ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2023 року місто Фастів

Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 , захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001217 від 03.05.2023 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Дмитрівка, Фастівського району, Київської області, українця, громадянина України, одруженого, малолітніх та неповнолітніх дітей на утриманні не має, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «молодший сержант», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення.

Судом встановлено, що молодший сержант ОСОБА_5 є військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, перебуває на посаді стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 .

Молодший сержант ОСОБА_5 , як військовослужбовець Збройних Сил України, повинен керуватися вимогами ст..ст. 4,9,11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, а також ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», які зобов`язують його свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, бути дисциплінованим, під час перебування поза розташуванням військової частини не допускати негідних вчинків та знати і неухильно дотримуватися вимог Правил дорожнього руху.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.

Відповідно до вимог пункту 1.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, та введених в дію з 01 січня 2002 (далі Правила дорожнього руху), дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Відповідно до пунктів 2.9 а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, та введених в дію з 01 січня 2002 (далі Правила дорожнього руху), «водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».

Відповідно до пунктів 2.3 б), д) Правил дорожнього руху «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху».

Відповідно до пункту 12.1 Правил дорожнього руху «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Відповідно до п. 12.4 Правил дорожнього руху «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.»

Проте, 03.05.2023, приблизно о 16 годині 25 хвилин, ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в середині якого на передньому пасажирському сидінні перебував ОСОБА_8 , та рухаючись проїзною частиною вул. Шевченка в с. Дмитрівка Фастівського району Київської області в напрямку с. Волиця Фастівського району Київської області, поблизу буд. № 74, в порушення вимог пунктів 2.9 а) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 (далі-Правила дорожнього руху), згідно з яким «водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», пунктів 2.3 б),д) Правил дорожнього руху, згідно з якими «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху», проявив злочинну самовпевненість, не був уважний під час керування транспортним засобом, пункту 12.1 Правил дорожнього руху, відповідно до якого «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», не врахував дорожню обстановку, пункту 12.4 Правил дорожнього руху України «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.», перевищив встановлену швидкість руху, внаслідок чого не впорався з керуванням, виїхав за межі проїзної частини, а саме на праве узбіччя, по напрямку свого руху, де здійснив наїзд на дерево.

В результаті описаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми голови та живота з ушкодженням внутрішніх органів та розвитком крововтрати, від яких настала смерть останнього.

Грубі порушення водієм ОСОБА_5 вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілого ОСОБА_8 .

Таким чином, ОСОБА_5 обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, відповідно до висунутого обвинувачення визнав повністю, щиро покаявся, беззаперечно підтвердив обставини кримінального провадження, не оспорював такі обставини та дав суду наступні показання.

Обвинувачений ОСОБА_5 зазначив, що подія відбулася 3 травня 2023 року, він в той час, будучи військовослужбовцем, знаходився у відпустці. Зустрів свого товариша ОСОБА_8 , з яким були дружні відносини близько 25 років, випив 3-4 рюмки горілки, потім його товариш попросив його підвести. Вони разом поїхали автомобілем марки Таврія під керуванням ОСОБА_5 , в напрямку села Волиця, погода була суха, було світло. Пасажир, який знаходився на передньому пасажирському сидінні автомобіля, попросив закурити, тому він відкрив вікно в авто, внаслідок чого смикнув руль та, не впоравшись з керуванням, в`їхав в дерево з правої сторони, потім втратив свідомість. ОСОБА_5 також вказав, що щиро шкодує, йому достовірно відомо, що його дружина здійснювала грошове відшкодування сім`ї загиблого.

Крім власного визнання вини, обвинувачений ОСОБА_5 повністю погодився зі всіма доказами, що були зібрані під час досудового розслідування і підтверджували його винуватість у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, згідно обвинувального акту, відмовившись від їх дослідження під час судового розгляду.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, суд, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, з`ясувавши правильність розуміння обвинуваченим зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Таким чином, проаналізувавши вищевказані обставини та докази, суд приходить до переконання про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні злочину та вважає, що його дії кваліфіковано вірно за ч.3 ст. 286-1 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 є щире каяття.

Обставин, яка обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 судом не встановлено.

Мотиви призначення покарання.

Прокурор вказав на те, що вина обвинуваченого у вчиненому доведена повністю, обвинувачений вину визнав повністю, тому просив призначити покарання у вигляді позбавлення волі за вчинене кримінальне правопорушення за ч.3 ст.286-1 КК України строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Обвинувачений та його захисник просили при призначенні покарання застосувати до нього ст.69 КК України та призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті ч. 3 ст. 286-1 КК України, а саме тримання в дисциплінарному батальйоні на 2 роки з років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років, вказуючи на наявність ряду обставин, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, відшкодування шкоди родині потерпілого та участь обвинуваченого в захисті територіальної цілісності України, наявність статусу учасника бойових дій.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання - кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

Законодавець дає суду право у виняткових випадках, з огляду на індивідуальні особливості вчиненого правопорушення та особу винного, призначити більш м`яке покарання (ст. 69 КК України). Застосування зазначеної норми матеріального закону не є обов`язковим для суду, а є його дискреційним повноваженням. Тобто можливість вибору одного з юридично дозволених варіантів правозастосовного рішення, що є умовою ефективного правозастосування норм права суб`єктами застосування для прийняття правильного, законного та обґрунтованого рішення.

