Справа № 729/2721/23
У Х В А Л А

про призначення судового розгляду

28 грудня 2023 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі:

судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0001442 від 17.10.2023 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 126-1 КК України, ч. 1 ст. 289 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

До Бобровицького районного суду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001442 від 17.10.2023 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 126-1 КК України, ч. 1 ст. 289 КК України.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні вважає, що обвинувальний акт складений із дотриманням вимог ст. 291 КПК України, підстав для закриття справи немає, просить призначити кримінальне провадження до розгляду у відкритому судовому засіданні, а також доручити органу з питань пробації підготувати досудову доповідь відносно обвинуваченого.

У письмовому клопотанні прокурор просить суд продовжити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, так як ризики, які враховувалися йому при обранні запобіжного заходу на даний час не змінилися. На даний час виникла необхідність продовжити дію запобіжного заходу ОСОБА_3 у виді тримання під вартою, оскільки 02.01.2024 закінчується строк запобіжного заходу, застосованого ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 06 листопада 2023 року, та ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України не перестали існувати з огляду на наступне.

Так обвинувачений ОСОБА_3 обгрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 126-1 КК України, ч. 1 ст. 289 КК України, тому усвідомлюючи вид та розмір покарання у разі доведеності його вини, може:

- переховуватися від органів досудового розслідування та суду, оскільки ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні нетяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 5 років, враховуючи тяжкість покарання, що само по собі може стимулювати його переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду з метою уникнення кримінальної відповідальності. Також зазначений ризик підтверджується тим, що ОСОБА_3 не має постійного місця роботи, стабільного прибутку, не має міцних соціальних зв`язків що виражається у систематичному вчиненні домашнього насильства відносно своєї співмешканки ОСОБА_6 усвідомлюючи дійсну міру покарання, яка загрожує йому у разі визнання винним, ОСОБА_3 може вчинити дії, спрямовані на переховування від органів досудового розслідування та суду;

- впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, з метою зміни їх показань та перешкоджанню досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, оскільки після отримання копій матеріалів доданих до клопотання, йому стали відомі їх дані. Показання потерпілого та свідків мають важливе значення для цього кримінального провадження, проте в умовах зацікавленості підозрюваного у відверненні негативних наслідків, обумовлених притягненням його до кримінальної відповідальності, останній може безпосередньо, а також використовуючи зв`язки із іншими особами, впливати на вказаних потерпілих у різних формах (умовляння, підкуп, заохочення, погрози тощо), з метою їх спонукання до зміни показань, перекручування або спотворення обставин, які їм відомі, тощо;

- іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, що може бути виражено у створенні підозрюваним штучних доказів та підбурення осіб, які не були свідками кримінальних правопорушень, до дачі завідомо неправдивих свідчень на підтвердження висунутих ним у подальшому захисних версій;

- вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_3 раніше судимий вироком апеляційного суду м. Києва від 30.11.2004 за п.п. 2, 7 ч. 2 ст. 115 КК України до 14 років позбавлення волі, звільненому 15.07.2016 із Шепетівської ВК Хмельницької області по відбуттю покарання. На даний час ОСОБА_3 обвинувачений у вчиненні домашнього насильства та незаконному заволодінні транспортним засобом, у зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що ОСОБА_3 на шлях виправлення не став і може повторно вчиняти кримінальні правопорушення.

Таким чином, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбачених ст. 177 КПК України. Також просить суд при постановленні ухвали не визначати розмір застави, оскільки одни із злочинів, який вчинив обвинувачений, а саме це за ст.126-1 КК україни вчинено із застосуванням насильства та погрозою його застосування.

Обвинувачений не заперечував щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду, клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу просив вирішити на розсуд суду.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 просила відмовити у клопотанні прокурора, обрати обвинуваченому більш м"який запобіжний захід . У разі задоволення клопотання прокурора, просила визначити обвинуваченому розмір застави 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду не заперечувала.

