ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2390/23 Справа № 175/2606/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000366 від 23 липня 2022 року, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні Слобожанської окружної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Цілиноград Казахстана, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2023 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Згідно з обставинами, встановленими судом, ОСОБА_7 23.07.2022 о 14 год. 20 хв. прийшов за місцем проживання своєї співмешканки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , з метою з`ясувати стосунки на ґрунті триваючого сімейного конфлікту. В процесі бесіди у присутності малолітніх дітей зокрема: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , на ґрунті неприязних відносин, що склалися раніше, виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 наніс один удар правою рукою зжатою в кулак в область нижньої щелепи ОСОБА_10 , намагаючись уникнути подальшого спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_10 намагалась відійти від ОСОБА_7 , однак останній маючи прямий умисел на завдання тілесних ушкоджень, схопив ОСОБА_10 за волосся. Усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання негативних наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та бажаючи їх настання, тримаючи ОСОБА_10 лівою рукою за волосся та нахиливши її, обвинувачений ОСОБА_7 правою рукою дістав з карману брюк предмет схожий на викрутку та наніс один удар в область спини між лопатками у життєво важливий орган, а саме легені та наніс другий удар вищевказаною викруткою в область спини ОСОБА_10 з лівого боку в районі грудної клітини.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. На переконання прокурора, суд безпідставно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України, не врахувавши всіх обставин провадження. Так, прокурор зауважує, що суд не надав належної оцінки діям обвинуваченого, який заздалегідь підготував знаряддя вчинення злочину викрутку та поклавши її до кишені прийшов на місце скоєння злочину, де завдав потерпілій неодноразово колоте поранення грудної клітини ліворуч та після вчинення цих дій не надав допомоги останній, залишивши місце злочину вимушено, через те, що його дії було викрито іншими особами. На переконання прокурора, характер дій обвинуваченого, кількість та локалізація завданих ним тілесних ушкоджень, а також знаряддя вчинення злочину та поведінка останнього у сукупності свідчать про наявність умислу саме на спричинення смерті потерпілій, що повністю узгоджується з наявними у матеріалах провадження доказами. Окрім цього, прокурор вважає, що суд не врахував тих обставин, що ОСОБА_7 неодноразово вчиняв відносно потерпілої домашнє насильство.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 з доводами та вимогами прокурора не погоджується та вважає вирок суду законним та обґрунтованим.

Захисник зазначає, що відповідно до показань обвинуваченого, викрутка перебувала у його кишені через те, що він лагодив розетки за місцем свого мешкання, що спростовує доводи прокурора про те, що знаряддя злочину ОСОБА_7 підготував заздалегідь. Поряд із цим, адвокат звертає увагу суду на те, що факт спричинення потерпілій тілесного ушкодження у живіт не підтверджуються дослідженими доказами. Що стосується вимушеного припинення обвинуваченим своїх дій та залишення ним місця скоєння злочину, то ці обставини також не узгоджуються з показаннями потерпілої та свідка ОСОБА_19 . При цьому, захисник звертає увагу на те, що потерпіла самостійно покинула місце злочину, тоді як обвинувачений не намагався її наздогнати з метою спричинення смерті. Окрім наведеного, захисник вважає неспроможними й доводи прокурора про те, що ОСОБА_7 притягався до адміністративної відповідальності, оскільки стягнення було погашено за спливом часу. Більш того, зазначені обставини жодним чином не доводять умислу останнього. Щодо ненадання допомоги потерпілій, то ці обставини не залишені поза увагою, оскільки судом не встановлено обставин, що пом`якшують покарання. Серед іншого, адвокат звертає увагу на те, що обвинувачений визнав свою вину, з потерпілою проживає однією сім`єю та утримує своїх 4 малолітніх дітей.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, обвинуваченого та його захисника, які проти задоволення апеляційної скарги заперечували, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, крім випадків, передбачених цією статтею.

Згідно з вимогами ст. ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, крім іншого, підлягають доказуванню подія кримінального правопорушенні, а саме час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вказаних вимог суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку не дотримався, та встановивши фактичні обставини провадження допустив істотні суперечності.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд визнав недоведеним пред`явлене органом досудового розслідування обвинувачення за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України.

Так, суд встановиви, що в ході конфлікту, виниклого на ґрунті неприязних відносин, ОСОБА_7 наніс один удар правою рукою зжатою в кулак в область нижньої щелепи ОСОБА_10 , а в подальшому тримаючи ОСОБА_10 лівою рукою за волосся та нахиливши її, обвинувачений ОСОБА_7 правою рукою дістав з карману брюк предмет схожий на викрутку та наніс один удар в область спини між лопатками у життєво важливий орган, а саме легені та наніс другий удар вищевказаною викруткою в область спини ОСОБА_10 з лівого боку в районі грудної клітини.

