Єдиний унікальний номер 333/1025/24
Провадження №1-кс/333/507/24
УХВАЛА

Іменем України

02 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000594, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 лютого 2024, відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернівці, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який проходить військову службу на посаді водія автомобільного відділення взводу матеріального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», раніше не судимому,

підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

02.02.2024 слідчий другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_4 , звернувся до суду із клопотанням, яке погоджене прокурором ОСОБА_7 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Вимоги клопотання обґрунтовані тим, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.11.2023 № 331 солдата ОСОБА_5 призначено на посаду водія автомобільного відділення взводу матеріального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення..

Указом Президента України та Верховного головнокомандувача Збройних сил України ОСОБА_8 від 24.02.2022 № 64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ введено воєнний стан на всій території України.

В подальшому, відповідними Указами Президента України ОСОБА_8 , правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_5 , згідно з вимогами ст.ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст.ст. 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази, забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Командир (начальник) має право віддавати підлеглому накази, а підлеглий зобов`язаний їх виконати сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Статтями 29, 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Статтею 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил також передбачено, що за своїми військовими званнями начальниками є майори, капітани 3 рангу, підполковники, капітани 2 рангу - для військовослужбовців рядового, молодшого і старшого сержантського і старшинського складу.

В свою чергу, солдат ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

01 лютого 2024 року, приблизно о 11 годині 15 хвилин, перебуваючи у місці несення служби, в місці тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 поблизу АДРЕСА_2 , заступник командира батальйону з морально-психологічного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_9 , віддав наказ, направлений на виконання бойового розпорядження командира ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_10 від 31.01.2024 № 158дск, щодо зайняття визначених позицій та підсилення наявного на них особового складу.

Після цього солдат ОСОБА_5 , в умовах воєнного стану, з прямим умислом та з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби, з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених вище статутних вимог, відкрито відмовитися виконувати наказ начальника.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел солдат ОСОБА_5 , в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65 Конституції України ст.ст. 9, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відкрито, у присутності заступника командира батальйону з морально-психологічного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_9 , який відповідно до вимог ст.ст. 29, 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України є для нього начальником за службовим становищем та військовим званням та інших військовослужбовців зазначеної військової частини, відкрито відмовився виконувати наказ заступника командира батальйону з морально-психологічного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_9 , направлений на виконання бойового розпорядження командира ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_10 від 31.01.2024 № 158дск, щодо зайняття визначених позицій та підсилення наявного на них особового складу, хоча об`єктивно міг та зобов`язаний був виконати цей наказ начальника

Таким чином, ОСОБА_5 , за викладених вище обставин, обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України - непокорі, тобто у відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану.

01.02.2024 слідчим першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі за погодженням з прокурором у кримінальному провадженні, ОСОБА_5 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

Провина ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення (злочину), повністю підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами, а саме:

- повідомленням військової частини НОМЕР_1 про вчинення кримінального правопорушення військовослужбовцем ОСОБА_5 ;

- протоколами допитів свідків - військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які пояснили обставини відмови

ОСОБА_5 ;

- іншими матеріалами кримінального провадження.

Таким чином, під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення (злочину), за який Кримінальним кодексом України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

Згідно вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, під час проведення досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ОСОБА_5 може:

- переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду;

- незаконно впливати на свідків;

- вчинити інше кримінальне правопорушення.

Наявність вказаних ризиків підтверджується зібраними під час досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, а саме за вчинення злочину за правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 4 ст. 402 КК України, який згідно ст. 12 КК України, віднесений до категорії тяжких злочинів, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років. Розуміючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення (злочину), суворість та невідворотність послідуючого покарання, підозрюваний ОСОБА_5 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду. Про вказані наміри ОСОБА_5 вже свідчить його поведінка, оскільки достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин, а саме непокору - тобто відкриту відмову виконати наказ начальника, в умовах воєнного стану, яке по своїй суті являється ухиленням від виконання військового обов`язку.

В судовому засіданні, слідчий у повному обсязі підтримав клопотання та послався на обставини, які у ньому були викладені.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні стверджував, що вжиття більш м`яких запобіжних заходів, що передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України, є недостатньою мірою з огляду на обставини скоєного та ризики, які існують.

