УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 1/1522/277/11

провадження № 51-3689км20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 січня 2013 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_2 ,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2012 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю на строк 3 роки, та з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Відповідно до ст. 77 КК України додаткове покарання, призначене ОСОБА_6 , у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, визначено виконувати самостійно.

Вирішено питання щодо цивільного позову та речових доказів.

Цим вироком засуджено ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України із застосуванням положень статей 69, 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, на строк 1 рік 6 місяців, без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

Відповідно до ст. 77 КК України додаткове покарання, призначене ОСОБА_8 , у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, визначено виконувати самостійно.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим в організації розтрати чужого майна, яке було ввірене особі, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірахза таких обставин.

ОСОБА_6 , проживаючи спільно з ОСОБА_8 у м. Донецьку, знаючи про те, що вона зберігає в квартирі грошові кошти в розмірі 262 859,63 грн, які належать СПД ОСОБА_9 , бажаючи покращити своє матеріальне становище шляхом незаконного та безоплатного витрачання чужого майна, організував розтрату вказаних коштів. Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_6 схилив ОСОБА_8 придбати йому за вказані кошти автомобіль.

24 грудня 2009 року ОСОБА_8 , погодившись на пропозицію ОСОБА_6 , будучи матеріально-відповідальною особою, порушуючи свої функціональні обов`язки, діючи узгоджено, за попередньою змовою з ОСОБА_6 , перебуваючи в м. Одесі, придбала у ОСОБА_10 автомобіль БМВ 745, 2003 року випуску, вартістю 28 000 доларів США, що по курсу НБУ складає 222 880 грн, розтративши грошові кошти, які належали СПД ОСОБА_9 , що в 600 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян і є особливо великим розміром. Цього ж дня ОСОБА_8 видала на ім`я ОСОБА_6 довіреність на автомобіль БМВ 745, 2003 року випуску.

В подальшому, ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою з організатором розтрати грошових коштів ОСОБА_6 , продовжуючи спільно реалізовувати з ним злочинний умисел, направлений на розтрату грошових коштів СПД ОСОБА_9 , у січні 2010 року незаконно розпорядилися коштами в сумі 18 000 грн на придбання та установку в м. Донецьку газового обладнання на вказаний транспортний засіб.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10 січня 2013 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 задоволено, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 в інтересах засудженого ОСОБА_6 задоволено частково. Виключено з мотивувальної та резолютивної частин вироку Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2012 року: стосовно ОСОБА_6 вказівку суду про призначення останньому у відповідності зі ст. 77 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю; стосовно ОСОБА_8 припис про те, що контроль за поведінкою обвинуваченої ОСОБА_8 покласти на органи виконання покарань за місцем проживання останньої. Внесені зміни в резолютивну частину вироку, за якими покладено контроль за поведінкою обвинуваченої ОСОБА_8 на кримінально-виконавчу інспекцію за місцем проживання засудженої.

В іншій частині вирок залишено без змін.

Судові рішення стосовно ОСОБА_8 у касаційному порядку не оскаржуються.

Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового апеляційного розгляду в зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону, неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.

На обґрунтування своїх вимог вказує на те, що поза увагою апеляційного суду залишилися доводи його захисника про порушення досудовим слідством і судом першої інстанції правил підсудності. Зазначає, що відповідно до ст. 37 КПК України 1960 року кримінальна справа розглядається в тому суді, в районі якого вчинено злочин. Згідно обвинувального висновку всі епізоди злочинів було вчинено в Донецькій області. Вважає, що Приморський районний суд м. Одеси розглянув справу з порушенням правил підсудності. Також вказує на те, що справу щодо нього було розглянуто неналежним складом суду, оскільки суддя ОСОБА_13 у червні 2012 року вирішував питання щодо проведення обшуку за місцем його проживання. Стверджує,

що його дії неправильно кваліфіковано за ч. 5 ст. 191 КК України, оскільки суб`єктом цього злочину може бути лише службова особа, а він ніколи нею не був і у нього ніколи не перебувало у віданні майно потерпілої ОСОБА_9 . Зазначає про те, що апеляційним судом не надано належної оцінки доказам у справі, а саме показанням обвинуваченої ОСОБА_8 , яка фактично визнала себе винуватою в організації скоєння злочину та втягнення ОСОБА_6 у крадіжку грошей. У зв`язку з чим вважає, що кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 27 КК України є помилковою. Вказує на те, що апеляційний суд не взяв до уваги обставин, що пом`якшують покарання (визнання вини, щире каяття, часткове відшкодування ним шкоди, те, що у нього на утриманні перебуває двоє малолітніх дітей) та призначив йому суворе покарання. Вважає, що апеляційний суд не дав належної та обґрунтованої відповіді на всі доводи його апеляційної скарги.

Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 не надходило.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 , вказуючи про необґрунтованість касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 , просила залишити її без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без зміни.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінальної справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви суду

Відповідно до ст. 398 КПК України 1960 року в суді касаційної інстанції підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.

За змістом положень ч. 1 ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі та додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.

Під час оцінки касаційних доводів суд виходить із фактичних обставин вчинення злочину, встановлених судами попередніх інстанцій.

Верховний Суд, перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень, постановлених відносно ОСОБА_6 в межах поданої касаційної скарги, дійшов висновку про необґрунтованість доводів, наведених у касаційній скарзі.

Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованим.

