Справа №:755/6721/23
Провадження №: 1-кс/755/2420/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" серпня 2023 р. слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участі учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши клопотання захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0001756 від 12.05.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и л а :

представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_4 звернувся до слідчої судді із клопотанням в порядку ст. 174 КПК України, у якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2023 року( справа № 755/6721/33, провадження № 1-кс/755/2001/23) на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0000), у частині заборони відчуження, розпорядження та користування майном.

Адвокат ОСОБА_4 клопотання мотивує тим, що у провадженні Дніпровського УП ГУНП в м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження № 0001756 від 12.05.2023 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Предмет досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні стосується встановлення обставин заволодіння грошовими коштами ОСОБА_7 , які остання одержала в результаті продажу квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується фабулою даного кримінального провадження зазначеній у витязі з ЄРДР.

Разом з цим, у межах вказаного досудового розслідування прокурор 10.07.2023 звернувся в суд з клопотанням про накладення арешту на вищевказану квартиру з тих підстав, що досудове розслідування здійснюється за фактом незаконного заволодіння майном ОСОБА_7 , оскільки дії невстановлених осіб були також спрямовані на заволодіння квартирою.

12.07.2023 ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0000) шляхом позбавлення права на її відчуження, розпоряджання та користування, яка на праві власності була зареєстрована за ОСОБА_5 . В той же час, під час надання правової допомоги встановлено, що приблизно в березні 2023 року, ОСОБА_5 , маючи намір придбати квартиру в Дніпровському районі міста Києва, переглядаючи сайти flatfy.ua, dom.ria.com та ОЛХ побачила оголошення про продаж квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи зацікавленість у перегляді вказаної квартири ОСОБА_5 зателефонувала по контактному номеру телефону НОМЕР_1 , який було зазначено в оголошенні. Вказаний номер телефону належав ріелтору ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який займався продажем вказаної нерухомості.

Під час подальшого перегляду вказаної квартири ОСОБА_5 безпосередньо спілкувалась із її власницею ОСОБА_7 , яка особисто підтвердила бажання її продажу.

Зважаючи на те, що вказана квартира зацікавила ОСОБА_5 , вона попросила ріелтора ОСОБА_8 підготувати пакет необхідних документів для оформлення договору купівлі-продажу. По мірі отримання від ОСОБА_8 документів, які б давали право укладення договору купівлі-продажу вказаної нерухомості, ОСОБА_5 переадресовували їх для вивчення та аналізу приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , якій вона довіряла.

В усіх без виключення випадках фотокопії документів, які стосувались подальшого оформлення договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 отримувала засобами телефонного зв`язку в месенджері «Вайбер» від ріелтора ОСОБА_8 .

Окрім того, однією із умов для подальшого укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири з боку ОСОБА_5 було зняття з місця реєстрації у вказаній квартирі її попередніх власників.

Після того, як було зібрано та перевірено весь комплект необхідних документів для укладення угоди, зокрема, підтверджено факт зняття з реєстрації місця проживання попередніх власників, 04.05.2023 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 (реєстровий № 87), ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_7 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

В день підписання договору купівлі-продажу ОСОБА_5 , перебуваючи в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 в присутності вказаного нотаріуса, представника ОСОБА_7 - ОСОБА_10 , ріелтора ОСОБА_11 та іншої невстановленої особи жіночої статі, яка була присутня зі сторони продавців, передала особисто ОСОБА_7 першу частину грошових коштів в рахунок оплати вищевказаної квартири в розмірі 30 000 дол. США, які остання поклала в свою сумку, домовившись про сплату другої частини коштів після фактичного звільнення квартири та передачі ключів.

Після підтвердження ОСОБА_7 факту отримання грошових коштів по даному договору та його підписання, приватний нотаріус ОСОБА_9 здійснила реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (реєстровий №331276494 від 04.05.2023).

12.05.2023 Дніпровським управлінням поліції ГУ НП у м. Києві за заявою ОСОБА_7 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за реєстровим №0001756 внесено відомості про те, що: «невстановлені особи ввели в оману ОСОБА_7 , в результаті чого схили її до продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 після чого заволоділи її грошовими коштами від її продажу».

В той же день ОСОБА_5 , перебуваючи в приміщенні Дніпровського управлінням поліції ГУ НП у м. Києві, була допитана як свідок з приводу обставин придбання даної квартири і під час допиту повідомила працівникам поліції вищевказані обставини.

У подальшому, з метою з`ясування підстав та обставин звернення до правоохоронних органів ОСОБА_5 мала безпосередню розмову з ОСОБА_7 , хід якої ОСОБА_5 зафіксувала на свій мобільний телефон.

