Справа № 132/281/21
Провадження №1-кп/132/93/23
Вирок

Іменем України

26 червня 2023 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000349 від 18 серпня 2020 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Дорожнє Вінницького району Вінницької області, українки, громадянки України, із середньо-спеціальною освітою, перебуваючої в цивільному шлюбі, маючої на утриманні п`ятьох неповнолітніх дітей, офіційно непрацевлаштованої, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

яка обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 та її представника адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченої ОСОБА_11 та її захисника адвоката ОСОБА_12 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачена ОСОБА_13 11.08.2020 року о 23год.00хв. перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та будучи у неприязних відносинах із ОСОБА_14 , маючи умисел на знищення чужого майна шляхом підпалу, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді спричинення матеріальної шкоди та бажаючи їх настання, підійшла до частково неогородженої території домоволодіння ОСОБА_14 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , куди зайшла, та за допомогою заздалегідь підготовлених сірників, скоїла підпал одного тюка соломи ячменю, внаслідок чого було знищено вогнем 427 тюків соломи ячменю. Згідно висновку судової пожежно-технічної експертизи № 79 від 16.12.2020 року, причиною виникнення пожежі, яка сталася в ніч з 11.08.2020 року на 12.08.2020 року було занесення стороннього джерела запалювання на горючі матеріали (солома). Осередок виникнення пожежі знаходився на території домоволодіння в місці розташування тюків з соломою. Найбільш ймовірним джерелом запалювання могла бути дія відкритого джерела запалювання у вигляді полум`я сірника, запальнички або іншого подібного за потужністю джерела запалювання. Пожежа розповсюджувалася по горючим матеріалам (солома, тощо). Відповідно до висновку товарознавчої експертизи № 687 від 17.09.2020 року, вартість одного тюка соломи ячменю становила 17грн.33коп. Таким чином, своїми умисними злочинними діями ОСОБА_13 завдала ОСОБА_14 майнової шкоди на загальну суму 7399грн.91коп.

Обвинувачена ОСОБА_13 , в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні не визнала, зазначивши, що до підпалу тюків соломи ячменю, належного ОСОБА_14 , які знаходились на території домоволодіння останньої, вона не має жодного відношення, підпал не вчиняла, покази потерпілої та свідків вважає неправдивими, оскільки з ними вона перебуває у неприязних відносинах, а тому заявлений цивільний позов не визнає, та просить суд її виправдати.

Суд критично оцінює покази обвинуваченої ОСОБА_13 , яка заперечує свою причетність до вчинення даного злочину, оскільки вони не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та спростовуються сукупністю наявних у справі доказів. При цьому, не визнання винуватості обвинуваченою ОСОБА_13 , суд розцінює, як спосіб захисту, та намагання уникнення кримінальної відповідальності за скоєне.

Винуватість ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, підтверджується наступними доказами:

Потерпіла ОСОБА_14 в судовому засіданні зазначила, що вона на території належного їй домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зберігала тюки соломи ячменю. Так, 11.08.2020 року близько 23год.00хв. їй зателефонувала сусідка ОСОБА_15 , яка повідомила про горіння цих тюків соломи. Викликавши пожежну службу та поліцію, повідомила їм, що у підпалі підозрює ОСОБА_13 , з якою вона тривалий час перебуває у неприязних відносинах, та яка неодноразово погрожувала їй підпалити вказану солому. ОСОБА_13 цей факт визнала, заявивши на вулиці, прилюдно, що краще б підпалила її житловий будинок, а не солому. При цьому, ОСОБА_13 перебувала у стані алкогольного сп`яніння, ознаки якого були наявні візуально. Вподальшому від сусідки ОСОБА_15 їй стало відомо, що остання була свідком того, що ОСОБА_13 перед загорянням соломи, безпосередньо направлялась в місце її розташування.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні повідомила, що проживає по сусідству із ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на АДРЕСА_1 , які тривалий час перебувають в неприязних відносинах між собою. Територія домоволодіння ОСОБА_14 , на якій зберігались тюки з соломою, розташована навпроти її подвір`я, приблизно на відстані чотирьох метрів, яка повністю проглядається. Так, 11.08.2020 року у пізній вечірній час, перед тим як зайти до свого будинку, побачила ОСОБА_13 , яка рухаючись по вулиці, направлялась в сторону домоволодіння ОСОБА_14 , а саме до місця розташування тюків із соломою. Зайшовши до свого будинку, через пару хвилин, вона почула тріскіт, вийшовши на вулицю, побачила, що горить солома та біжить ОСОБА_13 . Побачивши це, вона зателефонувала до ОСОБА_14 , якій повідомила про пожежу. Після приїзду пожежної служби та поліції, між ОСОБА_14 та ОСОБА_13 на вулиці відбувся словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_13 прилюдно заявила, що краще б підпалила житловий будинок ОСОБА_14 , а не солому. Візуально, з розмови та поведінки ОСОБА_13 , вона помітила та зрозуміла, що остання перебувала в стані алкогольного сп`яніння. Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні повідомив, що обіймаючи посаду ДОП відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області, обслуговував село Нападівка Хмільницького (бувшого Калинівського) району Вінницької області, в якому в ніч з 11.08.2020 року на 12.08.2020 року, сталася пожежа на території домоволодіння, належного ОСОБА_14 , внаслідок чого було знищено 427 тюків соломи ячменю. ОСОБА_14 йому повідомила, що підпалити солому могла лише ОСОБА_13 , яка неодноразово погрожувала їй зробити це. Під час розмови з ОСОБА_13 , вона йому повідомила, що 11.08.2020 року у вечірній час, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вирішила спалити тюки соломи ячменю, належні ОСОБА_14 , через наявність неприязних відносин з останньою, та бажання нашкодити їй цим. З цією метою, вона взявши вдома сірники, направилась до тюків соломи, які підпалила, після чого, втекла додому. Також, під час спілкування зі свідком ОСОБА_15 , йому стало відомо, що остання бачила ОСОБА_13 , яка перед загорянням соломи, безпосередньо направлялась в місце її розташування.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні повідомив, що був запрошений працівниками поліції в якості понятого, для участі в слідчому експерименті за участі підозрюваної ОСОБА_13 , яка під час його проведення розказала присутнім про обставини вчиненого нею підпалу тюків соломи, що знаходились на території домоволодіння ОСОБА_14 , та показала, яким чином цей підпал вчинила. По завершенні слідчого експерименту, був складений протокол, в якому викладені відомості, які він підтверджує.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні повідомив, що будучи старшим слідчим СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області, здійснював відповідне досудове розслідування кримінального провадження за фактом підпалу тюків соломи ячменю, належних ОСОБА_14 , яка при зверненні до органу поліції вказала на ОСОБА_13 , як на особу, яка могла вчинила цей підпал. В ході проведення досудового розслідування, ОСОБА_13 спочатку в своїх письмових пояснень, а вподальшому під час допиту в якості підозрюваної особи та проведення слідчого експерименту за її участі, послідовно зазначала, що тривалий час перебувала у неприязних відносинах з ОСОБА_14 , через що вирішила їй нашкодити, шляхом підпалу її тюків соломи. Так, 11.08.2020 року у вечірню пору доби, вона перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, взяла з дому сірники, підійшла до тюків соломи, належних ОСОБА_14 , підпалила один тюк соломи, після чого втекла.

При викладені показів потерпілої та свідків суд враховує, що положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання потерпілої особи та свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2022 року у справі № 754/10882/17 (провадження № 51-1223км22).

З урахуванням цього, покази потерпілої особи та свідків відображені без зайвої деталізації, а саме містять сутнісну (змістовну) їх складову.

Крім показань потерпілої та свідків, які були допитані в судовому засіданні під час розгляду даного кримінального провадження, вина обвинуваченої ОСОБА_13 також підтверджується наступними доказами:

- звітом про причину виникнення пожежі та актом про пожежу, складеними 11.08.2020 року фахівцем сектору забезпечення заходів з попередження НС у Калинівському районі ГУ ДСНС України у Вінницькій області лейтенантом служби цивільного захисту ОСОБА_19 , згідно яких ймовірною причиною пожежі, яка виникла на території домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_14 , внаслідок якої було знищено 427 тюки соломи ячменю, є підпал (занесення стороннього джерела запалювання з ознаками спеціальної підготовки);

- протоколом огляду, складеним 18.08.2020 року слідчим СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_18 , з ілюстрованими фототаблицями, які є невід`ємними додатками до протоколу, згідно яких була оглянута територія домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_14 , на якій виявлено та зафіксовано місце з ознаками горіння та рештками обпаленої соломи;

- висновком експерта від 17.09.2020 року № 687, згідно якого ринкова вартість одного тюка ячменю вагою 25кг. могла становити 17грн.33коп.;