Вислухавши сторони кримінального провадження, які не заперечували щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду, вивчивши обвинувальний акт, вважає, що кримінальне провадження підлягає призначенню до судового розгляду з таких підстав.

Дане кримінальне провадження підсудне Бобровицькому районному суду Чернігівської області.

Підстав для закриття чи зупинення кримінального провадження в підготовчому судовому засіданні не встановлено.

Обвинувальний акт складено у відповідності до вимог кримінального процесуального законодавства, при його затвердженні прокурором дотримані вимоги закону.

У підготовчому судовому засіданні, відповідно до положень ч. 2 ст. 318, п. п. 19, 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК України, визначено коло осіб з боку обвинувачення та захисту, які братимуть участь у судовому розгляді.

Судовий розгляд необхідно здійснювати у відкритому судовому засіданні, суддею одноособово, за участю прокурора, обвинуваченого та його захисника.

Вирішуючи клопотання прокурора щодо продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вислухавши учасників процесу, суд робить нижченаведений висновок.

Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Заходами забезпечення кримінального провадження є, крім іншого, запобіжні заходи (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

З положень ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України слідує, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

У підготовчому судовому засіданні встановлено, що ухвалою слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06.11.2023 року ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 02.01.2024 року з визначенням застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Підготовче судове засідання відбувається згідно з правилами, передбаченими КПК України, для судового розгляду (ч. 2 ст. 314 КПК України). У ході судового розгляду кримінального провадження вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України, якою, зокрема, врегульовано порядок застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу (ч. 4 ст. 199 КПК України ). Суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, виправдовують подальше тримання підозрюваного під вартою (ч.ч. 3, 5 ст. 199 КПК України).

Розглядаючи клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу, суд має перевірити, чи продовжують існувати ризики, які були заявлені прокурором, їх обґрунтованість, та чи є інші більш м`які запобіжні заходи, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При цьому, суд ураховує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні; іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню; вчинити інше кримінальне правопорушення (п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України (ч. 2 ст. 177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Сторона обвинувачення у клопотанні посилалась на наявність чотирьох ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд погоджується з доводами, наведеними у клопотаннях прокурора, про продовження існування ризику переховування від суду. Вказаний ризик суд оцінює з огляду на обставини кримінального провадження та обставини, що стосуються безпосередньо обвинуваченого. Ризик переховування обумовлюється можливістю притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для обвинуваченого наслідками, а також суворістю передбаченого покарання, оскільки злочини, у яких обвинувачуються ОСОБА_3 , передбачають покарання у виді позбавлення волі. Окрім того обвинувачений не має постійного місця проживання, стабільного прибутку, не має міцних соціальних зв"язків, що виражається у систематичному вчиненні домашнього насильства відносно своєї співмешканки.

Отже, фактичні дані кримінального провадження та особисті обставини щодо обвинуваченого ОСОБА_3 у сукупності дають підстави суду дійти висновку про наявність ризику переховування від суду.

Також суд погоджується з доводами прокурора щодо наявного ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків та потерпілого.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків та потерпілого, суд враховує встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме, спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України). При цьому, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин, ризик впливу на свідків та потерпілого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, потерпілого та дослідження їх судом.

На думку суду, з урахуванням особи обвинуваченого, є велика вірогідність того, що він, перебуваючи на волі, буде мати реальну можливість впливати на свідків, потерпілих у кримінальному провадженні задля спонукання їх до надання неправдивих свідчень, введення суду в оману та викривлення відомостей, які мають значення для даного кримінального провадження.

