Справа №578/611/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/308/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне заволодіння транспортним засобом
УХВАЛА

Іменем України

04 грудня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 578/611/17 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Краснопільського районного суду Сумської області від 22.10.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харцизьк Донецької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить змінити вирок суду, призначити йому більш м`яке покарання із застосуванням ст. 69, ч. 4 ст. 70 КК у виді трьох років чотирьох місяців позбавлення волі і з урахуванням відбутого покарання вважати його таким, що відбув покарання повністю, оскільки суд першої інстанції в повній мірі не врахував його щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, відсутність претензій з боку потерпілого, наявність у нього хронічних захворювань.

Вироком Краснопільського районного суду Сумської області від 22.10.2021 ОСОБА_11 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК, і йому призначене покарання: за ч. 3 ст. 185 КК у виді трьох років двох місяців позбавлення волі; за ч. 2 ст. 289 КК у виді п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_11 призначене покарання у виді п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, враховуючи, що ОСОБА_11 вчинив злочини до ухвалення вироку Зарічного районного суду м. Суми від 30.06.2020, яким він визнаний винним та засуджений за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК, до покарання призначеного цим вироком у виді п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна, за сукупністю злочинів, шляхом зарахування покарання відбутого повністю за попереднім вироком у виді трьох років двох місяців позбавлення волі (з 07.02.2018 до 31.07.2020) остаточно призначене ОСОБА_11 покарання у виді п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна. Стягнуто на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в розмірі 1087,57 грн.

Згідно вироку, 21.08.2017 близько 01:00 ОСОБА_11 , будучи таким, що раніше вчиняв корисливі кримінальні правопорушення, та інша раніше знайома йому особа, матеріали кримінального провадження стосовно якої виділені в окреме провадження та оголошено її у розшук, за попередньою змовою групою осіб, таємно, повторно проникли до гаражного приміщення по АДРЕСА_2 , звідки викрали належну ОСОБА_12 бензопилу вартістю 700 грн та заволоділи мопедом, чим завдали потерпілому шкоду на суму 11962,30 грн.

Будучи неодноразово повідомленим про час і місце апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_11 в черговий раз в судове засідання не з`явився, подавши клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги через знаходження на лікуванні, будь-яких доказів поважності причин відсутності апеляційному суду не надав, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_11 , що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, захисника ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_11 про застосування положень ст. 69 КК і пом`якшення призначеного покарання покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання; особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень; підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 цього Кодексу; більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків згідно зі ст. 70 та 71 цього Кодексу.

Відповідно ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення; у цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів також дотримується і автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Таким чином, при призначенні ОСОБА_11 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, особу винного, який раніше неодноразово судимий за злочини проти власності, маючи не зняту і не погашену судимість вчинив тяжкі злочини через незначний проміжок часу, постійного місця роботи не має, перебуває на обліку у лікаря нарколога, у лікаря психіатра на обліку не перебуває, задовільно характеризується за місцем мешкання, вірно визнав обставинами, що пом`якшують покарання - його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, обставин, що обтяжують покарання не встановив, й дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у мінімальних межах санкцій ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК, і остаточного покарання на підставі ст. 70 КК, яке на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень. При цьому визначене судом покарання не потягло за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_11 покарання, як за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК, так і остаточного на підставі ч. 1 ст. 70 КК є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, а будь-яких законних підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК колегією суддів не встановлено, незважаючи на його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, які істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень.

Не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи обвинуваченого з приводу наявності у нього хронічних захворювань, оскільки доказів того, що ОСОБА_11 має тяжку хворобу, що перешкоджає відбувати покарання у виді позбавлення волі останнім не надано.

Що стосується тверджень апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність претензій зі сторони потерпілого, не зважаючи на те, що вони мають місце, не є такими безумовними обставинами, що істотно впливають на вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання і повинні враховуватись разом з іншими фактичними обставинами кримінального провадження у їх сукупності.

Будь-яких інших переконливих доводів, на підтвердження того, що призначене покарання ОСОБА_11 є явно несправедливим через його суворість, в апеляційній скарзі не наведено та не надано під час апеляційного розгляду кримінального провадження.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування вироку місцевого суду, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК,

постановила:

Вирок Краснопільського районного суду Сумської області від 22.10.2021 відносно ОСОБА_13 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4