Між тим, відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_7 інкриміновано те, що в ході конфлікту, виниклого на ґрунті неприязних відносин, ОСОБА_7 почав погрожувати вбивством ОСОБА_20 , потім наніс останній один удар в область нижньої щелепи, після цього один удар в область лівої щоки, а далі удар правою рукою зжатою в кулак в область лобу по центру. В подальшому тримаючи ОСОБА_10 лівою рукою за волосся та нахиливши її, обвинувачений ОСОБА_7 правою рукою дістав з карману брюк предмет схожий на викрутку та наніс один удар в область спини між лопатками у життєво важливий орган, а саме легені та наніс другий удар вищевказаною викруткою в область спини ОСОБА_10 з лівого боку в районі грудної клітини.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд зменшив обсяг обвинувачення, а саме виключив погрозу вбивством та спричинення потерпілій ще двох ударів в область лівої щоки та лобу по центру, однак жодних мотивів свого рішення з посиланням на відповідні докази у вироку не навів.

Колегією суддів встановлено, що суд обмежився посиланням на аналіз положень ст.ст. 115, 121 КК України, однак підстав для зменшення обсягу обвинувачення з наведенням оцінки кожного доказу, який впливає на правильність кваліфікації, у вироку не навів.

Обґрунтовуючи свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 , суд посилався, зокрема, на пояснення ОСОБА_10 . Між тим, належної оцінки поясненням останньої суд не надав та виклав їх таким чином, що вони не відповідають тим, що зафіксовані на технічному записі.

Перевіривши технічний запис судового засідання, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_10 вказала на спричинення їй трьох тілесних ушкоджень по обличчю перед завданням ударів викруткою.

Поряд із цим, остання засвідчила, що ОСОБА_7 погрожував їй вбивством, сказавши: ти зараз помреш, що відповідає пред`явленому обвинуваченню.

Надаючи оцінку наведеному, колегія суддів вважає, що викладені судом обставини провадження не узгоджуються з дослідженими судом доказами та ставлять під сумнів як правильність їх встановлення, так і обґрунтованість наданої судом кваліфікації.

Колегією суддів встановлено, що у вироку суд не навів мотивів неврахування пояснень потерпілої, а також не обґрунтовував висновків щодо зменшення обсягу обвинувачення, як в часині обставин скоєного, що інкриміновано обвинуваченому, так і кваліфікації його дій.

Окрім цього, дійшовши висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд не надав оцінки знаряддю вчинення злочину, обставині його завчасного підшукування, характеру спричинення тілесних ушкоджень, їх кількості та локалізації, а також поведінці обвинуваченого перед та після їх спричинення.

З системного аналізу положень ст.ст. 115, 121 КК України випливає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Згідно з ч.1 ст.15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд не надав належної оцінки всім обставинам кримінального правопорушення, а також доказам на їх підтвердження чи спростування, внаслідок чого вважати правильно встановленими обставини вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та відповідно й доведеною його винуватість, колегія суддів не може та приходить до висновку, що ця неповнота перешкодила суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Вирішуючи питання про наявність у суду апеляційної інстанції повноважень для ухвалення свого рішення, колегія суддів виходить з того, що зазначені в обвинувальному акті обставини не були предметом дослідження у суді першої інстанції, не надана їм будь-яка оцінка, що унеможливлює їх дослідження під час апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України, до підстав для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції належить істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно зі ст. 412 КПК України, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.

Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України, та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять зазначені порушення, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п. 2 ч. 1 ст. 7 КПК України, враховуючи те, що судом першої інстанції оцінки зазначеним вище обставинам не надано, колегія суддів вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Отже, перевіривши матеріали кримінального провадження та надавши їм належну оцінку, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції не дотримано вимог кримінального процесуального закону, а ухвалене ним рішення підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 415 КПК України призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

При новому судовому розгляді суду першої інстанції слід ретельно перевірити та надати належну оцінку викладеним вище обставинам, зокрема щодо всієї сукупності виявлених у потерпілої тілесних пошкоджень, механізму та природи їх утворення, а також належним чином перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора.

Що стосується запобіжного заходу, обраного ОСОБА_7 , то враховуючи той факт, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, що вказує на такий ризик як переховування обвинуваченого від суду, апеляційний суд вважає за необхідне залишити ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який продовжити до 03 грудня 2023 року.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 412 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Слобожанської окружної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2023 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 продовжити до 03 грудня 2023 року.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4