Номер провадження: 11-кп/813/1691/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2022 року у кримінальному провадженні №0002959, внесеному до ЄРДР 28.11.2019 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Одеси, непрацюючої, одруженої, із середньою освітою, яка має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засудженої:

- 18.09.2015 року Малиновським районним судом м. Одеси за ст.15 ч.2 - ст.185 ч.1, ст.15 ч.2 - ст.185 ч.2 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік, відповідно до ст.75 КК України звільненої від відбування покарання із іспитовим строком на 2 роки, із покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України,

- 07.06.2016 року Київським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 18.09.2015 року було призначено покарання у вигляді 1 року 1 місяця позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненої від відбування призначеного покарання із іспитовим строком на 2 роки, із покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України,

- 29.08.2017 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік 4 місяці, на підставі ст.ст.71,72 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Київського районного суду м. Одеси від 07.06.2016 року, призначено покарання у вигляді 1 року 10 місяців позбавлення волі,

- 17.10.2017 року Суворовським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів за цим вироком та вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 29.08.2017 року, шляхом часткового складання покарань, остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік 11 місяців,

- 22.01.2018 року Овідіопольським районним судом Одеської області за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України до 2 років 2 місяців позбавлення волі, звільненої 06.08.2019 року у зв`язку із відбуванням строку покарання,

- 25.02.2021 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік,

- 22.04.2021 року Київським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України до покарання у вигляді арешту строком на 3 місяці,

- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України, та призначено їй покарання за:

- за ч.2 ст.185 КК України - позбавлення волі строком на 2 /два / роки;

- за ч.2 ст.186 КК України - позбавлення волі строком на 4 / чотири / роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначено обвинуваченій ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 /чотири/ роки.

На підставі положень ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворих покарань, призначених за вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 25 лютого 2021 року, згідно до якого обвинувачена ОСОБА_8 за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України засуджена до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, та за вироком Київського районного суду міста Одеси від 22 квітня 2021 року, згідно до якого обвинувачена ОСОБА_8 за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України засуджена до покарання у виді арешту строком на 3 місяці, більш суворим покаранням, призначеним за вироком Приморського районного суду міста Одеси від 23 червня 2022 року за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України, до позбавлення волі строком на 4 роки, та остаточно призначено обвинуваченій ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 /чотири/ роки.

Строк відбування покарання за цим вироком визначено обчислювати з 24.12.2020 року.

На підставі ст.72 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк її попереднього ув`язнення з 24.12.2020 року до 23.06.2022 року із розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Залишено міру запобіжного заходу ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до оскаржуваного вироку, 24.11.2019 року, приблизно о 14 годині, ОСОБА_8 зайшла до магазину "Єва", розташованого за адресою: м. Одеса, вулиця Фонтанська дорога, будинок №37/39, де в неї виник намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, належного ТОВ "РУШ".

Реалізуючи свій намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 , діючи умисно, із корисливих мотивів, впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає, взяла із полиці магазину туалетну воду «Версаче Пур Ом» об`ємом 50 мл вартістю 596 грн. 06 коп., та туалетну воду «ММ Жанна Артес Джо Соренто Павер спорт» об`ємом 50 мл вартістю 106 грн. 55 коп., та направилась в сторону виходу із магазину.

Пройшовши прикасову зону, не розрахувавшись за вище указаний товар, ОСОБА_8 залишила приміщення магазину, внаслідок чого отримала можливість розпоряджатись викраденим майном на власний розсуд, чим завдала ТОВ «РУШ» матеріальний збиток на суму 702 грн. 61 коп.

28.11.2019 року, приблизно о 13 годині, ОСОБА_8 зайшла до магазину "Єва", розташованого за адресою: м. Одеса, вулиця Фонтанська дорога, будинок №37/39, де в неї виник намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, належного ТОВ "РУШ".

Реалізуючи свій намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 діючи умисно, із корисливих мотивів, впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає, взяла із полиці магазину туалетну воду «Версаче брайт Крістал» об`ємом 90 мл вартістю 1022 грн. 11 коп., та направилась в сторону виходу із магазину.

Пройшовши прикасову зону, не розрахувавшись за вище указаний товар, ОСОБА_8 вийшла із магазину через магнітні рамки, які спрацювали, тим самим, звернувши увагу керуючої ОСОБА_11 , та продавців. Почувши сигналізацію, керуюча ОСОБА_11 почала наздоганяти ОСОБА_8 , під час чого гучно прохаючи її зупинитись, та повернути викрадене майно. ОСОБА_8 , розуміючи, що її протиправні дії викриті, не звертаючи уваги на прохання ОСОБА_11 зупинитись та повернути майно, вибігла із указаного магазину, та побігла уздовж вулиці, при цьому утримуючи при собі викрадене майно.

