Справа № 509/2631/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

представників потерпілого ОСОБА_4 адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в смт. Овідіополь матеріали кримінального провадження № 0000151 від 24.02.2021 р. за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Овідіопольського райсуду Одеської області перебувають матеріали вищевказаного кримінального провадження.

Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області у попередньому складі суду під головуванням судді ОСОБА_13 від 10.12.2021 р. відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про обрання ОСОБА_14 запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_14 та обрано відносно останнього запобіжний захід у виді домашнього арешту до закінчення судового слідства з покладенням на нього обов?язків : прибувати до суду за першою вимогою, не відлучатися за межі Одеського району Одеської області без дозволу суду, не залишати місце постійного проживання за адресою : АДРЕСА_1 з 22:00 год. вечора до 06:00 год. ранку без дозволу суду.

В судовому засіданні прокурором було заявлено та підтримано своє клопотання від 28.11.2023 р. про обрання відносно ОСОБА_14 міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою зі встановленням застави в розмірі двохсот прожиткових мінімумів для працездатних осіб, яке мотивовано умисним укладенням обвинуваченим ОСОБА_14 нотаріально посвідченого договору дарування від 10.11.2023 р. (реєстр. № 603) своїх 2/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою : АДРЕСА_1 , який належав йому на праві приватної спільної часткової власності своїй матері ОСОБА_15 , в той час, як ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 09.11.2023 р. було задоволено клопотання прокурора та накладено арешт з забороною відчуження та розпорядження (продажу, даруванні, безоплатній передачі, винесенні довіреності на розпорядження даним майном на третіх осіб та вчинення інших будь яких правочин) вказаним майном, яке належить на праві власності обвинуваченому ОСОБА_11 з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, а саме на: 1) реєстраційний номер майна: 13829468; тип майна: квартира, однокімнатна; адреса нерухомого майна: АДРЕСА_2 ; форма власності : приватна спільна часткова; частка власності ОСОБА_11 : 1/4; підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності 14.04.1997, видане на підставі розпорядження органу приватизації № 465 від 08.04.1997 р.; 2) реєстраційний номер майна: 14054916; тип майна: будинок, житловий з господарчими будівлями та спорудами; адреса нерухомого майна : АДРЕСА_1 ; форма власності: приватна спільна часткова; частка власності ОСОБА_11 : 2/100; підстава виникнення права власності : договір дарування, 1685, 17.03.2006, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу, ОСОБА_16 , Одеської області з направленням ухвали про арешт майна до Центру надання адміністративних послуг Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області для виконання, шляхом внесення відповідних відомостей про арешт майна до відповідних реєстрів щодо нерухомого майна, із зобов`язанням Центру надання адміністративних послуг Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області про негайне письмове повідомлення суду про виконання ухвали про арешт майна.

На думку прокурора, обвинувачений, знаючи, що на подаровану ним частку будинку судом накладено арешт 09.11.2023 р., умисно, з метою виключення можливої конфіскації майна, яке передбачено санкцією ч. 5 ст. 185 КК України, 10.11.2023 р. подарував її матері ОСОБА_15 , тим самим перешкодив правосуддю, шляхом невиконання рішення суду про накладення арешту на нерухоме майно, що свідчить про намір обвинуваченого ОСОБА_14 в подальшому знищувати, ховати або спотворювати речі та документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також незаконно впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Представники потерпілого у вирішенні цього питання поклалися на розсуд суду.

Проти вказаного клопотання заперечував обвинувачений ОСОБА_14 та його захисник з підстав, викладених у письмових запереченнях на клопотання прокурора, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим, з чим погодились інші захисники та обвинувачений ОСОБА_17 .

Обвинувачений ОСОБА_18 в судове засідання не з?явився, причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши думку учасників процесу та дослідивши матеріали, додані до клопотання, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1-4 ст. 331 КПК України - під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно приписів ст. 200 КПК України, прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися в порядку, передбаченому ст. 184 цього Кодексу, до слідчого судді, суду із клопотанням про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування, зміну або покладення додаткових обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 цього Кодексу, чи про зміну способу їх виконання. У клопотанні про зміну запобіжного заходу обов`язково зазначаються обставини, які:

1) виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу;

2) існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які слідчий, прокурор на той час не знав і не міг знати.

3. Копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність зміни запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

4. До клопотання додаються:

1) копії матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання;

2) перелік свідків, яких слідчий, прокурор вважає за необхідне допитати під час розгляду клопотання, із зазначенням відомостей, які вони можуть надати, та обґрунтуванням значення цих відомостей для вирішення питання;

3) підтвердження того, що підозрюваному, обвинуваченому надіслана копія клопотання та копії матеріалів, що обґрунтовують клопотання.

Суд звертає увагу на те, що відносно обвинуваченого ОСОБА_14 ухвалою суду від 10.12.2021 р. вже обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту, а тому прокурору слід було б звертатися з клопотанням не про обрання запобіжного заходу відносно обвинуваченого, а про зміну одного запобіжного заходу на інший в порядку ст. 200 КПК України.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності № 355746584 від 24.11.2023 р. дійсно підтверджується факт укладання Пеліним нотаріально посвідченого договору дарування від 10.11.2023 р. (реєстр. № 603) 2/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою : АДРЕСА_1 , які належали йому на праві приватної спільної часткової власності, які він подарував своїй матері ОСОБА_15 , в той час, як ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 09.11.2023 р. було задоволено клопотання прокурора та накладено арешт з забороною відчуження та розпорядження (продажу, даруванні, безоплатній передачі, винесенні довіреності на розпорядження даним майном на третіх осіб та вчинення інших будь яких правочин) в тому числі на вказані 2/100 частин вказаного житлового будинку. Тобто, на думку суду, вказаний правочин був здійснений свідомо та умисно, всупереч ухвалі Овідіопольського райсуду Одеської області про накладення арешту на вказане нерухоме майно від 09.11.2023 р., саме, з метою виключення можливої конфіскації майна, яке передбачено санкцією ч. 5 ст. 185 КК України.