- висновком експерта від 16.12.2020 року № 79, згідно якого причиною виникнення пожежі, яка сталася в ніч з 11.08.2020 року на 12.08.2020 року було занесення стороннього джерела запалювання на горючі матеріали (солома). Осередок виникнення пожежі знаходився на території домоволодіння в місці розташування тюків з соломою. Найбільш ймовірним джерелом запалювання могла бути дія відкритого джерела запалювання у вигляді полум`я сірника, запальнички, або іншого подібного за потужністю джерела запалювання. Пожежа розповсюджувалась по горючим матеріалам (солома тощо);

- протоколом проведення слідчого експерименту, складеним 24.12.2020 року слідчим СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_18 , з ілюстрованими фототаблицями, які є невід`ємними додатками до протоколу, згідно яких ОСОБА_13 повідомила, що у неї з ОСОБА_14 існують тривалі неприязні відносини, через які, вона 11.08.2020 року перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, взяла вдома сірники, та підійшла з ними до домоволодіння ОСОБА_14 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , де за їх допомогою підпалила один тюк соломи ячменю, після загоряння якого, втекла додому.

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Положеннями статті 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні даного кримінального правопорушення (злочину).

Так, вина обвинуваченої підтверджується показами потерпілої та свідків; дослідженими судом протоколом огляду місця події з ілюстрованими фототаблицями, які є невід`ємними додатками до нього; протоколом слідчого експерименту за участі підозрюваної; висновками судових експертиз, та іншими доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження, які узгоджуються між собою та відображають реальний перебіг дослідженої судом події.

Покази обвинуваченої ОСОБА_13 про її непричетність до вчинення данного кримінального правопорушення (злочину), суперечать встановленим обставинам та вищевказаним доказам.

Розглянувши доводи обвинуваченої ОСОБА_13 та її захисника адвоката ОСОБА_20 щодо недопустимості показів свідка ОСОБА_15 , та відсутності будь-яких доказів на підтвердження вини ОСОБА_13 , суд вважає наголосити на наступному:

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).

Згідно з положеннями частини 1 статті 94 КПК України, суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (стаття 86 КПК України).

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК України).

Визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Щодо існування підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду).

В рамках цього кримінального провадження № 0000349 від 18.08.2020 року, судом безпосередньо було досліджено надані стороною обвинувачення докази, зокрема покази свідка ОСОБА_15 , яка була безпосереднім очевидцем кримінального правопорушення.

Ці покази є процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 КПК України.

Даних передбачених частиною другою статті 96 КПК України, обвинуваченою ОСОБА_13 та її захисником адвокатом ОСОБА_20 для доведення недостовірності показань ОСОБА_15 , як-то показання, документи, які підтверджують її репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останньої, надано не було.

Свідок ОСОБА_15 , перед її допитом в суді, була поінформована про її права та обов`язки, попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, склала присягу свідка, згідно якої зобов`язалася говорити суду правду і лише правду, з огляд на що, при відсутності обставин, передбачених статтею 87 КПК України, та даних, визначених частиною 2 статті 96 цього Кодексу, на переконання суду, відсутні правові підстави для визнання її показів неналежними та недопустимими щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, які вона повідомила у суді так, як сприймала і розуміла їх.

Також, суд ураховує той факт, що відповідно до статті 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту свідком, щодо відомих йому обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Свідок, експерт зобов`язані давати показання суду в установленому цим Кодексом порядку.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Висновок або думка особи, яка дає показання, можуть визнаватися судом доказом, лише якщо такий висновок або думка корисні для ясного розуміння показань (їх частини) і ґрунтуються на спеціальних знаннях в розумінні статті 101 цього Кодексу.

Свідок ОСОБА_15 даючи покази у судовому засіданні, повідомила суду виключно ті факти та обставини, очевидцями яких вона була безпосередньо. Тому, через призму кримінального процесуального закону, її показання не є показаннями з чужих слів.

Тому у суду відсутні підстави визнавати такі свідчення недопустимими доказами.

За приписами статті 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Метою слідчого експерименту відповідно до частини 1 статті 240 КПК України, є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваного у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до частини 1 статті 240 КПК України, є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від підозрюваного, обвинуваченого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання.

На відміну від слідчого експерименту допит підозрюваного у розумінні статті 224 КПК України - це слідча дія, що провадиться шляхом опитування особи, яка має статус підозрюваного, з метою одержання даних щодо обставин, які стали підставою для її затримання або застосування запобіжного заходу, а також для отримання іншої інформації, яка має доказове чи інше значення для кримінального провадження.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 14.09.2020 року у справі № 740/3597/17 (провадження № 51-6070кмо19) зробила висновок, що приписи частини 4 статті 95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі статтею 95 КПК України. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів протоколом слідчого експерименту. Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту. Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому. Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст частини 4 статті 95 КПК України.