Суд, погоджується з доводами прокурора щодо наявного ризику перешкоджати кримінальному правопорушенню інши чином, так як підозрюваний може підбурювати осіб які не були свідками кримінальних правопорушень до дачі штучних доказів та завідомо неправдивих свідчень на підтвердження висунутих ним у подальшому захисних версій, а також щодо наявного ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки оскільки ОСОБА_3 раніше судимий вироком апеляційного суду м. Києва від 30.11.2004 за п.п. 2, 7 ч. 2 ст. 115 КК України до 14 років позбавлення волі, звільненому 15.07.2016 із Шепетівської ВК Хмельницької області по відбуттю покарання. На даний час ОСОБА_3 обвинувачений у вчиненні домашнього насильства та незаконному заволодінні транспортним засобом, у зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що ОСОБА_3 на шлях виправлення не став і може повторно вчиняти кримінальні правопорушення.

Оцінюючи можливість застосування щодо обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, суд бере до уваги наведені вище характеристики кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_3 , та вагомість встановлених ризиків, передбачених статтею 177 КПК України.

При цьому, суд не вирішував ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема не оцінював докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначив, що причетність осіб до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для продовження застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Указане прямо узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, відображеною у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, у змісті яких ідеться про те, що обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом.

Виходячи з наведеного вище та згідно зі статтями 7-9 КПК України, якими визначено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

У рішенні у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, а має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.

Характер та фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому злочинів свідчать про підвищену суспільну небезпеку діяння у вчиненні яких останній обвинувачується. Разом з тим, на теперішній час не допитані потерпілий та свідки. Отже, продовжуючи такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених статтею 177 КПК України, із ступеня тяжкості інкримінованих злочинів, а також бере до уваги ту обставину, що підстави, за яких слідчим суддею було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на теперішній час не відпали і під загрозою можливого застосування покарання, передбаченого санкцією статті, яка інкримінована обвинуваченому, останній може переховуватись від суду, впливати на свідків і потерпілого, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення. Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжних заходів обвинуваченим та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у судовому засіданні не встановлено.

Отже, виходячи з положень статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також частини першої статті 197 КПК України, згідно з якими строк застосування запобіжних заходів, в тому числі, і тримання під вартою або продовження тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів, обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, та спрямовані на уникнення ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а тому суд робить висновок про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_3 .

При цьому необхідно зауважити, що суд ґрунтується на принципі презумпції невинуватості та не ставить ціллю передбачити можливе покарання за інкриміновані обвинуваченим діяння.

У зв`язку з цим, суд відхиляє доводи сторони захисту про можливість застосування до ОСОБА_3 більш м`яких запобіжних заходів, оскільки перебування обвинуваченого на волі на даному етапі створює реальну небезпеку для потерпілого, свідків й може перешкодити досягненню завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України.

Також, вирішуючи питання про продовження застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд з огляду на усталену практику ЄСПЛ ураховує не лише потреби конкретної особи, а й загальні суспільні інтереси, які, зважаючи на велику суспільну небезпечність інкримінованого злочину, вимагають більш суворого підходу.

Водночас на підставі ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановлені ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства та погрозою його застосування. А тому, на думку суду, відсутні підстави для можливості призначення застави як альтернативи запобіжному заходу у виді тримання під вартою.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 177, 183, 314-316 КПК України, суд -

у х в а л и в :

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001442 від 17.10.2023 відносно обвинуваченого ОСОБА_3 - задовольнити.

Продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави відносно обвинуваченого ОСОБА_3 на 60 днів до 26 лютого 2024 року включно з утриманням його в державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор» .

Призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001442 від 17.10.2023 за обвинуваченням ОСОБА_3 , за ст. 126-1 КК України , ч. 1 ст. 289 КК України на 10 годину 00 хвилин 04 січня 2024 року.

Кримінальне провадження розглядати суддею одноособово.

Викликати для участі в судовому засіданні прокурора, потерпілих , обвинуваченого, захисника обвинуваченого.

Доручити Ніжинському РС №2 філії ДУ «Центр пробації» в Чернігівській області скласти та подати до суду досудову доповідь щодо обвинуваченого ОСОБА_3 .

Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору та направити уповноваженій службовій особі у місця ув`язнення, органу пробації направити для виконання.

Ухвала в частині про продовження запобіжного заходу може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, в іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1