіб не має, має зареєстроване місце проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, є військовослужбовцем, те, що наказом т.в.о. командира ВЧ НОМЕР_1 №65 від 26.03.2022 року на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.2022, солдата ОСОБА_7 зараховано до списків особового складу вказаної військової частини, наказом командира ВЧ НОМЕР_4 №23 від 23.01.2023 року солдата ОСОБА_7 у зв`язку із самовільним залишенням військової частини 13 вересня 2022 року, звільнено від займаної посади та призупинено військову службу, а також те, що в провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №30000526 від 24.03.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, в провадженні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000070 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні, обставину, яка згідно ст. 66 КК України, пом`якшує покарання щире каяття, обставину, яка згідно ст. 67 КК України обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного спяніння та дійшов висновку щодо доцільності призначення покарання у виді позбавлення волі, визначивши мінімальний строк, передбачений ч.1 ст. 289 КК України.

При цьому суд мотивував своє рішення щодо недоцільності застосування ст. 75 КК України, вказавши, що те, що обвинувачений ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, який самовільно залишив військову частину, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку вчиненого ним діяння, свідомо порушив закон України про кримінальну відповідальність та в період воєнного часу в стані алкогольного сп`яніння вчинив умисний злочин проти безпеки дорожнього руху дає підстави вважати, що застосування ст. 75 КК України не призведе до позитивних змін.

В апеляційній скарзі захисник, викладаючи свої доводи, посилається на обставини, які були належним чином досліджені та враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення відносно ОСОБА_7 .

До того ж, в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого не наведено будь-яких інших обставин, які б не були відомі суду першої інстанції та не враховані при призначенні ОСОБА_7 покарання за цим вироком.

Доводи захисника в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений ОСОБА_7 свідомий громадянин, який призваний на військову службу під час мобілізації, бажає надалі боронити країну, не є підставою для пом`якшення призначеного покарання з огляду на відомості про особу обвинуваченого та обставини вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позиція потерпілої сторони у судовому засіданні щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

Проаналізувавши обставини, які мають значення при призначенні покарання, перевіривши дотримання судом першої інстанції вимог ст. 50, ст. 65 КК України, суд апеляційної інстанції з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення вважає, що визначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Вимоги апеляційної скарги захисника є безпідставними

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у виді штрафу за ч. 1 ст. 289 КК України.

При цьому суд апеляційної інстанції керується правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к, що визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409,413, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції ,

п о с т а н о в и в :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника.

Вирок Ладижинсього міського суду Вінницької області від 27.11.2023 року щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 289 КК України залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення до Верховного Суду, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4