Таким чином, Верховний Суд визнав частину 4 статті 95 КПК України незастосовною до показань, наданих під час слідчого експерименту, однак зазначив, що вони можуть бути визнані допустимими доказами, якщо при проведенні цієї слідчої дії була додержана належна процедура. На обґрунтування цього сторона обвинувачення має надати докази того, що: до особи, яка приймала участь у слідчій дії, не застосовувався протиправний тиск; слідча дія проведена за власною волею такої особи та її вільним волевиявленням; вона усвідомлювала право мовчати і не свідчити проти себе; її права на захист і правову допомогу були забезпечені; у слідчій дії приймали участь поняті або здійснювався її безперервний відеозапис; права та процесуальні наслідки участі особи в проведенні слідчого експерименту були детально і ґрунтовно роз`яснені (постанова Верховного Суду від 01.11.2022 року у справі № 344/2995/15-к (номер провадження № 51-8361км18).

Суд, дослідивши протокол слідчого експерименту та додаток до нього у виді фототаблиць, встановив, що до початку даної слідчої дії підозрюваній ОСОБА_13 були роз`ясненні її права, про що свідчить її особистий підпис у протоколі, а відтак вона була обізнана з правом мовчати і не свідчити проти себе, а також відповідними правами під час участі у цій слідчій дії та наслідками участі у ній, включаючи вірогідне використання її показань під час слідчого експерименту у якості доказу.

При проведення слідчого експерименту за участю підозрюваної ОСОБА_13 застосовувались технічні засоби фіксації, зокрема фотографування, знімки якого відображені в ілюстрованих таблицях до протоколу, згідно яких підозрювана ОСОБА_13 вказає про спосіб та обставини підпалу тюків соломи ячменю, що знаходились на частково неогородженій території домоволодіння ОСОБА_14 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, слідчий експеримент містить як показання ОСОБА_13 , так і елементи, які відповідають критерія відтворення обставин події. Суд визнає, що не завжди легко провести чітку межу між показаннями і іншими складовими слідчого експерименту, щоб визначити, чи не є слідчий експеримент лише повторним допитом особи. Якщо результати цієї слідчої дії є єдиним або вирішальним доказом у справі, це вимагає ретельного аналізу, в якій частині результати цієї слідчої дії слід вважати показаннями на відміну від експерименту, щоб використання цього доказу не порушило справедливості судового розгляду в цілому.

Зміна в судовому засіданні показань не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент та показання є окремими процесуальними джерелами доказів (постанова Верховного Суду від 27.02.2023 року у справі №200/9992/16-к (провадження № 51-1866км22).

Однак суд вважає, що у даному кримінальному провадженні результати слідчого експерименту із підозрюваною ОСОБА_13 не є вирішальними для висновку про винуватість обвинуваченої.

Зокрема, стороною обвинувачення надані незалежні від показань підозрюваної ОСОБА_13 докази того, що остання 11.08.2020 року умисно знищила майно ОСОБА_14 шляхом підпалу, які детально приведені та описані у вироці.

Так, у своїх висновках, які приведені у цьому вироці, суд зокрема спирається на покази свідка ОСОБА_15 , яка була безпосереднім очевидцем того, як ОСОБА_13 направилась до місця розташування тюків із соломою, після чого одразу ж виникла пожежа, після початку якої, ОСОБА_13 втекла додому, а після приїзду пожежної служби та поліції, ОСОБА_13 на вулиці прилюдно заявила, що краще б підпалила житловий будинок ОСОБА_14 , а не солому.

Таким чином, суд вважає, що позасудові показання підозрюваної ОСОБА_13 , дані під час проведення за її участі слідчого експерименту, не мають суттєвого значення для встановлення факту та обставин вчинення даного кримінального правопорушення.

Як зазначено вище, зміна в судовому засіданні показань не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент та показання є окремими процесуальними джерелами доказів.

