Справа № 489/5944/21
Номер провадження 1-кп/489/477/23
О К Р Е М А Д У М К А
05 червня 2023 м. Миколаїв
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.13 ч.2 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 12 (дванадцять) років.

Не погоджуючись з вироком суду в частині кваліфікації дій ОСОБА_1 за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, керуючись ст. 375 КПК України, вважаю за необхідне викласти письмово окрему думку.

Стороною обвинувачення, ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що 18.06.2021 приблизно о 16:15 год. ОСОБА_1 , будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого ст.ст. 116-118 КК України, перебуваючи у приміщенні служби охорони (сторожка) на території КП ММР «Дорога», за адресою: м. Миколаїв, вул. Новозаводська, 7 (за місцем роботи ОСОБА_2 ), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в ході раптово виниклого конфлікту за раптово виниклим умислом, направленим на заподіяння смерті іншій людині, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання смерті, умисно наніс один удар предметом, схожим на ніж, в область грудної клітини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани черевної порожнини з ушкодженням діафрагми та лівої частки печінки, внутрішньочеревної кровотечі, в результаті чого ОСОБА_2 від отриманих тілесних ушкоджень помер. Після цього ОСОБА_1 пішов з місця скоєння кримінального правопорушення по вул. Новозаводська в м. Миколаєві в невідомому напрямку.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого ст.ст. 116-118 КК України, смерті іншій людині ОСОБА_2 ..

На мою думку обвинувачення не довело наявності вини ОСОБА_1 у інкримінуємому йому злочині.

Так, п.2 ч.1 ст.373 КПК України передбачає, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим .

У даній справі з врахуванням положень ч.1 ст.94 КПК України сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення не підтверджують пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого п.13 ч.2 ст.115 КК України.

Відповідно до вимог ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Згідно вимог ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Стаття 62 Конституції України передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Згідно ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Згідно ст.91, 92 КПК України обов`язок доказування події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення покладається на прокурора та потерпілого.

Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів , а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений.

Відповідно до судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку ().

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності (конституційності) зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений , обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

До критеріїв оцінки доказів судом ч.1 ст.94 КПК України відносить оцінку сукупності доказів з точки зору їх достатності.

Достатність доказів - це можливість суду чи органу кримінального переслідування покласти їхню сукупність або один із них в основу процесуальною рішення. Ця ознака доказів застосовується тільки щодо певної їх сукупності (ч.1 ст.94 КПК).

Згідно із Постановою Верховного Суду від 4 липня 2018 року справа №688/788/15-к провадження № 51-597км1:

«21. При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають:

«2. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом…

4. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи».

22. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

23. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

24. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

25. Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

26. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням».

В ході судового розгляду за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого п. 13 ч.2 ст.115 КК України, у якості доказів були досліджені покази обвинуваченого, свідків, а також документи, висновки експертів, відеозаписи надані стороною обвинувачення.

Обвинувачений у судовому засіданні фактично не надав жодних пояснень стосовно подій. Стверджував що умислу на вбивство у нього не було, однак подій він не пам`ятає з огляду на те, що був в стані сильного алкогольного сп`яніння. Не заперечував факту находження разом з потерпілим у вказані в обвинувальному акті даті та час та факт сумісного розпивання спиртних напоїв. Ані факту конфлікту, ані факту спричинення удару, який спричинив смерть ОСОБА_1 не пам`ятає.

Судом було досліджено висновки експертів, покази свідків, відеозапис з камери зовнішнього спостереження.

Жоден зі свідків не був свідком безпосередньо конфлікту між ОСОБА_1 та потеплілим (якщо такий відбувся) так само як й свідками нанесення дару ножем безпосередньо обвинуваченим. Свідки лише підтвердили факт знаходження ОСОБА_1 на території вокзалу.

Усі свідки події злочину, а також того, що ОСОБА_2 наніс удар ножем саме ОСОБА_1 не бачили, оскільки безпосередньо при його вчиненні присутні не були.

Відеозапис на мою думку не містить доказів спричинення удару ножем ОСОБА_1 , оскільки він дуже поганої якості, я не побачила на ньому ані знаряддя вбивства (ніж), ані факту удару.

Знаходження на одежі та кепці ОСОБА_1 зразків крові, які не виключають можливості походження від особи групи О з ізогемаглютинінами анти-А і анти-В, в тому числі від ОСОБА_2 не можуть бути підтвердженням вчинення злочину, оскільки обвинувачений не заперечує факт перебування у сторожці та біля неї разом з потерпілим.

Ніж, який був знайдений на місці подій та вилучений в ході огляду, містить сліди крові потерпілого, але експертизи щодо відбитків пальців на ньому не проводилось.

Мотив злочину, так само як й прямий умисел на мою думку обвинуваченням не доведено.

Натомість як визначаючи форму вини, якою характеризується позбавлення життя потерпілого, судам необхідно виходити з обставин, встановлених під час кримінального провадження, зокрема: характеру дій підсудного, внаслідок яких потерпілого позбавлено життя; обстановки, яка передувала вчиненню злочину, знаряддя злочину; локалізації тілесних ушкоджень; поведінки підсудного стосовно потерпілого до та після вчинення злочину.

Всі докази зібрані стороною обвинувачення, на мою думку є непрямими, жодного прямого доказу на підтвердження вини обвинуваченого на мою думку стороною обвинувачення не надано.

Таким чином, всі докази категорично та прямо не вказують на причетність обвинуваченого ОСОБА_1 до вчинення інкримінованого йому злочину за п.13 ч.2 ст.115 КК України, а сукупність таких доказів є недостатньою для визнання ОСОБА_1 винним у вбивстві ОСОБА_2 .. Натомість як сумніви мають тлумачитися на користь обвинуваченого.

Суддя ОСОБА_3