справа № 336/6028/23
провадження № 1-кп/336/868/2023
ВИРОК

Іменем України

08 вересня 2023 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді - ОСОБА_1 , при секретарях судового засідання - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю прокурора - ОСОБА_4 , обвинуваченого - ОСОБА_5 , адвоката - ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000033 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Артема, Приморського краю російської федерації, громадянина України, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, кулеметника механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27 квітня 2022 року за №14 солдата ОСОБА_5 призначено на посаду солдата резерву ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу військової частини та поставлено на всі види забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05 вересня 2022 року за №62-РС солдата ОСОБА_5 призначено на посаду кулеметника механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу військової частини та поставлено на всі види забезпечення.

Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому неодноразово продовжено, який діє дотепер.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби солдат ОСОБА_5 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України (надалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Проте, солдат ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

28 січня 2023 року солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , обіймаючи посаду стрільця-помічника гранатометника ІНФОРМАЦІЯ_3, діючи умисно, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення статутних вимог, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, самовільно залишив місце служби, а саме місце тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 .

07 березня 2023 року солдат ОСОБА_5 самостійно повернувся до місця служби, а саме тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, солдат ОСОБА_5 в проміжок часу з 28 січня 2023 року по 07 березня 2023 року, обов`язки військової служби не виконував, до місця служби безпідставно не прибував, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, та не вживав жодних заходів для з`явлення до місця служби, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління, за наявності реальної можливості для цього.

Дії ОСОБА_5 , кваліфіковано за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав повністю та підтвердив, що дійсно 28 січня 2023 за обставин, зазначених в обвинувальному акті самовільно залишив місце несення військової служби підрозділу військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалася на території АДРЕСА_2 , переживши сильний стрес під час обстрілу. У вчиненому щиро розкаявся, прохав суд суворо не карати.

Слід зазначити, що показання обвинуваченого ОСОБА_5 відповідають фактичним обставинам справи і ним не оспорюються.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які правильно розуміють обвинувачений, інші учасники судового провадження, і які ніким не оспорюються.

Тому, суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують його особу. При цьому суд роз`яснив обвинуваченому та іншим учасникам судового провадження, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати визнані ними фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

За таких обставин суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 доведена повністю, а його правильно кваліфіковано за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 у відповідності зі ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, ступінь суспільної небезпечності скоєного, мотиви злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , згідно ст. 66 КК України є визнання вини, щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

У відповідності до ст. 8 ч. 1 Конституції України в України діє принцип верховенства права. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Згідно ст.46 Конвенції та ст.2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов`язковими для виконання Україною.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, наявність пом`якшуючих обставин, відсутність обтяжуючих обставин, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, безпосередньо брав участь у бойових діях, активно сприяв розкриттю злочину, за місцем служби характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Вирішуючи питання щодо можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 положень ч.1 ст.75 КК України, суд враховує, що у зв`язку із набранням 27.01.2023 року чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року № 2839-IX, посилено кримінальну відповідальність за вчинення військових кримінальних правопорушень, та обмежено застосування ст. 75 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Враховуючи нейтральне ставлення ОСОБА_5 до вчиненого, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливі лише в умовах ізоляції його від суспільства, а тому обирає йому покарання в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України.

Суд вважає, що саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, цілком відповідати тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.

Процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні. Речові докази в кримінальному провадженні відсутні.

В порядку ч. 5 ст. 72 КК України суд зараховує попереднє ув`язнення ОСОБА_5 , зараховує у строк покарання час перебування ОСОБА_5 під вартою за ухвалами про обрання та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, почати відлік перебігу строку покарання з моменту його затримання 03.06.2023 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 75, 76 КК України, ст.ст. 373, 374, 394 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та за цим Законом призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Зарахувати у строк покарання час перебування ОСОБА_5 під вартою за ухвалами про обрання та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, почати відлік перебігу строку покарання з моменту його затримання 03.06.2023 року.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити учасникам судового провадження.

Суддя: ОСОБА_1