Підозрюваний ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_14 заперечували проти застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що в 30.01.2024 він в складі групи з 4 військовослужбовців висунувся до лісосмуги для організації оборони. Всього було три групи. Дві групи дійшли до позицій, однак їхня група в складі 4 осіб не дійшла, оскільки вони потрапили під масований обстріл як артилерії так і дронами. Вони знаходилися в бліндажі. Вони пробули в криті добу, і на наступний день отримали команду на відхід. Відступаючи він з ОСОБА_15 прийшли до села Василівське. Інші двоє військовослужбовців пішли в іншому напрямку.

Як йому стало пізніше відомо, що інші дві групи теж не повернулися і мабудь їх вже не було в живих. Після того як вони зранку прийшли 01.02.2024, трошки відпочили і в обід їх зібрав майор (новий командир) та поставив ту ж саму задачу, а саме зачитав той самий наказ для висунення на позиції. Наказ оголошувався йому та ОСОБА_15 , в полі без присутності інших військовослужбовців. Він відмовився його виконувати, оскільки повідомили їм висуватися на позиції своїм ходом, без прикриття бронетехніки.

За весь час служби (півтора року) стягнень, зауважень від командирів не отримував.

Вислухавши доводи та пояснення прокурора, підозрюваного, захисника, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом було встановлено, що 01.02.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про скоєння кримінального правопорушення за ч.4 ст. 402 КК України (кримінальне провадження №0000594).

Клопотання слідчого, погодженого із прокурором оформлене відповідно до вимог ст. 184 Кримінального процесуального кодексу України.

01.02.2024 ОСОБА_5 вручене повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

01.02.2024 ОСОБА_5 затримано в порядку ст. 208 КПК України, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України. Час фактичного затримання 16 година 04 хвилин. Час початку складання протоколу 16 година 04 хвилин.

На підтвердження провини ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення (злочину), слідчий посилається на такі докази: повідомленням військової частини НОМЕР_1 про вчинення кримінального правопорушення військовослужбовцем ОСОБА_5 ; протоколами допитів свідків - військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які пояснили обставини відмови ОСОБА_5 ; іншими матеріалами кримінального провадження.

Проте слідчий суддя вважає, що зібрані докази не свідчать про обґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Щодо обґрунтованої підозри слідчий суддя зазначає, що оскільки чинне законодавство не розкриває це поняття, враховуючи ст. 8, 9 КПК України, слід керуватися позиціями Європейського суду з прав людини. З точки зору практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри - це певний стандарт доказування, який означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182). При чому факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а й пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи (рішення у справі «Murrаy v.United Kingdom», 14310/88, 28.10.1994, п. 55).

Разом з тим, необхідно зауважити, що на даному етапі провадження слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих відомостей повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувальних заходів.

Відповідно до ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Слідчий суддя на етапі досудового розслідування не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, та за якою нормою Кримінального закону ця особа підлягає відповідальності, оскільки належна оцінка представлених у справі доказів буде здійснена в межах судового провадження.

Водночас, слідчий суддя зобов`язаний перевірити обґрунтованість підозри, яка містить у собі два аспекти. Перший стосується питання права: підозра має стосуватися правопорушення, передбаченого законом. Другий - питання факту: мають бути доведені обставини, які за розумного та неупередженого тлумачення викликають підозру щодо причетності певної особи до певного кримінального правопорушення. У Рішенні «Нечипорук і Йонкало проти України» (п. 175) ЄСПЛ вкотре повторив, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчините правопорушення. При цьому тлумачення поняття «обґрунтованості» буде залежати від усіх обставин справи (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom (Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства), § 32).

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» вважається досягнутим, якщо фактів та інформації достатньо, аби переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення.

Обґрунтованість підозри не може встановлюватися in abstracto або ґрунтуватися на суб`єктивних припущеннях, а має підкріплюватися конкретними доказами в кримінальному провадженні.

