Провадження №: 1-кс/755/3953/23
У клопотанні вказується, щоСВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві здійснюється досудове розслідування цього кримінального провадження у ході якого встановлено, що Рішенням Київської міської ради № 284/5096 від 02 грудня 2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» буд. АДРЕСА_1 включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва (додаток 4 таблиця 6, п. 640 вказаного рішення).
Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 1112 від 10 грудня 2010 року «Про питання організації управління районами у місті Києві» (п. 539, таблиці 5, додатку 4 наведеного рішення) вказаний будинок віднесено до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.
Разом з тим, встановлено факт протиправного вибуття квартири АДРЕСА_2 з власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, а саме 03 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 прийнято рішення за індексним номером 69576283 про реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на наведену квартиру.
Згідно відомостей Державного реєстру речових прав, підставою для прийняття рішення про реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на цю квартиру стало свідоцтво про право власності, виконане на бланку НОМЕР_1 від 18 липня 2017 року, що видане Відділом приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.
Однак Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація листом від 06 грудня 2023 року № 103/8960 повідомила, що відповідно до розпорядження голови Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 29 травня 2013 року № 263 «Про передачу функцій з приватизації державного житлового фонду від відділу приватизації та обліку житла КП по УЖХ Дніпровського району м. Києва до сектору приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації» функції з приватизації державного житлового фонду Дніпровського району м. Києва, починаючи з 01 червня 2013 року здійснює сектор приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Дніпровської районної місті Києві державної адміністрації.
Отже, з огляду на те, що Свідоцтво про право власності від 18 липня 2017 року серії НОМЕР_1 на спірну квартиру уповноваженим органом не видавалось, останнє, враховуючи правову позицію Верховного суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 755/9182/17, не породжує правових наслідків та є нікчемним за своєю правовою природою.
Таким чином, враховуючи що спірна квартира є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження нею може здійснювати від імені та в інтересах держави виключно уповноважені на те органи та посадові особи, але, на теперішній час, Київська міська рада позбавлена правомочносте власника щодо належного їх майном, у зв`язку з його незаконною реєстрацією за третіми особами. В той час, як ОСОБА_6 , достеменно знаючи про відсутність у нього права власності на спірну квартиру, не будучи її належним власником, використовуючи неіснуючий документ - свідоцтво про право власності, подав документи державному реєстратору для проведення її реєстрації та внесення відомостей до Реєстру речових прав, хоча Київська міська рада не відчужувала спірну квартиру, право власності територіальної громади на квартиру не припинилося, та саме вона є її дійсним законним власником.
При цьому, у клопотанні ініціатор, покликаючись на положення ч. 4 ст. 24, ч. 1 ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказує, що наявність накладеного арешту на квартиру не буде перешкодою для державної реєстрації прав на них у випадках, зазначених у ч. 4 ст. 24 цього Закону, позаяк проведення реєстраційних дій зупиняється на підставі судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили, та порушує питання заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в розумінні вказаного Закону, а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав, в тому числі, приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаного нерухомого майна та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо вказаної квартири.
Прокурор групи прокурорів прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 подане клопотання підтримала, з наведених у ньому передумов.
В свою чергу, враховуючи норми ст. 22, 26, 172 КПК України, щодо того, що неприбуття інших осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання, слідчим суддею визнано за можливе провести цей судовий розгляд за даної явки.
ІІІ. КРИМІНАЛЬНЕ ПРОЦЕСУАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО
Кримінальний процесуальний кодекс України
Стаття 170. Накладення арешту на майно
1. Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, […].
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
2. Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів.
3. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другою цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.
10. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
11. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
ІV. ОЦІНКА СЛІДЧОГО СУДДІ
Вирішуючи питання про арешт майна з метою збереження речових доказів, слідчий суддя повинен встановити, чи є достатні підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК.
Дана стаття КПК (ст. 98) регламентує, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення (ч. 1). Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в ч. 1 цієї статті.