Згідно з положеннями ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу.

При аналізі норм ст. 69 КК України можна зробити висновок, що призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе, з урахуванням особи винного, лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим. При цьому дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення - кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 286-1 КК України є тяжким злочином проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

Суд також враховує особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який є військовослужбовцем, учасником бойових дій, раніше не судимий, за місцем проживання та служби характеризується позитивно, на наркологічному та психіатричному обліку не перебуває, одружений.

Суд бере до уваги те, що обвинувачений вжив заходів для відшкодування завданої злочином шкоди родині потерпілого.

Суд враховує, що щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться у провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність, що, зокрема, виражається і в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

З огляду на це, суд визнає щире каяття обвинуваченого обставиною, яка пом`якшує покарання.

Разом з цим, суд не визнає обставиною, що пом`якшує покарання, факт відшкодування сім`ї померлого завданих збитків, оскількизаподіяна кримінальним правопорушенням шкода має бути такою, що за своїм характером піддається відшкодуванню (усуненню). Позбавлення життя людини є наслідком, що має незворотний характер, шкода у вигляді смерті відшкодуванню або усуненню не підлягає.

При цьому, суд бере до уваги конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, та характер допущених обвинуваченим ОСОБА_5 порушень вимог Правил дорожнього руху, внаслідок яких наступили суспільно небезпечні наслідки у виді смерті потерпілого.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Суд констатує, що дії ОСОБА_5 мають істотні незворотні наслідки - спричинення смерті людини.

Суд зазначає, що вчинений ОСОБА_5 злочин хоча і є необережним, але грубе нехтування ним п.2.9 а) ПДР України, відповідно до якого водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, свідчить про його підвищену суспільну небезпечність.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_5 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що є тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Тяжкість обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням, оскільки, водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху, для самого себе та власності третіх осіб.

Таким чином, суд вважає, що визнана судом обставина, які пом`якшує покарання та обставини, на які посилався захист (відшкодування шкоди родині потерпілого та участь обвинуваченого в захисті територіальної цілісності України, наявність статусу учасника бойових дій) у даному конкретному випадку не знижують істотно ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, отже, відсутні підстави для застосування ст. 69 КК України, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для застосування вимог ст. 62 КК України щодо заміни покарання у виді позбавлення волі на тримання у дисциплінарному батальйоні.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що у даному конкретному випадку обвинуваченому ОСОБА_5 необхідно призначити основне покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК України, яке він повинен відбувати реально.

Щодо призначення додаткової покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом суд зазначає таке.

Санкція ч. 3 ст. 286-1 КК вказує суду на обов`язковість призначення додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Указане положення закону України про кримінальну відповідальність не має альтернативного характеру застосування.

Враховуючи, що ОСОБА_5 грубо знехтував Правилами дорожнього руху, має посвідчення водія та право керування транспортним засобом, суд призначає обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом строком на 5 років саме таке додаткове покарання сприятиме його виправленню та дотриманню ним надалі Правил дорожнього руху.

Суд вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, справедливим та сприятиме меті, визначеній у ст. 50 КК України.

З метою забезпечення виконання вироку суду обвинуваченому ОСОБА_5 слід продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України та з врахуванням п. 26 Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» ОСОБА_5 строк попереднього ув`язнення під час досудового розслідування та судового провадження за цим вироком, слід зарахувати у строк покарання.

Відповідно до довідок про витрати на проведення експертизи під час досудового розслідування, розмір витрат згідно висновків № СЕ-19/111-23/23266-ІТ від 30.05.2023, № СЕ-19/111-23/25536-ІТ від 31.05.2023 становить 4063 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 124 КПК України вказані судові витрати слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 .

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Питання речових доказів вирішити у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 373-374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з дня його затримання з 03.05.2023, зарахувавши у строк відбування покарання за даним вироком строк попереднього ув`язнення під час досудового розслідування та судового розгляду, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід, застосований до обвинуваченого ОСОБА_5 у виді тримання під вартою продовжити до набрання вироком законної сили.

Накладений ухвалою слідчого судді Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09.05.2023 року арешт на автомобіль марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія

та номер НОМЕР_3 , належить ОСОБА_9 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_3 , який перебуває в користуванні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - скасувати.

Речові докази у справі після набуття вироком законної сили, а саме: автомобіль марки «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія та номер НОМЕР_3 , належить ОСОБА_9 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_3 повернути власнику.

Стягнути з ОСОБА_5 процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 4063 (чотири тисячі шістдесят три) грн. 00 копійок у дохід держави.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим - з моменту отримання копії.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1