Справа №591/1297/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/126/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА

Іменем України

11 грудня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 591/1297/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 09.03.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 (зареєстрований по АДРЕСА_2 ), раніше не судимий

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 121 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить змінити вирок суду та виключити з його резолютивної частини речення, яким ОСОБА_10 відповідно ст. 76 КК зобов`язано не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу з питань пробації і на підставі ч. 1 ст. 76 КК в ред. ЗУ від 07.09.2016 № 1492-VІІІ покласти на ОСОБА_10 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, а в іншій частині цей вирок суду залишити без змін, оскільки суд першої інстанції вийшов за межі угоди про визнання винуватості в частині призначення додаткового обов`язку.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 09.03.2021 затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 26.02.2021 між ОСОБА_10 в присутності захисника ОСОБА_11 та прокурором ОСОБА_12 , якою ОСОБА_10 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 121 КК і йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки. На підставі ст. 76 КК зобов`язаний не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися для реєстрації в органи з питань пробації та повідомляти про зміну місця проживання, навчання та роботи.

Згідно вироку ОСОБА_10 22.01.2021 близько 23:30 в районі буд. АДРЕСА_3 умисно заподіяв тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_13 .

Будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_14 в судове засідання не з`явились, будь-яких клопотань про відкладення апеляційного розгляду від них не надходило, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у їх відсутність, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі захисника не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_14 про виключення із резолютивної частини вироку суду одного з обов`язків, передбачених ст. 76 КК, то колегія суддів вважає їх безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим; законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно ст. 94 КПК, вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Можливість укладення в кримінальному провадженні угоди між прокурором та обвинуваченим передбачена ч. 1 ст. 468 КПК, а згідно п. 1 ч. 4 ст. 469 цього Кодексу така угода може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та тяжких злочинів.

Зважаючи на положення ст. 370, ч. 2 ст. 475 КПК, вирок на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором і обвинуваченим повинен відповідати загальним вимогам до судових рішень щодо законності. Обов`язок перевіряти угоду на відповідність її не тільки спеціальним нормам, що стосуються укладання угод, а й іншим нормам КПК та КК, покладається на суд, який вирішує питання щодо затвердження такої угоди.

Перед затвердженням угоди про визнання винуватості судом першої інстанції були дотримані вимоги ст. 468-470, 472, 474 КПК, зокрема, з`ясовані обставини щодо: укладення сторонами угоди про визнання винуватості від 26.02.2021 є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин ніж ті, що передбачені в угоді; не встановлено обставин, які б могли свідчити, що умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; умови угоди відповідають інтересам суспільства. Встановлено, що сторонам угоди відомо та зрозуміло, що у відповідності до вимог ст. 473 КПК наслідком укладення та затвердження даної угоди про визнання винуватості для прокурора і обвинуваченого є обмеження їх права на оскарження вироку згідно з положеннями ч. 4 ст. 394, ч. 3 ст. 424 КПК. В угоді сторонами обумовлено також і наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК. При цьому в укладенні вказаної вище угоди згідно п. 9 ч. 2 ст. 52 КПК також брав участь захисник.

Згідно ч. 5 ст. 65 КК, у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, при з`ясуванні можливості щодо затвердження угоди про визнання винуватості, укладену 26.02.2021 між ОСОБА_10 в присутності захисника ОСОБА_11 та прокурора ОСОБА_12 і при призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, особу винного, його вік, сімейний стан, відсутність судимостей, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, відшкодування збитків, обставин, що обтяжують покарання не встановлено, й дійшов цілком обґрунтованого висновку про затвердження угоди про визнання винуватості та призначення покарання за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, а також звільнив обвинуваченого на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 3 роки та на підставі ст. 76 КК поклав обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації в органи з питань пробації та повідомляти про зміну місця проживання, навчання та роботи.

Відповідно ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання вини, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням. У випадках, передбачених ч. 1, 2 цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років. При цьому у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. На осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти такі обов`язки: 1) попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого; 2) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; 3) працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу); 4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою; 5) пройти курс лікування від розладів психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних речовин або захворювання, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб; 6) дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій, обмеження спілкування, пересування та проведення дозвілля. На особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, суд покладає обов`язки необхідні і достатні для її виправлення з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання (ч. 1, 3 ст. 76 КК).

З огляду на викладені вимоги закону, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не були порушені права обвинуваченого ОСОБА_10 , а тому доводи апеляційної скарги захисника з цих підстав є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. При цьому визначення кількості і переліку обов`язків є дискреційними повноваженнями суду, які він визначає самостійно з урахуванням характеру та тяжкості обвинувачення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування чи зміни вироку місцевого суду, колегією суддів не встановлено.

Оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 09.03.2021 відносно ОСОБА_15 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4