Вказану ухвалу отримав прокурор ОСОБА_3 лише 13.11.2023 р., що підтверджується супровідним листом суду для виконання від 09.11.2023 р. на адресу Центру надання адміністративних послуг Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області з особистим підписом прокурора ОСОБА_3 задля прискорення накладання арешту майна, вказаного в ухвалі суду.

Суд зауважує, що вищевказана частка нерухомого майна, якої у незаконний спосіб позбувся обвинувачений не була визнана речовим доказом по справі і на неї не накладався арешт на стадії досудового розслідування.

Однак, на думку суду, вказані незаконні дії обвинуваченого не можуть бути достатніми підставами для зміни запобіжного заходу ОСОБА_14 з домашнього арешту на тримання під вартою, де він перебував за ухвалою Біляївського райсуду Одеської області від 25.02.2021 р., строк якого неодноразово продовжувався ухвалами як ухвалою слідчого судді, так і ухвалами суду до припинення строку його дії, і який є самим суворим запобіжним заходом з огляду на відсутність ризиків, на які послався прокурор, а саме, про наміри обвинуваченого ОСОБА_14 в подальшому знищувати, ховати або спотворювати речі та документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також незаконно впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні з метою уникнення кримінальної відповідальності, які не були підтверджені документально, а тому є припущеннями прокурора з огляду на те, що кримінальне провадження закінчено органом досудового розслідування, передано до суду, де знаходиться на сьогодні, а тому, всі необхідні докази обвинувачення вже зібрані на стадії досудового розслідування, а не законний вплив обвинуваченого ОСОБА_14 або інших обвинувачених ОСОБА_18 та ОСОБА_19 на потерпілого ОСОБА_4 не доведений прокурором.

Суд, при розгляді клопотання про обрання відносно ОСОБА_14 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою враховує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (Конвенція), а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) та звертає увагу на той факт, що тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м?яких запобіжних заходів не зможе відвернути ризики, зазначені у ст. 177 КПК. При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов?язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»-1).

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції - зі спливом певного часу лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші аргументи для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами (справа «Єлоєв проти України» п. 60).

Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК та не підлягає розширеному тлумаченню. Запобіжний захід застосовується з метою запобігання спробам підозрюваного, обвинуваченого (ризикам):

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-які з речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Урахування такої обставини для прийняття рішення передбачає встановлення правдоподібності та достовірності заявлених органом досудового розслідування фактичних обставин;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому ця особа підозрюється, обвинувачується.

Тримання під вартою - є винятковим запобіжним заходом, який застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м?яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК (ч. 1 ст. 183 КПК). Вичерпний перелік підстав застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначено у ч. 2 ст. 183 КПК та розширеному тлумаченню не підлягає. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п. 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) - навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Суду необхідно враховувати, що обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи - є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у справі «Белевитський проти росії», пункти 111 - 112 рішення від 1 березня 2007 року; п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року-2).

В ухвалі суду від 10.12.2021 р. при обранні відносно обвинуваченого ОСОБА_14 запобіжного заходу у виді домашнього арешту у нічний час доби - були враховані ризики, передбачені ст. 177 КПК України і на сьогодні, на думку суду, вони не змінились, навіть з огляду на вищевказані обставини справи, беручи до уваги, що на як на стадії досудового розслідування, так і під час тривалого перебування справи в провадженні судді Овідіопольського райсуду Одеської області ОСОБА_13 з 31.05.2021 р. до 05.12.2022 р., коли ухвалою суду від вказаної дати був задоволений відвід судді ОСОБА_13 та повторного автоматизованого розподілу справи від 05.12.2022 р. і визначення нового складу суду судді ОСОБА_1 , подібне клопотання про накладення арешту на нерухоме майно обвинуваченого ОСОБА_14 прокурором не заявлялось, і чому не приділив уваги орган досудового розслідування.

Згідно зі змістом ст.ст. 131-132 КПК України - запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали суду.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно ч. 4 ст. 186 КПК України запобіжні заходи застосовуються під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов?язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м?яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я; міцність соціальних зв?язків в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність постійного місця роботи або навчання; репутацію; майновий стан; наявність судимостей; дотримання умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше, тощо.

Отже, суд дійшов висновків про недостатню недоведеність ризиків, вказаних прокурором, передбачених ст. 177 КПК України відносно обвинуваченого ОСОБА_14 в тих межах, які б давали підстави для застосування до обвинуваченого самої суворої міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою з підстав, описаних вище, з урахуванням того, що обвинуваченим не було порушено обов?язки, покладені на нього ухвалою суду від 10.12.2021 р. : прибувати до суду за першою вимогою, не відлучатися за межі Одеського району Одеської області без дозволу суду, не залишати місце постійного проживання за адресою : АДРЕСА_1 з 22:00 год. вечора до 06:00 год. ранку без дозволу суду.

Таким чином, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні клопотання прокурора про обрання відносно ОСОБА_14 міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою зі встановленням застави в розмірі двохсот прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Керуючись ст.ст. 177,178,181,194,331 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

В задоволенні клопотання прокурора про обрання відносно ОСОБА_14 міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою зі встановленням застави в розмірі двохсот прожиткових мінімумів для працездатних осіб відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1