ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1836/23 Справа № 183/1262/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000593 від 17.08.2022 за апеляційною скаргою прокурора Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_9 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2023 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Серафинці Городенківського району Івано-Франківської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, військовослужбовця за призовом під час мобілізації, солдата резерву 37 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , перебуваючого у фактичних шлюбних відносинах як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

визнано винуватим та засуджено за ч.4 ст.402 Кримінального кодексу України (далі- КК) до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням строком на три роки.

На підставі ст.76 КК покладені на ОСОБА_7 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 - не обирався.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений. Речові докази та процесуальні витрати відсутні.

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення за таких обставин.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 09.03.2022 № 5 солдата ОСОБА_7 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду навідника 2-го танкового взводу 5 танкової роти НОМЕР_3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_2 .

Згідно з Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану», затвердженого Верховною Радою України 24.02.2022 (№2102- IX), відповідно до пункту № 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» по всій території України введено військовий стан, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, який у подальшому продовжено указом Президента України № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до ст. 11 Статуту внутрішньої служби військовослужбовець зобов`язаний, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Відповідно до ст. 28 Статуту внутрішньої служби єдиноначальність є одним з принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

За ст. 29 Статуту внутрішньої служби за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 30 Статуту внутрішньої служби начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника.

Згідно зі ст. 31 Статуту внутрішньої служби начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Як убачається з ст. 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України за своїми військовими званнями начальниками є: полковники, генерал-майори, генерал-лейтенанти, - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу та молодшого офіцерського складу; генерал-полковники, адмірали, генерали армії України - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу.

Відповідно до ст. 37 Статуту внутрішньої служби військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Відповідно до ст. 6 Дисциплінарного статуту право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати.

Відповідно до п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення), право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Однак, незважаючи на вищевказані норми законодавства, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, за таких обставин.

21.07.2022 приблизно о 19:00 поблизу АДРЕСА_2 на підставі усного розпорядження командира 2-го танкового батальйону військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_11 , виданого письмово 22.07.2022 та зареєстрованого у журналі бойових розпоряджень під № 7, командир 5 танкової роти 2 танкового батальйону ВЧ НОМЕР_2 , лейтенант ОСОБА_12 , 21.07.2022, вишикувавши особовий склад трьох танків № № НОМЕР_4 , НОМЕР_5 та НОМЕР_6 , в тому числі із навідником 2 танкового взводу 5 танкової роти НОМЕР_3 танкового батальйону ОСОБА_7 , довів до відома інформацію про те, що вищевказаний особовий склад 23.07.2022 убуває на виконання бойового завдання відповідно до бойового розпорядження командира 2 танкового батальйону підполковника ОСОБА_11 та здійснити приховане переміщення зведеного танкового взводу 5 танкової роти в райони закритих вогневих позицій за відповідним сигналом, обладнати перекриті щілини та одиночні окопи для переміщення особового складу.

Однак, ОСОБА_7 , проходячи військову службу за мобілізацією, у військовому званні «солдат», перебуваючи на посаді навідника 2-го танкового взводу 5 танкової роти 2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_2 , яка тимчасово дислокувалася на той час поблизу АДРЕСА_2 , в порушення ст. ст. 11, 28-32, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, приблизно о 19:00 21.07.2022, після доведення до відома командиром 5 танкової роти 2 танкового батальйону ОСОБА_12 особовому складу, в тому числі і ОСОБА_7 , бойового розпорядження командира 2-го танкового батальйону військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_11 , під час воєнного стану, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, з метою його невиконання, відкрито, одразу після оголошення вказаного бойового розпорядження, приблизно о 19:00 21.07.2022 віч-на-віч в усній формі командиру 5 танкової роти 2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_12 , а приблизно о 12:00 22.07.2022 в усній та письмовій формі заступнику командира 5 танкової роти з морально-психологічного забезпечення 2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_13 у присутності ОСОБА_12 , відкрито відмовився виконувати вищевказане бойове розпорядження.

У зв`язку з відмовою солдата ОСОБА_7 вибувати на виконання бойового завдання у складі екіпажу танку № 220 під командуванням лейтенанта ОСОБА_12 , виникла необхідність здійснення заміни особового складу екіпажу танку. Солдата ОСОБА_7 замінили ОСОБА_14 . Після заміни, бойове завдання було успішно виконано екіпажами трьох танків без втрат техніки та особового складу.