При цьому, слушним буде зауважити, що кожна річ може бути, у порядку ст. 110 КПК, визнана речовим доказом, якщо має значення, на переконання слідчого або прокурора, для кримінального провадження, однак визнання компетентною особою того чи іншого предмета речовим доказом не визначає його як річ,що відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК, для цілей передбачених ч. 3 ст. 170 КПК, а лише вказує на його речове походження.
Питання відповідності майна критеріям ст. 98 КПК, для цілей визначених п. 1 ч. 2 ,ч. 3 ст. 170 КПК, аналізується під час розгляду клопотання про арешт такого майна у порядку ст. 94 КПК слідчим суддею виходячи з фактичних обставин справи та суті вчинюваного кримінального правопорушення.
В цьому випадку, наведене майно, згідно постанови прокурора від 06 грудня 2023 року, визнано речовим доказом, у порядку ст. 98 КПК, з наведеним відповідних мотивів такого визнання.
В свою чергу, слідчим суддею шляхом дослідженні матеріалів провадження у порядку ст. 94 КПК встановлено, що це майно відповідає критеріям ст. 98 вказаного Кодексу, тобто існує дійсна сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, котре розслідується у межах кримінального провадження.
Обставини передбачені абз. 2 ч. 3 ст. 170 КПК також є дійсними, враховуючи аргументи, як у клопотанні, так і пояснення в суді прокурора щодо мети арешту.
Саме клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України.
Зазначене у клопотанні майно відноситься до видів передбачених Главою 17 Розділу ІІ КПК України, на які може бути накладено арешт.
У судовому засіданні слідчим суддею не встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить правових підстав для арешту майна, достатності доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження або не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становитиме особистий і надмірний тягар для володільця майна.
З огляду на зазначене, слідчий суддя погоджується з висловленою думкою заявника про те, що необхідно накласти арешт на майно, на підставі ст. 170 КПК, оскільки є достатні підстави вважати, що це майно відповідає критеріям, зазначеним у пункті першому частині другій статті 170 цього Кодексу.
V. ВИСНОВОК СЛІДЧОГО СУДДІ
Отже, є дійсними обставини регламентовані п. 1 ч. 2, абз. 2 ч. 3 ст. 170 КПК України.
Вказане у клопотанні майно відповідає критеріям вказаним в ч. 10 ст. 170 КПК України.
З огляду на зазначене, слідчий суддя враховуючи правову підставу для арешту майна; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню та, вважає за необхідне застосувати найменш обтяжливий спосіб арешту майна, тобто такий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаються на інтересах осіб та накласти арешт саме на підставі ч. 2 ст. 170 КПК України, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.
Такою забороною, на думку слідчого судді, враховуючи положення ч. 3 ст. 26 КПК, є заборона розпорядження. Щодо питання встановлення заборон на укладання будь-яких договорів купівлі-продажу, міни, дарування, іпотеки, застави, то вони є ґрунтовними, а тому слідчий суддя визначає їх у порядку ч. 1 ст. 534 КПК, враховуючи дійсну необхідність в таких заборонах. Однак виключаться вказівка щодо заборон типу «тощо», як безпредметна.
В частині визначення заборон державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на об`єкт нерухомого майна, то враховуючи положення ст. 24, 25 цього Закону та аргументи заявника відображені у п. І цієї ухвали, слідчий суддя вважає їх ґрунтовними та застосовує у порядку ч. 1 ст. 534 КПК України, котра регламентує, що у разі необхідності спосіб і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні, а в цьому провадженні така необхідність є дійсною та реальною, враховуючи обставини кримінального провадження.
На підставі викладеного та керуючись ст. 131-132, 170-173, 309, 369-372, 376, 534 КПК України, Суд постановив:
клопотання задовольнити.
Ухвала підлягає негайному виконанню на всій території України.

В силу ст. 175 КПК України, негайне виконання ухвали про арешт майна покласти на прокурорів Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_7 , ОСОБА_3 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя Оксана БІРСА