Під час спілкування ОСОБА_7 повідомила, що до працівників поліції вона з даного приводу не зверталась, а заяву про злочин та протокол допиту, надані працівниками поліції, підписала не читаючи. Також повідомила, що особисто до ОСОБА_5 , як до покупця вищевказаної квартири, вона претензій не має. Вказала на те, що частину отриманих грошових коштів від продажу квартири вона позичила під розписку ОСОБА_10 , який взяв на себе зобов`язання придбати їй іншу квартиру меншої площі, проте цього досі не зробив.

Враховуючи вказані пояснення ОСОБА_7 , 17.05.2023 ОСОБА_5 передала ОСОБА_7 решту грошових коштів по договору купівлі-продажу вищевказаної квартири в розмірі 5 000 дол. США, про що остання власноручно написала розписку в якій вказала про повний розрахунок за договором купівлі- продажу від 04.05.2023, яку підписали ОСОБА_7 та її донька ОСОБА_12 , як продавці квартири.

Окрім того, ОСОБА_7 11.07.2023 надала власноручні розписки ОСОБА_5 в яких додатково підтвердила обставини підписання документів, які були складені працівниками поліції 12.05.2023.

20.07.2023 адвокат ОСОБА_4 у відповідності до вимог ч.8 ст.95 КПК України, ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та ст. 63 Конституції України відібрав у ОСОБА_7 письмові пояснення в яких остання також підтвердила вищевказані обставини.

08.08.2023 під час проведення одночасного допиту, проведеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , остання підтвердила факт наміру продажу вищевказаної квартири, підписання договору купівлі-продажу за своїм власним волевиявленням, а також факт повного розрахунку за умовами договору купівлі-продажу від 04.05.2023 з боку ОСОБА_5 як покупця.

Враховучи вищенаведене, об`єктом кримінально протиправних дій, які розслідуються у вказаному кримінальному провадженні є не квартира, на яку ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2023 накладено арешт, а грошові кошти від її продажу, якими шахрайським шляхом заволоділи невстановлені особи, які допомагали ОСОБА_7 у продажі цієї нерухомості.

Також можна стверджувати, що квартира АДРЕСА_1 , яка добросовісно набута ОСОБА_5 в результаті укладення договору купівлі-продажу від 04.05.2023 не відповідає і іншим критерія, визначених ст. 98 КПК України, оскільки виходячи з вищевказаних обставин вона не є матеріальним об`єктом, який був знаряддям вчинення даного кримінального провадження, а також не містить інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються у даному кримінальному провадженні, а тому арешт не неї накладено не обґрунтовано.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 заперечував проти задоволення клопотання, оскільки арешт є обґрунтованим.

Вивчивши клопотання, додані до нього документи, якими заявник обґрунтовує доводи клопотання, заслухавши адвоката та прокурора, слідча суддя дійшла такого висновку.

Ухвалою слідчої судді Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2023 задоволено клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва та накладено арешт на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0000), у частині заборони відчуження, розпорядження та користування майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначається в ухвалі слідчої судді Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2023, метою застосування арешту є збереження речових доказів.

Згідно ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України слідчий суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду.

Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку - власника майна, разом з тим сторона обвинувачення у випадку не згоди з даним клопотанням зобов`язана належним чином її теж обґрунтувати. Відтак слідчий суддя розглядає клопотання на підставі тих доказів, які слідчому судді і представлені. При цьому, жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.

Так, арешт майна є триваючим втручанням у право власності, - а іноді і в право на особисте та сімейне життя, - тому рішення, навіть правильне, яке встановлює арешт майна, може з часом втратити свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували. А тому може потребувати зміни в режимі арешту майна і навіть його скасування.

Відповідно до п. 7 ч. 12 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, за п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

У судовому засіданні встановлено, що у кримінальному провадженні проведено допити ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , якими підтверджено, що власність на квартиру набута законним шляхом, виконані всі вимоги та передано кошти. Крім того, надано документи, згідно з якими ОСОБА_7 станом на зараз куплено квартиру, тому житлом вона забезпечена. При цьому прокурором не доведено необхідність продовження застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Тому ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2023, у межах даного кримінального провадження, як правильна та якою накладено арешт на майно, у цій ситуації, з часом втратила свою актуальність в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Статтею 174 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

На підставі викладеного та враховуючи відсутність на даний час необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, слідча суддя приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту є обґрунтованими.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 22, 98, 170-174 КПК України, слідча суддя,

п о с т а н о в и л а:

клопотання адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0001756 від 12.05.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - задовольнити.

Скасувати накладений ухвалою слідчої судді Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2023 (справа № 755/6721/23, провадження № 1-кс/755/2001/23) арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0000), у частині заборони відчуження, розпорядження та користування майном.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 17 год 45 хв 23 серпня 2023 року.

Слідча суддя ОСОБА_1