Такі дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.4 ст.402 КК, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК, порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарані ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог посилається на недотримання судом вимог ст.65 КК та роз`яснень, що містяться у п.п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 Про практику призначення судами кримінального покарання, внаслідок чого обвинуваченому ОСОБА_7 безпідставно призначено покарання із застосуванням ст.75 КК, з іспитовим строком. Аргументує тим, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення є тяжкими злочинами, безпосереднім об`єктом якого є установлений порядок підлеглості, неминучим наслідком порушення якого в умовах ведення бойових дій є неможливість виконання бойових завдань, поразка на полі бою, наступ ворога, знищення населених пунктів, інфраструктури.

Життя і діяльність ЗСУ, як вказує апелянт, побудовані на принципі повної єдиноначальності командирів і начальників. Суть єдиноначальності полягає в зосередженні у командира всіх функцій управління ввірених підрозділів. Відповідно до ст.1 Закону України Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами ЗСУ та іншими законодавчими акта України.

Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну.

Таким чином, як вказується прокурором в апеляційній скарзі, боєздатність військового підрозділу прямо пов`язана зі станом військової дисципліни, що зумовлює захист цих правовідносин, а особливо в умовах воєнного стану.

Вважає, що суд помилково визнав пом`якшуючою обставиною для обвинуваченого ОСОБА_7 визнання ним своєї вини та щире каяття, оскільки, як зауважує апелянт, у судовому засіданні обвинувачений хоча і визнав свою вину у пред`явленому обвинуваченні, натомість пояснював свою непокору збігом тяжких особистих та сімейних обставин, викликаних морально-психологічним станом через довгий час несення військової служби. На переконання прокурора, такі показання обвинуваченого ОСОБА_7 спрямовані на виправдання своїх дій, бажання уникнути відповідальності, а тому свідчать про відсутність засудження своєї поведінки та, як наслідок, відсутність щирого каяття у вчиненні злочину, адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки. Тому застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК сприятиме вчиненню подібних злочинів іншими військовослужбовцями, які будучи обізнаними про можливість фактично безкарно уникнути виконання службових обов`язків, в умовах необхідності їх виконання в умовах ризику будуть відмовлятися від захисту Батьківщини, що є прямою загрозою національній безпеці та територіальній цілісності держави.

Також прокурор вказує на те, що відмова ОСОБА_7 виконувати наказ командира в умовах воєнного стану, змусило командира шукати йому заміну та покласти на його співслужбовців додатковий тягар, а саме виконання і визначеного ОСОБА_7 завдання. Тобто, як стверджує апелянт, обвинувачений не тільки вчинив непокору, а свідомо допустив можливість настання ризиків, в тому числі тяжких наслідків щодо своїх співслужбовців, можливості їх загибелі. Наслідком вчинення ОСОБА_7 злочину за наведених обставин та в умовах ведення бойових дій, стало оголення ділянки фронту, яку змушені були закривати собою інші військовослужбовці, що могло призвести до більшості втрат особового складу, території та мирних жителів на них. А втрачені позиції, як підкреслює сторона обвинувачення, доводиться відновлювати ціною життя інших військовослужбовців, що свідчить про підвищений рівень суспільної небезпечності дій ОСОБА_7 та їх наслідків.

Поряд з цим апелянт зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджено особу обвинуваченого та не надано правової оцінки тому, що останній за місцем несення служби, де вчинено кримінальне правопорушення, характеризується негативно. Крім того прокурор посилається на наявну у справі інформацією про судимість ОСОБА_7 , згідно якої той до вчинення цього злочину вчинив інше кримінальне правопорушення за ч.4 ст.407 КК, обвинувальний акт щодо якого було скеровано Вінницькою спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері до Гайсинського районного суду та наразі перебуває на розгляді цього суду. Такі обставини, на думку апелянта, свідчать про неправомірну поведінку обвинуваченого, як у минулому, так і про можливість вчинення ОСОБА_7 нових злочинів у майбутньому, а отже виправлення обвинуваченого без реальної ізоляції від суспільства не сприятиме досягненню ним мети покарання та не попереджатиме в подальшому вчиненню обвинуваченим нових злочинів.

З огляду на викладене прокурор просить апеляційний суд скасувати вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2023 року, виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на пом`якшуючу обставини щире каяття та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, без застосування положень ст.75 КК.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши прокурора на підтримку доводів поданої апеляційної скарги та який наполягав на її повному задоволенні, вислухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину при обставинах, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.4 ст.402 КК ґрунтуються на зібраних по справі та перевірених судом в порядку ст.349 КПК доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються прокурором в апеляційній скарзі, а тому апеляційним судом, відповідно до приписів ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Разом з цим доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також про невідповідність призначеного покараня ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог статей 50,65 КК та роз`яснень, що містяться у п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з ч.1 ст.75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З оскаржуваного вироку убачається, що при вирішенні питання про вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції враховано, що вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.402 КК, відповідно до ст.12 КК, відноситься до категорії тяжкого злочинів, а також те, що останній негативно характеризувався за місцем несення служби у військовій частині НОМЕР_2 .