Зокрема такими доказами є : показання засудженої ОСОБА_8 ; показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та інші детально наведені у вироку докази, яким суд дав належну оцінку.

Доводи засудженого про те, він не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, є безпідставними.

Відповідно до ст. 191 КК України злочином визнається привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 191 КК України, може бути вчинена у формі: привласнення чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні; розтрата такого майна зазначеною особою; заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що ОСОБА_6 не пред`являлося обвинувачення за кваліфікуючою ознакою заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Натомість ОСОБА_6 обвинувачувався в організації розтрати чужого майна, яке було ввірене ОСОБА_8 , як матеріально-відповідальній особі, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах. Справу було розглянуто в межах пред`явленого обвинувачення.

Твердження ОСОБА_6 про те, що він не був організатором розтрати майна ОСОБА_9 , перевірялися судами попередніх інстанцій та визнані такими, що спростовуються наведеними у вироку доказами.

За встановлених судом фактичних обставин, ОСОБА_6 , як організатор розтрати чужого майна, спланував злочин, організував його, схилив ОСОБА_8 до його вчинення, а після вчинив ряд дій, направлених на відчуження майна на свою користь, яке здобув злочинним шляхом, у тайні від ОСОБА_8 .

Дії ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України як організатора розтрати чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах кваліфіковано правильно.

Отже, вважати, що у цій кримінальній справі неправильно застосовано кримінальний закон, підстав не має.

З приводу доводів засудженого стосовно порушень місцевим судом правил територіальної підсудності, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно положень ст. 37 КПК України 1960 року кримінальна справа розглядається в тому суді, в районі діяльності якого вчинено злочин. Якщо місця вчинення злочину встановити не можна, то справа повинна бути розглянута судом, в районі якого закінчено дізнання чи досудове слідство в даній справі.

З пред`явленого ОСОБА_6 органом досудового слідства обвинувачення видно, що ОСОБА_6 організував розтрату чужого майна, яке було ввірене особі, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, перебуваючи в м. Одесі. У обвинувальному висновку не зазначено за якою саме адресою були передані гроші ОСОБА_10 за придбаний автомобіль у сумі 28 000 доларів США, тобто відбулася сама розтрата (відчуження, витрачання) майна СПД ОСОБА_9 .

При цьому досудове слідство за заявою потерпілої ОСОБА_9 проводилося прокуратурою Приморського району м. Одеси за місцем реєстрації СПД ОСОБА_9 . Після чого справу направлено до Приморського районного суду м. Одеси за місцем закінчення досудового слідства.

Тому, за встановлених судами обставин, обвинувальний висновок у кримінальній справі стосовно ОСОБА_6 був правильно направлений за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси, тобто за місцем закінчення досудового слідства. Отже, враховуючи вищевказане, доводи засудженого про те, що злочин було вчинено на території Донецької області, на думку колегії, є безпідставними.

Доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що суддя ОСОБА_13 не міг брати участь у розгляді кримінальної справи, оскільки в червні 2012 року вирішував питання щодо проведення обшуку за місцем його проживання, є безпідставними.

Відповідно до п. 2-1 ч. 1 ст. 54 КПК України 1960 року суддя або народний засідатель не може брати участі в розгляді кримінальної справи, якщо він під час досудового розслідування справи вирішував питання щодо проведення обшуку, виїмки, огляду, обрання, зміни чи скасування запобіжних заходів, продовження строків тримання під вартою, або розглядав скарги на затримання чи на постанови про відмову в порушенні кримінальної справи або закриття справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що суддя ОСОБА_13 під час досудового слідства не вирішував питання щодо проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , а також інших питань зазначених у п. 2-1 ч. 1 ст. 54 КПК України 1960 року.

Крім того, слід зазначити про те, що кримінальна справа щодо ОСОБА_6 прокурором Приморського району м. Одеси з обвинувальним висновком була направлена для розгляду по суті в Приморський районний суд м. Одеси 05 серпня 2010 року і передана судді ОСОБА_13 , який прийняв її до свого провадження, призначив попередній розгляд справи на 04 жовтня 2010 року, а в послідуючому призначив розгляд справи по суті на 20 жовтня 2010 року.

Отже, у червні 2012 року досудове слідство по кримінальній справі щодо ОСОБА_6 було закінчено, справа в цей час розглядалося в Приморському районному суді м. Одеси суддею ОСОБА_13 по суті, тому вказаний суддя не міг вирішувати питання щодо проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , як про це вказує засуджений у касаційній скарзі.

Що стосується призначеного ОСОБА_6 покарання, то колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України метою покарання є виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Статтею 65 КК України визначено, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкціях частин статей Особливої частини КК, які передбачають відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини КК, із врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання ОСОБА_6 призначено з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, даних про особу засудженого, який раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, фактичних обставин справи, тяжкості заподіяних злочином наслідків, способу вчинення злочину, відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. З урахуванням установлених обставин місцевий суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 має бути призначено покарання у межах санкції ч. 5 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі.

Доводи, наведені у касаційній скарзі засудженого, аналогічні за змістом доводам апеляції його захисника, які було ретельно перевірено апеляційним судом і в ухвалі наведено докладні та мотивовані підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою. Рішення апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року та є обґрунтованим і вмотивованим.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону в судах першої та апеляційної інстанцій, які могли б вплинути на правильність постановлених судових рішень, не виявлено.

Керуючись статтями 394, 396, 400-2 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Суд

постановив:

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 січня 2013 рокущодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3