В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/1470/23

Провадження № 1-кп/348/297/23

27 червня 2023 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянувши обвинувальний акт без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження в приміщенні суду в м.Надвірна, по кримінальному провадженні №0000131 від 12.06.2023 року про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з базовою загальною середньо освітою, військовослужбовця ЗСУ, призваного за мобілізацією - командира 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , одруженого, на утриманні має одну неповнолітню дитину, не судимого, українця, громадянина України,

у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування встановлені фактичні обставини кримінального проступку, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_3 вчинив умисні дії, які виразились у пособництві в підробленні посвідчення водія, з метою власного використання. Крім того, ОСОБА_3 вчинив умисні дії, які виразились у використанні завідомо підробленого документа, тобто вчинив кримінальні проступки, передбачені ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, при наступних обставинах:

Зокрема встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2023 року №6, молодшого сержанта ОСОБА_3 призначеного на посаду командира 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти.

Проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.ст.11, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків.

Проте, ОСОБА_3 у порушення вимог вказаних нормативних актів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою уникнення необхідності дотримання порядку отримання посвідчення, яке надає спеціальне право керувати транспортними засобами, та уникнення відповідальності за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, став на шлях кримінально-протиправної діяльності й вчинив кримінальне правопорушення, пов`язане з пособництвом у підробленні документа та використанням завідомо підробленого документа за наступних обставин.

Відповідно до вимог п.16 Постанови Кабінету Міністрів України №340 від 08.05.1993 року «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчення водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», посвідчення водія на право керування транспортним засобом однієї з категорій видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, встановленому МОЗ, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та склала теоретичний і практичний іспити в сервісному центрі МВС.

Реалізуючи свій кримінально-протиправний умисел на неправомірне отримання посвідчення, яке надає спеціальне право на керування транспортними засобами, ОСОБА_3 , в березні 2023 році перебуваючи в зоні проведення бойових дій в населеному пункті Райське Краматорського району Донецької області, більш точний час та місце досудовим розслідуванням не встановлено, з метою отримання підробленого посвідчення водія та подальшого його використання, вступив у кримінально-протиправну змову з невстановленою досудовим розслідуванням особою, щодо виготовлення нею за грошову винагороду в сумі 11000 грн. підробленого посвідчення водія на своє ім`я для керування транспортними засобами відповідно до категорії - «В».

З цією метою, обвинувачений ОСОБА_3 виступивши пособником неправомірних дій вищевказаної невстановленої досудовим розслідуванням особи, усвідомлюючи та достовірно знаючи, що його дані, фотокартка, паспорт громадянина будуть використані для виготовлення підробленого офіційного документа - посвідчення на право керування транспортними особами, надав особисто вказаній особі свої персональні дані, зокрема, інформацію про серію, номер, дату видачі та орган яким видано його паспорт громадянина України, зразок його підпису, тобто надав засоби та сприяв підробленню офіційного документа.

Надалі, вищевказана невстановлена досудовим розслідуванням особа, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, місці та часі, на виконання попередніх кримінально-протиправних домовленостей із ОСОБА_3 , виготовила посвідчення водія на ім`я останнього із серійним номером НОМЕР_2 від 29.03.2023 року, яке не відповідає аналогічним документам даного типу, що знаходяться в офіційному обігу на території України, після чого у травні місяці 2023 року при зустрічі в м.Чернівці, дане посвідчення було передано ОСОБА_3 .

Після отримання вищевказаного посвідчення водія обвинувачений до 11.06.2023 року, усвідомлюючи, що він порушує вимоги вказаного вище Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, керував транспортними засобами на підставі завідомо підробленого документа - посвідчення водія серії НОМЕР_2 , яке було незаконно виготовлене на його ім`я.