Щодо пояснень ОСОБА_13 , викладених нею у письмовому поясненні від 18.08.2020 року, та даних під час допиту в якості підозрюваної, які зафіксовані в протоколі допиту від 24.12.2020 року, згідно яких вона підтверджувала факт перебування в стані алкогольного сп`яніння та вчинення нею підпалу тюків соломи ячменю ОСОБА_14 за допомогою взятих вдома сірників, на які під час судового розгляду посилалась сторона обвинувачення, суд зазначає, що КПК України допускає використання позасудових показань для з`ясування достовірності свідчень, наданих в судовому засіданні. Хоча частина 4 статті 96 КПК стосується з`ясування достовірності показань свідка, такий же підхід має застосовуватися і до показань обвинуваченої особи, якщо її позасудові показання використовуються не на доведення винуватості, а для з`ясування інших обставин, зокрема, достовірності судових показань (постанова Верховного Суду від 01.11.2022 року у справі № 344/2995/15-к (провадження № 51-8361км18).

Доводи обвинуваченої ОСОБА_13 про те, що під час надання пояснень та показів, а також проведення слідчого експерименту, слідчим було порушено її право на захист, а показання вона надавала під психологічним тиском з боку працівників поліції, суд находить необґрунтованими.

Так, в матеріалах кримінального провадження, наявний протокол роз`яснення права на захист від 24.12.2020 року, згідно якого ОСОБА_13 власноручно засвідчила своїм підписом, що їй роз`яснено право на отримання кваліфікованої правової допомоги, яке вона може реалізувати обравши собі захисника або шляхом призначення захисника безоплатно за рахунок держави. Проте, ОСОБА_13 заявила, що захисника мати не бажає, що не пов`язано із її матеріальним становищем, а є власним її волевиявленням.

З огляду на викладене, доводи обвинуваченої ОСОБА_13 про порушення права на захист є безпідставними.

Відносно доводів обвинуваченої ОСОБА_13 про те, що показання під час допиту в якості підозрюваної та проведення слідчого експерименту вона надавала під психологічним тиском з боку працівників поліції, то суд зазначає, що відповідно до пункту 2 частини 2 статті 87 КПК України, докази, отримані внаслідок застосування катувань, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження, є недопустимими.

Згідно статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, для того, аби в компетентних органів виник обов`язок провести розслідування, заява про погане поводження має бути «небезпідставною».

За відсутності будь-якої інформації, яка піддається перевірці, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і, таким чином, не створює обов`язку щодо її розслідування (постанови Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 317/2389/17 (провадження № 51-4935км19); від 26 травня 2020 року у справі № 234/9575/19 (провадження №51-5690км19); від 19 листопада 2020 року у справі № 640/9837/18 (провадження № 51-1539км20); від 29 жовтня 2019 року у справі № 515/2020/16-к (провадження № 51-2904км18) та інші).

У цій справі обвинувачена ОСОБА_13 , крім загальних тверджень про здійснення тиску зокрема під час слідчого експерименту, не повідомила будь-яких фактичних обставин поганого поводження з нею. Таким чином, ці посилання не містять достатньої інформації, яку можна було би перевірити. За таких обставин суд не може вважати, що обвинувачена достатньою мірою обґрунтувала свої твердження про погане поводження, щоб вважати їх «небезпідставними».

Як уже вказував суд, будь-яких зауважень чи скарг про те, що під час проведення слідчих дій, або до початку їх проведення, про здійснення психологічного тиску на обвинувачену ОСОБА_13 з боку працівників органу поліції, матеріали кримінального провадження не містять.

Отже, доводи обвинуваченої ОСОБА_13 про здійснення психологічного тиску не доведені жодними належними та допустимими доказами, та спростовані показами ОСОБА_16 та ОСОБА_18 , які в суді під час допиту в якості свідків зазначили, що діяли виключно у межах своїх повноважень та у спосіб, що визначений КПК України.

З пояснень самої обвинуваченої ОСОБА_13 встановлено, що вона із відповідними заявами та скаргами з приводу неправомірних дій працівників поліції, зокрема ОСОБА_16 та ОСОБА_18 , до жодних компетентних органів, не зверталася, та службові розслідування (перевірки) не проводилися.

За вищевказаних обставин, доводи обвинуваченої ОСОБА_13 про вчинення відносно неї неправомірних дій зі сторони працівників поліції, є бездоказові, а тому суд до них відноситься критично.

Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.

Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого їй кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а її дії за ч.2 ст.194 КК України, а саме умисне знищення чужого майна, вчинене шляхом підпалу, правильно кваліфіковані органом досудового розслідування.

Приходячи до даного висновку, суд враховує, що частина 2 статті 194 КК України передбачає відповідальність за те саме діяння, вчинене шляхом підпалу, вибуху або іншим загальнонебезпечним способом, або таке, що заподіяло майнову шкоду в особливо великих розмірах, або спричинило загибель людей чи інші тяжкі наслідки.

