УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 755/934/23

провадження № 51-6292 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року та Київського апеляційного суду від 17 липня 2023 року відносно ОСОБА_5 .

Обставини справи

Вказаною ухвалою апеляційного суду залишено без змін ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року про застосування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК.

Доводи поданої касаційної скарги

У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення та постановити ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру, а кримінальне провадження закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК у зв`язку із тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. При цьому, вважає, що апеляційний суд не усунув порушень допущених судом першої інстанції та безпідставно залишив його апеляційну скаргу без задоволення.

Оцінка Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копію судового рішення, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з частиною 2 статті 438 КПК при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього ж Кодексу.

Як убачається із судових рішень, районний суд встановив, що 1 листопада 2022 року близько 8:50 ОСОБА_5 разом із своїми батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебував за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де в кімнаті між ними виник словесний конфлікт і ОСОБА_5 вчинив дії, спрямовані на протиправне заподіяння смерті потерпілим.

Доводи сторони захисту, що суди не взяли до уваги показання ОСОБА_5 про те, що під час сварки з батьками, він захищався, і наміру їх вбивати не мав, потерпілі систематично психологічно пригнічували його, а в момент події потерпіла ОСОБА_7 завдавала йому удари, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Апеляційний суд під час розгляду справи зазначив, що показання ОСОБА_5 в суді першої інстанції та доводи в апеляційній скарзі про те, що ці дії ОСОБА_5 вчинив, оскільки між ним і батьками виникла сварка, таким чином він захищався від них, а тому перебував у стані необхідної оборони, є неспроможними і суперечать наявним доказам.

З боку потерпілих дій, які б свідчили про наявність дійсного, реального і об`єктивного суспільно небезпечного посягання, яке б за своїм характером і ступенем суспільної небезпечності могло реально заподіювати чи створювати реальну загрозу заподіяння шкоди життю або здоров`ю ОСОБА_5 , не було.

Оскільки у стані неосудності особа не здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними, а мета і мотив, які особа має чітко усвідомлювати, як ознаки суб`єктивної сторони складу злочину за наявності такого стану відсутні, то встановлення будь якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. А тому при кримінально-правовій оцінці суспільно небезпечного діяння суд виходив з об`єкту посягання та об`єктивної сторони, врахувавши знаряддя, кількість та локалізацію ударів, зокрема, що ОСОБА_5 завдавав численні удари ножем потерпілим у життєво важливі органи, спричинивши їм тяжкі тілесні ушкодження, і що лише дії ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які активно оборонялись, а ОСОБА_7 також, схопивши рукою лезо ножа, вирвала його з рук ОСОБА_5 , запобігли настанню наслідків у виді смерті.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_5 у стані неосудності суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК, - закінченого замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двом особам, - є законними, обґрунтованими та вмотивованими.

Зваживши на всі наведені обставини у їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правомірного висновку про необхідність застосовати примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом. При цьому суд врахував характер, тяжкість захворювання, що ОСОБА_5 вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, і становить особливу суспільну небезпеку, з чим погоджується і колегія суддів.

Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження в апеляційному порядку, мотивовано залишив ухвалу районного суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення. Стосовно доводів, викладених в апеляційній скарзі захисника, аналогічних доводам у його касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції навів відповідні мотиви їх необґрунтованості. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

З огляду на викладене обґрунтування касаційної скарги сторони захисту не містить доводів, які свідчать про необхідність відкриття провадження і перевірки його матеріалів, а з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року та Київського апеляційного суду від 17 липня 2023 року відносно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3