Разом із тим, обставиною, яка відповідно до ст.66 КК пом`якшує покарання ОСОБА_7 , суд визнав його щире каяття, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ним своєї протиправної поведінки, визнанні вини та готовності підлягати кримінальній відповідальності.

Обставин, які відповідно до ст.67 КК обтяжують покарання, судом не встановлено.

Крім того, суд взяв до уваги дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, свою вину визнав повністю, на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебуває, має фактичні шлюбні відносини, як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу, має на утриманні малолітню дитину, а також те, що наразі ОСОБА_7 перебуває в лавах Збройних сил України, за місцем несення служби у військовій частині НОМЕР_1 характеризується позитивно і в подальшому бажає проходити військову службу.

Проте місцевим судом не в повній мірі враховано, що вчинений ОСОБА_7 злочин має підвищену суспільну та національну небезпеку, безпосереднім об`єктом якого є установлений порядок підлеглості, неминучим наслідком порушення якого в умовах ведення бойових дій є неможливість виконання бойових завдань, поразка на полі бою, наступ ворога, знищення населених пунктів, інфраструктури. Отже боєздатність військового підрозділу прямо пов`язана зі станом військової дисципліни, що зумовлює захист цих правовідносин, а особливо в умовах воєнного стану, про що слушно вказується прокурором в апеляційній скарзі.

У свою чергу відмова обвинуваченого ОСОБА_7 виконувати наказ командира в умовах воєнного стану, змусило командира шукати йому заміну та покласти на його співслужбовців додатковий тягар, а саме виконання і визначеного ОСОБА_7 завдання. Тобто, як слушно стверджує апелянт, обвинувачений не тільки вчинив непокору, а свідомо допустив можливість настання ризиків, в тому числі тяжких наслідків щодо своїх співслужбовців, можливості їх загибелі. Наслідком вчинення ОСОБА_7 злочину за наведених обставин та в умовах ведення бойових дій, стало оголення ділянки фронту, яку змушені були закривати собою інші військовослужбовці, що могло призвести до більшості втрат особового складу, території та мирних жителів на них.

Окрім того, як зазначено у вироку суду, ОСОБА_7 негативно характеризувався за місцем несення служби у військовій частині НОМЕР_2 , що недостатньо враховано місцевим судом при оцінці даних про особи винного.

Отже, на думку колегії суддів, ці обставини у сукупності свідчать про те, що призначене судом обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК є несправедливим, немотивованим і занадто м`яким та не буде сприяти виправленню обвинуваченого.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для виключення з мотивувальної частини вироку посилання суду на пом`якшуючу обставину щире каяття, на чому наполягає прокурор в апеляційній скарзі, оскільки таким висновкам місцевий суду дав належну оцінку та навів аргументовані мотиви.

У відповідності до п.4 ч.1 та ч.2 ст.409 КПК підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з п.2 ч.1 ст.413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема, є - застосування закону, який не підлягає застосуванню.

За змістом статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд апеляційної інстанції, згідно з п.4 ч.1 ст.420 КПК, скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню, а вирок місцевого суду підлягає скасуванню в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, у зв`язку з неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК, з ухваленням апеляційним судом свого вироку.

Водночас на підставі ч.5 ст.72 КК обвинуваченому ОСОБА_7 у строк покарання слід зарахувати строк його попереднього ув`язнення на стадії апеляційного розгляду з дня затримання 14 серпня 2023 року (а.с.170) по день набрання вироком законної сили, з розрахунку день за день.

Дотримуючись приписів ч.15 ст.615 КПК, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку апеляційний суд обмежується проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 414 та 418, 420 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2023 року відносно ОСОБА_7 за ч.4 ст.402 КК - скасувати в частині призначеного покарання.

Постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч.4 ст.402 КК призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_7 обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК у строк призначеного покарання засудженому ОСОБА_7 зарахувати строк його попереднього ув`язнення з 14 серпня 2023 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку день за день.

В іншій частині вирок місцевого суду залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили після його проголошення, але на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою у той же строк з дня отримання копії рішення суду апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4