Знищення чужого майна це доведення майна до повної непридатності, що унеможливлює його використання за призначенням і призводить до втрати споживчих властивостей та економічної цінності або до повного припинення існування (при цьому втрачені майном властивості не можуть бути відновлені).

Знищення або пошкодження чужого майна можуть бути здійснені у будь-який спосіб. При цьому умисне знищення чи пошкодження майна шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом утворює кваліфікований склад цього злочину і потребує кваліфікації за ч.2 ст.194 КК України.

Так, зазначена норма передбачає відповідальність за «те саме діяння, вчинене шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом, або заподіяло майнову шкоду в особливо великих розмірах, або спричинило загибель людей чи інші тяжкі наслідки».

При цьому обов`язковою характеристикою злочину, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, є не наслідки (шкода у великих розмірах), а саме діяння (спосіб вчинення), оскільки воно в цьому випадку має більшу суспільну небезпеку порівняно зі шкодою у великих розмірах.

Наведене узгоджується із судовою практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 року (провадження № 51-1581км18).

ОСОБА_13 свій намір, спрямований на умисне знищення майна потерпілої ОСОБА_14 , реалізувала саме шляхом підпалу, а тому кваліфікація її дій за ч.2 ст.194 КК України з огляду на обсяг висунутого обвинувачення та встановлених судом фактичних обставин є правильною.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Прокурор ОСОБА_21 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просила визнати ОСОБА_13 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, та призначити їй покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України, звільнити її від призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком на 3 (три) роки, та покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.

За роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_13 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, особу винної, обставини, що пом`якшують і обтяжують її покарання.

Обвинувачена ОСОБА_13 вчинила кримінальне правопорушення, яке відповідно до положень статті 12 КК України, віднесене до тяжкого злочину.

ОСОБА_13 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Дорожнє Вінницького району Вінницької області (паспорт громадянки України серії НОМЕР_1 , виданий 06.11.2013 року Калинівським РС УДМС України у Вінницькій області).

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 07.09.2020 року, ОСОБА_13 не має судимостей.

Відповідно до довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 233, складеної 25.08.2020 року головою Нападівської сільської ради Калинівського району Вінницької області ОСОБА_22 , ОСОБА_13 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та до складу її сім`ї входять діти: донька ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; донька ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; син ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; донька ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а також співмешканець ОСОБА_27 , який проживає за вказаною адресою без реєстрації.

Як вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 10.06.2022 року Калинівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хмільницькому районні Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), у ОСОБА_13 та ОСОБА_27 народилась дитина син ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

За довідною-характеристикою № 234, виданою 25.08.2020 року головою Нападівської сільської ради Калинівського району Вінницької області ОСОБА_22 , ОСОБА_13 неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за перебування у нетверезому стані, та порушення громадського порядку. Іншими компрометуючими фактами сільська рада невідає.

Як слідує з консультативних висновків спеціалістів Комунального підприємства «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради від 26.08.2020 року, ОСОБА_13 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Органом досудового розслідування в обвинувальному акті зазначено, що в ході досудового розслідування обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_13 , що передбачені статтею 66 КК України, не встановлено.

Статтею 66 КК України визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються: 1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; 2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; 2-1) надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; 3) вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; 4) вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності; 5) вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин; 6) вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність; 7) вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого; 8) вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності; 9) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 року у справі № 156/98/18 (провадження № 51-9408км18), наведений у статті 66 КК України перелік не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, й інші обставини, не зазначені у цій статті. Ними, зокрема, можуть бути: вчинення злочину вперше; визнання вини особою, що вчинила злочин; молодий вік цієї особи; позитивна характеристика за місцем праці; навчання чи проживання; стан її здоров`я; наявність малолітніх дітей чи інших осіб на її утриманні та інше.

За рекомендаціями, викладеними в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 роз`яснено, що визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

З урахуванням вищезазначених вимог закону та роз`яснень щодо застосування його норм, суд ретельно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість визнання обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_13 : вчинення злочину вперше; наявність п`ятьох неповнолітніх дітей, які перебувають на її утриманні.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_13 , що визначена статтею 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Положеннями частини 1 статті 75 КК України перебачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Натомість, за приписами частин 1, 2 статті 79 КК України, у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, а також за корупційні кримінальні правопорушення, кримінальні правопорушення, пов`язані з корупцією, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання з встановленням іспитового строку у межах строку, на який згідно з законом жінку може бути звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю, пологами і до досягнення дитиною семирічного віку. У разі звільнення від відбування покарання з випробуванням вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років, суд покладає на засуджену обов`язки відповідно до статті 76 цього Кодексу.

