Дата документу 28.12.2023 Справа № 331/7166/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/7166/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1419/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 24 листопада 2023 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Запоріжжя, громадянки України, яка має середню освіту, не заміжня, неповнолітніх дітей на утриманні немає, не працює, зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше притягувалась до кримінальної відповідальності,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.309, ч.1 ст.317 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції EASYCON,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_8 - в режимі відеоконференції EASYCON,

обвинуваченої ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Захисник обвинуваченої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 24 листопада 2023 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останньої у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 22 січня 2024 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченої.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову ухвалу, якою обрати стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід, який не пов`язаний із тримання під вартою, зокрема: у виді особистої поруки, визначивши поручителем ОСОБА_9 , або у виді домашнього арешту з 21 год. 00 хв. до 08 год. 00 хв. за місцем постійного проживання: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що обвинувачена ОСОБА_6 офіційно працює в ПАТ «Запорізький асфальтобетонний завод», характеризується позитивно, є особою з інвалідністю, має постійний дохід у виді пенсії, постійне місце проживання та мешкає разом з матір`ю - пенсіонеркою.

Також, зауважує, що у судове засідання з`явилась рідна сестра обвинуваченої ОСОБА_6 - ОСОБА_9 , яка просила обрати стосовно обвинуваченої запобіжний захід у виді особистої поруки, та подала письмове зобов`язання про те, що вона ручається за виконання покладених на обвинувачену обов`язків і зобов`язуються доставити її до органу досудового розслідування чи суду на першу вимогу.

Вважає, що суд першої інстанції належним чином не перевірив клопотання про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК.

Вказує на те, що ОСОБА_6 не може перебувати у СІЗО через певну фізичну ваду, а також у СІЗО вона захворіла на певну хворобу.

Вважає необґрунтованим та недоведеним, що застосування більш м`яких запобіжних заходів буде недостатнім для запобігання ризиків.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Жовтневого районного суду м.Запоріжжя перебуває об`єднане кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.309, ч.1 ст.317 КК України.

В судовому засіданні прокурор звернувся до суду з письмовим клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_6 , яке обґрунтовано тим, що підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу не убачається, оскільки ризики не зменшились, а підстави, за яких було обрано запобіжний захід, не змінились.

Захисник адвокат ОСОБА_8 та обвинувачена ОСОБА_6 заперечували проти задоволення заявленого прокурором клопотання, посилаючись на те, що ризики, зазначені прокурором, не доведені та необґрунтовані, обвинувачена має постійне місце проживання, де мешкає разом з матір`ю, яка є особою похилого віку та потребує постійного догляду, вона не має наміру переховуватись від суду, або вчиняти інше кримінальне правопорушення, тому просили суд застосувати запобіжний захід у вигляді передачі на поруки сестрі обвинуваченої ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідь судді; аргументи обвинуваченої ОСОБА_6 , її захисника-адвоката ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги; прокурора, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 , перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 , доводи її захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.309, ч.1 ст.317 КК України, які є нетяжкими та тяжким злочинами.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду; вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження злочинної діяльності - з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою у вчиненні інкримінованого їй правопорушення, відомості про особу обвинуваченої, яка раніше притягувалась до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів в сфері обігу наркотичних засобів та психотропних речовин, наразі обвинувачується у вчиненні шести епізодів кримінальних правопорушень, три з яких відносяться до тяжких злочинів, за що передбачено суворе покарання виключно у виді позбавлення волі на строк до десяти років з конфіскацією майна. Крім того, обвинувачена не працює, законного джерела доходу не має, в наявних матеріалах провадження відсутні відомості, які б свідчили про наявність у обвинуваченої міцних соціальних зв`язків.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свої висновки, окрім іншого також вказав на те, що деякі з інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень вчинені після зміни стосовно неї запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, що свідчить на підтвердження існування ризику вчинення обвинуваченою іншого кримінального правопорушення або продовження нею злочинної діяльності.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останньої вказаного запобіжного заходу не зменшились, з огляду на особу обвинуваченої, характер та ступінь тяжкості інкримінованих останній правопорушень та суворість можливого покарання.

Практика ЄСПЛ не убачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, на яку послався суд, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченої, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків, в т.ч. запобіжні заходи, про які вказує захисник.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника-адвоката ОСОБА_8 , та ті, що наведені при апеляційному розгляді обвинуваченою та її захисником, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, перевірялись судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою, а доводи захисника про протилежне суперечать змісту самої ухвали.

В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

На думку колегії суддів, ризики, які встановлені судом першої інстанції, є доведеними.

Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченої під вартою суд належним чином вмотивував.

Посилання сторони захисту на те, що у судове засідання суду першої інстанції з`явилась рідна сестра обвинуваченої ОСОБА_6 - ОСОБА_9 , яка просила обрати стосовно обвинуваченої запобіжний захід у виді особистої поруки та подала письмове зобов`язання про те, що вона ручається за виконання покладених на обвинувачену обов`язків і зобов`язуються доставити її до органу досудового розслідування чи суду на першу вимогу, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки суттєво не зменшує встановлених ризиків та в даному випадку не свідчить про достатність застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу для забезпечення її належної процесуальної поведінки і запобігання встановлених ризиків.

На вказані доводи надана відповідь судом в оскаржуваній ухвалі, з якою погоджується і колегія суддів.

Заяви про взяття обвинуваченої ОСОБА_6 на особисту поруку, які надійшли на адресу апеляційного суду від ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , згідно з якими, останні просять обрати щодо обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжний захід у виді особистої поруки або інший запобіжний захід, який не пов`язаний із триманням під вартою, також не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчить про недоведеність чи відсутність ризиків, про які ідеться в клопотанні, а також не зменшують встановлених ризиків.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачена ОСОБА_6 офіційно працює в ПАТ «Запорізький асфальтобетонний завод», характеризується позитивно, є особою з інвалідністю, має постійний дохід у виді пенсії, постійне місце проживання та мешкає разом з матір`ю - пенсіонеркою, також не свідчать про безпідставність продовження щодо обвинуваченої ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з підстав, наведених вище.

Більш того, доводи сторони захисту з зазначеного приводу нічим не підтверджені.

Дані про те, що обвинувачена за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.

Разом з цим, після повідомлення захисником-адвокатом ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційного суду 28 грудня 2023 року про те, що обвинувачена ОСОБА_6 має незадовільний стан здоров`я, проте належного обстеження та лікування в умовах слідчого ізолятора не отримує, колегія суддів, в порядку ст.206 КПК України, з метою недопущення порушення конституційних прав обвинуваченої, постановила ухвалу, якою доручила начальнику Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально виконавчої служби України» в Запорізькій області організувати здійснення обстеження обвинуваченої ОСОБА_6 та за потреби забезпечити належне лікування останньої.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухвали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченої-адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 24 листопада 2023 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останньої у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 22 січня 2024 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3