В подальшому, 11.06.2023 року близько 21 год. 14 хв. ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки - «Volkswagen», модель - «Golf», державний номерний знак НОМЕР_3 , та будучи зупиненим інспектором СРПП Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області капітаном поліції ОСОБА_4 та поліцейським СРПП Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області старшим сержантом поліції ОСОБА_5 у зв`язку з порушенням правил дорожнього руху в с.Заріччя по вул.Незалежності, Надвірнянського району Івано-Франківської області, діючи умисно, з метою уникнення відповідальності за керування транспортним засобом без відповідних документів на право керування таким транспортним засобом, достеменно знаючи про те, що придбане ним вищевказане посвідчення водія є підробленим, на законну вимогу старшого сержанта поліції ОСОБА_5 пред`явив йому бланк посвідчення водія серії НОМЕР_2 , виданого 29.03.2023 року на ім`я ОСОБА_3 . Територіальним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ №0741, яке не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України.

Відповідно до ч.2 ст.381 КПК України, суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта.

До обвинувального акту при його направленні до суду додано заяву обвинуваченого ОСОБА_3 , написану в присутності захисника, адвоката ОСОБА_6 про визнання винуватості, згоду із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоду на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

У відповідності до ч.1 ст.382 КПК України, суд у п`ятиденний строк з дня отримання обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку, а в разі затримання особи у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 298-2 цього Кодексу, невідкладно вивчає його та додані до нього матеріали і ухвалює вирок.

При цьому, ч.2 ст.382 КПК України регламентовано, що у вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Як зазначено вище, із заяви обвинуваченого ОСОБА_3 випливає, що він не заперечує фактичних обставин і визнає винуватість у вчиненні інкримінованих йому діянь. Крім того, стороною обвинувачення до обвинувального акта подано і матеріали кримінального провадження, у якому на підтвердження винуватості ОСОБА_3 наявні й інші докази, а саме:

- витяг з ЄРДР за №0000131 від 12.06.2023 року;

- рапорт помічника чергового Надвірнянського РВП на ім`я начальника Надвірнянського РВП від 11.06.2023 року;

- протокол огляду місця події від 11.06.2023 року та фототаблиця до нього, яким являється вул.Незалежності в с.Заріччя, Надвірнянського району Івано-Франківської області;

- протокол огляду документів від 12.06.2023 року, а саме підробленого посвідчення водія на ім`я ОСОБА_3 , із серійним номером НОМЕР_2 від 29.03.2023 року;

- постанова про визнання речовим доказом від 12.06.2023 року;

- копія ухвали слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_7 від 14.06.2023 року про арешт тимчасово вилученого майна, а саме вищенаведеного посвідчення водія;

- постанова про призначення судової технічної експертизи документів від 12.06.2023 року;

- висновок експерта №СЕ-19/109-23/6765-ДД від 14.06.2023 року;

- протокол допиту свідка ОСОБА_5 від 13.06.2023 року;

- протокол допиту свідка ОСОБА_8 від 13.06.2023 року;

- витяг з ЄРДР за №0000141 від 19.06.2023 року;

- рапорт дізнавача СД Надвірнянського РВП на ім`я начальника Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області;

- постанова про об`єднання матеріалів досудових розслідувань від 20.06.2023 року;

- повідомлення ОСОБА_3 про підозру у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України;

- протокол допиту ОСОБА_3 як підозрюваного від 21.06.2023 року.

Суд вважає за доцільне зауважити, що відповідно до ч.1 ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Зі змісту ч.2 ст.84 КПК України випливає, що процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Крім того, ч.1 ст.85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Щодо правомірності проведення органом досудового розслідування процесуальних дій та встановлення фактичних обставин кримінального проступку, суд вважає за доцільне зауважити, що надана до обвинувального акту заява ОСОБА_3 , підписана у присутності його захисника, свідчить, що обвинувачений зазначені обставини (правомірність проведення процесуальних дій) не оспорює.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що правові підстави для визнання проведених у кримінальному провадженні процесуальних дій такими, що проведені з грубим порушенням вимог кримінально-процесуального закону відсутні.

Таким чином, аналізуючи надані матеріали, суд прийшов до висновку, що дії ОСОБА_3 , які виразились у пособництві в підробленні посвідчення водія, з метою власного використання, а також у використанні завідомо підробленого документа, охоплюються складами кримінальних проступків, передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК України, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме не зазначені критерії призначення кримінального покарання звернуто увагу Верховним Судом у постанові від 10.07.2018 року (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 року (справа № 760/115405/16-к) ВС України зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС України у постанові від 09.10.2018 року (справа №756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК України) вчинене у конкретному випадку кримінально-протиправне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 ч.1 ст.65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальні правопорушення, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого кримінального правопорушення. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого кримінального правопорушення, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 року (справа №166/1065/18) ВС України зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння кримінального правопорушення, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС України від 27.11.2019 року (справа №629/847/15-к).

Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС України у постанові від 17.04.2018 року (справа №298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Надані суду матеріали свідчать, що ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення, проте у вчиненому розкаявся і активно сприяв їх розкриттю, на обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.

Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , є повне визнання вини у вчиненому, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Обтяжуючих покарання ОСОБА_3 обставин органом досудового розслідування не встановлено.

Таким чином, аналізуючи встановлені судом відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують його покарання, поведінку обвинуваченого до і після вчинення кримінальних правопорушень, приписи статей 50, 65 КК України, роз`яснення ВС України, викладені у постанові від 17.04.2018 року, суд приходить до переконання, що йому слід призначити покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, в межах, встановлених в санкціях інкримінованих йому відповідних частин статті КК України, а саме у виді штрафу.

У відповідності до ч.1 ст.70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Таким чином, суд вважає, що на підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_3 слід визначити у виді штрафу.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами ч.2 ст.50 КК України є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Підстав для застосування ст.ст.69, 75 КК України при призначенні ОСОБА_3 покарання, суд не вбачає.

На переконання суду, обраний обвинуваченому такий вид та розмір покарання, відповідатиме не тільки тяжкості вчинених ОСОБА_3 кримінальних правопорушень та обставинам провадження, але й особі самого обвинуваченого, є обгрунтованим та буде відповідати меті покарання.

Щодо запобіжного заходу, суд констатує наступне:

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, запобіжний захід щодо обвинуваченого на стадії досудового розслідування не обирався. Таким чином, запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_3 на момент розгляду даного провадження відсутній.

Беручи до уваги обставини вчинення кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, а також те, що суд прийшов до висновку про призначення ОСОБА_3 покарання не пов`язаного із арештом чи обмеженням волі, а саме у виді штрафу, суд вважає за можливе не обирати запобіжний захід обвинуваченому до вступу вироку в законну силу.

Відшкодування судових витрат належить вирішити з додержанням вимог ст.124 КПК України.

У відповідності до ч.4 ст.174 КПК України, вирішенню підлягає питання щодо скасування арешту, накладеного на тимчасово вилучене майно.

Питання речових доказів слід вирішити, керуючись правилами, викладеними в ст.100 КПК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні №0000131 від 12.06.2023 року - не заявлявся.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.100, 107, 124, 174, 370, 371, 373, 374, 381, 382, 392, 394, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України та призначити йому покарання:

- за ч.5 ст.27, ч.1 ст.358 КК України штраф у розмірі 400 (чотириста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 (шість тисяч вісімсот) грн. 00 коп.;

- за ч.4 ст.358 КК України штраф у розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. 00 коп.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_3 визначити штраф у розмірі 400 (чотириста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 (шість тисяч вісімсот) грн. 00 коп.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , в користь держави 2868 грн. 00 коп. за проведення у даному кримінальному провадженні судової технічної експертизи документів, висновок експерта №СЕ-19/109-23/6765-ДД від 14.06.2023 року.

Арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_7 від 14.06.2023 року із забороною користування, розпоряджання та відчуження на: посвідчення водія серії НОМЕР_2 29.03.2023 року, видане на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вилучене в ході огляду місця події від 11.06.2023 року скасувати.

Речовий доказ: посвідчення водія серії НОМЕР_2 29.03.2023 року, видане на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вилучене в ході огляду місця події від 11.06.2023 року, яке згідно ухвали слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_7 від 14.06.2023 року зберігається при матеріалах кримінального провадження №0000131 від 12.06.2023 року, в Надвірнянському районному суді Івано-Франківської області (справа №348/1470/23, номер провадження 1-кп/348/297/23), після набрання даним вироком законної сили знищити.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_3 в той самий строк з часу отримання копії вироку.

У відповідності до ч.1 ст.394 КПК України, вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1