Таке звільнення є спеціальним видом звільнення від відбування покарання з випробуванням, і його застосування лише допустиме до вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до 7 років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі та особливо тяжкі злочини, суд залежно від ступеня суспільної небезпечності вчиненого, даних про особу засудженої та обставин, що обтяжують і пом`якшують покарання, вправі звільнити таких жінок від відбування покарання з випробуванням як на підставі статті 75 КК України, так і на підставі статті 79 КК України.

Однак, згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 18.05.2021 року у справі № 191/4297/18, стаття 79 КК України є спеціальною нормою щодо статті 75 КК України, і у разі конкуренції виду звільнення від відбування покарання з випробуванням, має застосовуватися спеціальна норма.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховним Судом у постановах від 13.09.2018 року у справі № 688/309/17, та від 24.10.2018 року у справі № 640/8138/16-к, від 11.12.2019 року у справі № 415/6262/17, зазначено, що наявність передбачених у законі умов для звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років від відбування покарання не означає, що суд зобов`язаний прийняти рішення про їх звільнення, застосування цього звільнення є правом, а не обов`язком суду, якщо є достатні підстави для висновку про можливість виправлення без реального відбування покарання.

Для застосування статті 79 КК України законодавець визначив відповідні підстави: формально-юридичні, що містяться безпосередньо у цій статті, і оціночні (індивідуальні особливості конкретного кримінального провадження, характер дій винної особи, її спосіб життя тощо). Встановлення оціночних підстав є елементом реалізації дискреційних повноважень суду.

З урахуванням вищевикладеного, суд, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер вини, мотив, мету скоєного; беручи до уваги як формально-юридичні підстави (наявність на утриманні ОСОБА_13 п`ятьох неповнолітніх дітей, двоє з яких не досягли семи років, а саме донька ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та син ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , щодо яких вона не позбавлена батьківських прав), так і оціночні підставі, зокрема дані про особу обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, її спосіб життя, прийшов до висновку, що ОСОБА_13 необхідно призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. На підставі статті 79 КК України, звільнити її від відбування призначеного їй судом покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, установивши іспитовий строк тривалістю 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених статтею 76 КК України.

При звільненні ОСОБА_13 від відбування покарання з випробуванням, суд виходить з принципу гуманізму з урахуванням національного законодавства та міжнародних договорів.

Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Міжнародні організації, у тому числі й Європейський Комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню та покаранню, неодноразово зазначали, що в`язниця, безумовно, не може бути належним середовищем для немовляти чи малої дитини, однак примусове розлучення матерів і малолітніх дітей є вкрай небажаним.

Завдяки інституту звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років, суд дає ОСОБА_13 можливість виправитися без ізоляції від суспільства, та інших реальних обмежень, характерних для позбавлення волі. ОСОБА_13 має піклуватися про своїх малолітніх дітей, займатися їх вихованням постійно, оскільки для жінки, суспільства і держави важливим та особливо цінним є фізичне і моральне здоров`я дитини. Звільнення ОСОБА_13 від відбування покарання у відповідності до положень статті 79 КК України сприятиме побудові здорового соціального фундаменту для майбутнього життя її малолітніх дітей.

Таким чином, завдяки цьому інституту, закон ставить інтереси дитини, її виховання, вище, ніж негайне виконання покарання, вище за реалізацію цілей кримінальної відповідальності.

При звільненні ОСОБА_13 від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 79 КК України, суд виходить перш за все з інтересів дітей ОСОБА_13 , дбаючи про їх майбутнє, нормальний розвиток яких, може постраждати внаслідок відбування їх матір`ю реального покарання, адже у малолітньому віці особливо важливим є материнське виховання, тому що саме в цей період відбувається становлення моральної самосвідомості дитини.

Отже, завдяки застосуванню цього інституту досягаються не лише спеціальні самостійні цілі кримінальної відповідальності, а й регулюються загалом суспільні відносини, що складаються між матір`ю і дитиною, жінкою і державою, тобто досягаються загальноправові цілі регулювання суспільних відносин і забезпечення правопорядку в державі.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались, речові докази відсутні.

Відповідно до частини 2 статті 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Згідно з пінкту 2 частини 4 статті 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.