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» має динамічний характер, тобто з плином часу така підозра в учиненні кримінального правопорушення не може бути самостійною підставою для продовжування обмеження прав особи, мають бути наведені відповідні й достатні підстави (ризики), підкріплені доказами. Навіть при прийнятті першого рішення про застосування стосовно особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою національні суди мають навести докази існування обґрунтованої підозри та відповідних ризиків кумулятивно.

Отже, перевірка слідчим суддею саме обґрунтованості підозри має стати бар`єром для необґрунтованого кримінального переслідування та засобом належної реалізації загальних завдань кримінального провадження - щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).

В даному випадку, слідчий суддя вважає, що слідчий та прокурор у судовому засіданні не довели, що маються обставини, які викликають обґрунтовану підозру щодо вчинення ОСОБА_5 непокори, а саме відмови від виконання наказу командира 31.01.2024.

За поясненнями слідчого підозра ОСОБА_5 обґрунтовується лише показаннями вищевказаних свідків ОСОБА_16 (старший офіцер відділення ВІБДР), ОСОБА_12 (солдат військової частини), ОСОБА_11 (головний сержант) ОСОБА_13 (лікар медичного пункту 2 ДШБ), які вказують лише факт відмови, але не підтверджують обставини та бойові умови, які слугували відмові. В матеріалах досудового розслідування відсутня будь-яка інформація про належне забезпечення військовослужбовців ОСОБА_5 та ОСОБА_17 засобами для виконання наказу. Крім цього до ОСОБА_5 доведено бойовий наказ, який їм доводили 30.01.2024. Тобто не надано доказів про неналежне виконання ОСОБА_5 попереднього наказу і в як саме він має його «довиконати».

За показаннями вищевказаних свідків ОСОБА_5 01.02.2024 відмовився виконувати наказ. При цьому жоден свідок не зазначає або стверджує чи можливо в таких умовах і за таких обстави виконати даний наказ. Слідчий суддя вважає їх показання формальними, недеталізованими. Показання підозрюваного, не спростовані будь-якими доказами, свідчать про відсутність умислу у нього на вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.402 КК України. Оскільки дійсно, хоча ОСОБА_5 відмовився виконувати наказ, однак слідчим не з`ясовано всі об`єктивні обставини саме відмови виконання. Також не з`ясовано в складі якого військового підрозділу ОСОБА_5 повинен виконувати наказ і в якій кількості військовослужбовців повинні їм допомагати. І перш за все слідчий не з`ясував чи реально було виконати даний наказ в таких бойових умовах, при обставинах які вказані в підозрі.

Версія підозрюваного ОСОБА_5 матеріалами досудового розслідування не спростована, тому показання свідків не відповідають з`ясованим обставинам.

ОСОБА_5 було затримано слідчим в порядку ст. 208 КПК України 16-04 год. 01.02.2024, в цей же день повідомлено про підозру та вручено клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 01.02.2024 ОСОБА_5 був допитаний в якості підозрюваного та пояснив, що він провину не визнає, відмовився від дачі показань на підставі ст. 63 Конституції України. Тобто, слідчий протягом доби встановив всі обставини виконання бойового наказу, і саме цей факт ставить під сумнів об`єктивність встановлення слідчим обставин для пред`явлення підозри.

Слід врахувати, що відповідно до ч. 7 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються у вчиненні злочину, передбаченого статтею 408 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Слідчим суддею також досліджувалися інші матеріали кримінального провадження і документи, які були долучені до клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, але вважаю, що жоден з них не свідчить про обґрунтованість підозри ОСОБА_5 .

Повертаючись до рішення «Нечипорук і Йонкало проти України» щодо визначення ЄСПЛ терміну «обґрунтована підозра», вважаю, що факти і інформація, повідомлена слідчим і прокурором, а також встановлені у судовому засідання обставини, не змогли б переконати об`єктивного спостерігача в обґрунтованості підозри ОСОБА_5 .

Отже, в даному випадку, вважаю, що слідчим та прокурором у судовому засіданні не надано доказів щодо наявності обґрунтованої підозри ОСОБА_5 за ч.4 ст.402 КК України.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 3, 176, 177, 178, 182, 183, 184, 194, 196 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ :

Клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`яти днів з дня її винесення до Запорізького апеляційного суду.

Слідчий суддя Комунарського

районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1