За наведених обставин ОСОБА_8 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, та кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із вироком суду, захисник ОСОБА_9 звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій, не оспорюючи правильності кваліфікації дій обвинуваченої та доведеності її вини у вчинені інкримінованих кримінальних правопорушеннях, вважає зазначений вирок в частині призначення судом покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з наступних підстав:

-судом першої інстанції не у повній мірі враховано, що обвинувачена ОСОБА_8

повністю визнала вину, має на утриманні неповнолітню дитину, 2013 року народження; вчинення злочину у результаті важких життєвих обставин;

- у даному провадженні відсутні обставини, що обтяжують покарання, відсутні вимоги матеріального та морального характеру з боку потерпілих.

На підставі наведеного, захисник просить вирок змінити в частині покарання та звільнити обвинувачену ОСОБА_8 від відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Не погоджуючись з оскарженим вироком, обвинувачена ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій, посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, та просить перекваліфікувати її дії з ч. 2 ст. 186 КПК України на ст. 185 КК України, оскільки діяла таємно та непомітно для інших осіб. Крім цього, обвинувачена скаржиться на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок суворості. Звертає увагу суду, що має на утриманні дитину 2013 року народження та мати, стан її здоров`я є незадовільним, а в умовах утримання під вартою вона позбавлена належної медичної допомоги.

За таких обставин обвинувачена просить перекваліфікувати її дії з ч. 2 ст. 186 на ч. 2 ст. 185 КК України та призначити їй покарання на підставі ст. 69-1 КК України.

Позиції учасників судового розгляду.

Захисник та обвинувачена підтримали подану апеляційні скарги та просили задовольнити їх у повному обсязі.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просили залишити їх без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Потерпілі, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, клопотанням про відкладання справи не подавали.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Приписами ст. 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового розгляду, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 521/11693/16-к, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК України. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин. Незалежно від обсягу доказів, які досліджуватимуться судом, зокрема, внаслідок визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, допит обвинуваченого здійснюється обов`язково.

З оскаржуваного вироку суду та матеріалів кримінального провадження убачається, що судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушеннях, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, у суді першої інстанції здійснений у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Як вбачається з журналу судового засідання та звукозапису судового засідання від 17.04.2020 року (а.с. 86-89, 126 т.1), судом першої інстанції, з урахуванням позиції учасників провадження, було визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнано можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів: допитом обвинуваченої та дослідженням доказів, що характеризують обвинувачену.

При цьому, суд першої інстанції роз`яснив сторонам кримінального провадження, положення ч. 3 ст. 349 КПК України та з`ясував, чи правильно обвинувачена ОСОБА_8 розуміє зміст обставин справи, встановив відсутність сумнівів у добровільності ЇЇ позиції щодо визнання вини та не заперечення фактичних обставин справи, а також роз`яснив останній, що у такому випадку обвинувачена буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Сторони кримінального провадження, в тому числі і обвинувачена ОСОБА_8 , висловили свою згоду на розгляд кримінального провадження на підставі положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Також, в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена не заперечувала проти зазначеного.

Як установлено з журналу судового засідання, 17.04.2020 року, суд першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 351 КПК України безпосередньо здійснив допит обвинуваченої ОСОБА_8 стосовно обставин вчинення останньою інкримінованих кримінальних правопорушень, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК України (а.с. 88 т. 1).

Таким чином, суд першої інстанції, вживши всіх необхідних заходів для того, щоб переконатися в правильності розуміння учасниками судового розгляду тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються, та правомірно визнавши недоцільним дослідження доказів у повному обсязі, здійснив допит обвинуваченої та встановив обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК України.

Колегія суддів приймає до уваги правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №756/5578/15-к (провадження №13-3зво18), відповідно до якої право на оскарження рішення суду з підстави неправильної кваліфікації дій КПК України не обмежується, тобто норми КПК України не містять обмежень щодо оскарження в апеляційному порядку кримінально-правової кваліфікації дій, зокрема й у тих кримінальних провадженнях, у яких під час судового розгляду суд першої інстанції застосував ч. 3 ст. 349 КПК України та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися.

Доводи апеляції обвинуваченої ОСОБА_8 про те, що її дії за епізодом злочинної діяльності від 28.11.2019 року необхідно перекваліфікувати з ч. 2 ст.186 КК України на з ч. 2 ч.2 ст.185 КК України, колегія суддів вважає непереконливими, з наступних підстав.

Так, чинний КК України визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна. Натомість грабіж відповідно до ст.186 зазначеного Кодексу - це відкрите викрадення чужого майна. Тобто, склади вказаних злочинів відрізняються за способом їх вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 11 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення.

Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння).

Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування - залежно від характеру насильства чи погрози як грабіж чи розбій.

Як було встановлено у ході судового провадження, що під час виходу обвинуваченої ОСОБА_8 з магазину спрацювали сигнальні рамки і вона була помічена керуючою та продавцем магазину, після чого керуюча почала наздоганяти ОСОБА_8 , гучно прохаючи її зупинитись, однак, остання вибігла із магазину та побігла уздовж вулиці.

Тому враховуючи, що викрадення туалетної води «Версаче брайт Крістал» ОСОБА_8 було помічено керуючою магазину, яка виявила спроби зупинити її, однак обвинувачена продовжила вчиняти кримінальне правопорушення, дії останньої слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 186 КК України.

Що стосується доводів апеляційних скарг про надмірну суворість призначеного обвинуваченій ОСОБА_8 покарання, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

При цьому покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю кримінального правопорушення, обставинами скоєного, особою винного.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_8 суд першої інстанції, на виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень; характеристику особи обвинуваченої, яка ніде не працює та суспільно-корисною працею не займається, постійного законного джерела прибутку не має, раніше неодноразово судима за вчинення корисливих злочинів проти власності, не перебуває не спеціалізованих обліках у медичних установах, має на утриманні неповнолітню дитину 2013 року народження; а також конкретні обставини справи, зокрема відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

З урахуванням викладеного місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_8 покарання приближеного до мінімального, передбаченого санкціями статей за якими її було визнано винною.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 10 2008 року).

Надаючи оцінку твердженням апеляційної скарги захисника щодо необхідності врахування такої пом`якшуючої обставини, як вчинення кримінальних правопорушень у наслідок тяжких особистих обставин, апеляційний суд зазначає, наступне.

Можливість врахування обставини, яка пом`якшує покарання винної особи, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин обґрунтовується тим, що поєднання несприятливих для особи обставин фізичного, матеріального або морального характеру, що негативно впливають на основні умови її життя, заподіюють особі страждання, негативно впливають на її психіку, можуть викликати у неї стан розпачу, надмірну дратівливість, що не сприяє належному здійсненню самоконтролю поведінки, послаблюють волю особи, знижують її опірність негативним умовам, підсилюють роль ситуативних моментів. Впливаючи на свідомість особи, ці негативні чинники визначають вибір лінії поведінки людини. Визнання цієї обставини такою, що пом`якшує покарання, пояснюється тим, що особа знаходиться під виливом відповідних негативних зовнішніх чинників (тяжких особистих, сімейних чи інших обставин), які здійснюють тиск на свідомість та волю особи, обмежуючи свободу вибору варіанту поведінки, та схиляють до вчинення суспільно небезпечного діяння. Визнання тих чи інших чинників тяжкими особистими, сімейними чи іншими обставинами здійснюється судом.

Однак, в апеляційній скарзі захисник не зазначив у чому саме полягають тяжкі життєві обставини обвинуваченої ОСОБА_8 , які вплинули на формування мотивів вчинення злочинів, послабили її волю та обумовлювали вибір злочинної поведінки.

При оцінці тверджень, про те, що на утриманні у обвинуваченої перебуває син та мати, апеляційний суд звертає увагу, що обвинувачена офіційного джерела доходу немає, що і стало підґрунтям для вчинення декількох умисних кримінальних правопорушень, з метою особистого збагачення. При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_8 усвідомлюючи, що має дитину та мати, які, на її думку, потребує її догляду та допомоги, не завадило останній вчинити декілька корисливих злочинів, об`єктом посягання, яких було право власності, яке визнано найціннішим соціальним благом.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, який затверджено наказом Міністерства охорони здоров`я України №239/5/104 від 10 лютого 2012 року, медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється за їх зверненням зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО. У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я. Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Консультування, обстеження і лікування фахівцями закладів охорони здоров`я (якщо воно можливе в умовах медичної частини СІЗО) здійснюється в медичних частинах СІЗО в присутності персоналу медичної частини. У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Про необхідність проведення обстеження, яке потребує вивезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи. Керівництво СІЗО організовує та забезпечує цілодобову охорону особи, узятої під варту, під час лікування у закладах охорони здоров`я відповідно до вимог нормативно-правових актів Міністерства юстиції, Міністерства охорони здоров`я.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченої, що в умовах реального відбування покарання не забезпечить належного рівня допомоги є необґрунтованими.

Стороною захисту не наведено в апеляційних скаргах інших переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_8 та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційні скарги сторони захисту не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2022 року у кримінальному провадженні №0002959, внесеному до ЄРДР 28.11.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою у той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3