За роз`ясненнями, викладеними в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат», у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Витрати на залучення експерта згідно висновку судової товарознавчої експертизи №687 від 17.09.2020 року у розмірі 490грн.35коп., та висновку судової пожежно-технічної експертизи № 79 від 16.12.2020 року у розмірі 6538грн.00коп., а всього 7028грн.35коп. підлягають стягненню з ОСОБА_13 на користь держави.

Відповідно до частини 1 статті 127 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Згідно положень частини 2 зазначеної статті шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Частиною 1 статті 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

За частиною 5 статті 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 91 КПК України, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.

В пункті 7 частини 1 статті 368 КПК України зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Із матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що потерпілою особою/цивільним позивачем ОСОБА_14 заявлено цивільний позов про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, згідно якого остання просить суд стягнути з ОСОБА_13 на її користь вартість знищених тюків соломи в сумі 8266грн.41коп., та вартість понесених витрат на лікування її чоловіка в сумі 1503грн.00коп., а всього 9769грн.41коп.

Щодо вимоги про відшкодування понесених витрат на лікування у розмірі 1503грн.00коп.

Відповідно до положень статті 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно приписів статті 1202 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

За частиною 1 статті 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При цьому, згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до підпункту «в» пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

ОСОБА_14 на підтвердження заявлених позовних вимог в частині понесених витрат на лікування надано листи паперу, на яких міститься певний перелік медичних препаратів, без зазначення їх кількості, вмісту та форми, крім того не зазначено кому вони були виписані (продані) та на підставі яких лікарських рецептів, а також не вказано дату їх складання.

З урахуванням цього, у суду відсутні підстави вважати, що вказані листи (довідки) видавались та належать ОСОБА_14 чи її чоловікові ОСОБА_29 , а зазначені в них медичні препарати за призначенням виписувалися, були фактично придбані та використовувалися для лікування останнього.

Цивільним позивачем не доведено, що опіки, які зазначені в консультативному висновку лікаря КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради ОСОБА_30 від 12.08.2020 року, були отримані її чоловіком ОСОБА_29 саме в результаті пожежі, яка сталася 11.08.2020 року.

Сам ОСОБА_29 згідно матеріалів справи не визнавався потерпілою особою в даному кримінальному провадженні, та особисто вимог про відшкодування витрат на лікування не заявляв.

Враховуючи з вищевикладеного, підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, суд не вбачає. Заявник не позбавлений можливості вирішити питання щодо відшкодування витрат на лікування в порядку цивільного судочинства.

Щодо вимоги про відшкодування завданої шкоди внаслідок знищення тюків соломи в сумі 8266грн.41коп.

Як передбачено у частині 1 статті 1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Водночас, відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України, до складу реальних збитків як одного з елементів майнової шкоди входять втрати, які особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

При цьому, згідно зі статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Факт умисного знищення ОСОБА_13 майна, належного ОСОБА_14 , шляхом підпалу тюків соломи ячменю, в результаті якого були повністю знищені 427 тюки соломи, доведено зібраними у справі доказами.

Ринкова вартість одного тюка соломи ячменю вагою 25кг. відповідно до висновку експерта від 17.09.2020 року № 687, могла становити 17грн.33коп.

Виходячи з цього, розмір матеріальної шкоди становить 7399грн.91коп. (427 тюка х 17,33грн.), який і підлягає відшкодуванню, а тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Позов ОСОБА_14 в частині вимог про стягнення моральної шкоди на підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 02.04.2021 року, був залишений без розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 26 червня 2023 року, то датою його постановлення є саме цей день.

Керуючись ст.ст.349, 368, 370, 374, 376, 392, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_31 визнати винною у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.194 КК України, та призначити їй покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі статті 79 КК України звільнити ОСОБА_13 від відбування призначеного їй покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, установивши засудженій іспитовий строк тривалістю 2 роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1, пункту 2 частини 3 статті 76 КК України, покласти на ОСОБА_13 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду, тобто з 26 червня 2023 року.

Стягнути з ОСОБА_13 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи № 687 від 17.09.2020 року у розмірі 490грн.35коп., та висновку судової пожежно-технічної експертизи № 79 від 16.12.2020 року у розмірі 6538грн.00коп., а всього 7028грн.35коп.

Цивільний позов ОСОБА_14 до ОСОБА_13 про відшкодування шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_14 шкоду завдану внаслідок знищення майна у розмірі 7399грн.91коп.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженій, що вона має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженій та прокурору.

Суддя