ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3658/22 Номер провадження 11-кп/814/1123/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 травня 2022 року за №0000250, за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_9 на вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 15 серпня 2022 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у силу ст.89 КК України не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.4 ст.185 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Зараховано ОСОБА_8 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 13 до 16 травня 2022 року.

Після набрання вироком законної сили заставу в сумі 49 620 гривень ухвалено повернути заставодавцю ОСОБА_10 .

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто на її користь зі ОСОБА_8 5 000 гривень моральної шкоди та 6 000 гривень витрат на правову допомогу.

Відмовлено в іншій частині позовних вимог.

Вирішено питання щодо речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 13 травня 2022 року з 09 до 10 години в умовах воєнного стану, перебуваючи на законних підставах у будинку по АДРЕСА_2 , шляхом відкриття наявним у нього ключем вхідних дверей пройшов до однієї з кімнат будинку, де таємно викрав належні ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 7 100 доларів США та 500 Євро, що станом на день кримінального правопорушення в загальному розмірі становить 222 917 гривні 88 копійок і є значною шкодою.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 , посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 15 серпня 2022 року, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.4 с.185 КК України у вигляді 6 років 6 місяців позбавлення волі й задовольнити її цивільний позов. Свої вимоги мотивує тим, що судом першої інстанції: при наданні правової оцінки діям обвинуваченого безпідставно не встановлено наявність кваліфікуючої ознаки крадіжки у вигляді проникнення в житло; у ході призначенні покарання не враховано: обставини й підвищену суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, те, що він засуджувався за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень у 2014 й 2016 роках, думку потерпілої про призначення обвинуваченому покарання з реальним його відбуттям, відсутність обставин, які пом`якшують покарання останнього, оскільки він повністю не визнав вину, щиро не розкаявся та активно не сприяв розкриттю кримінального правопорушення; необґрунтовано відмовлено в задоволенні цивільного позову в частині стягнення на її користь з обвинуваченого майнової шкоди на суму 46 083 гривні 56 копійок, оскільки ОСОБА_8 викрав у неї грошові кошти на суму, яка є більшою на вказаний вище розмір від тієї, що зазначена в пред`явленому обвинуваченні; визначено розмір відшкодування моральної шкоди, який не відповідає вимогам розумності, виваженості й справедливості, так як: обвинувачений, здійснюючи крадіжку, шукав грошові кошти в особистих речах ОСОБА_9 , після чого добровільно не повернув їх у повному обсязі, а передав лише частину цих коштів (7 100 доларів США й 500 Євро) під час його затримання поліцією в день кримінального правопорушення, що на даний час знаходяться на відповідальному зберіганні в потерпілої та вона ними не може розпоряджатись до прийняття рішення по суті, зухвало поводив себе й не вибачився перед потерпілою, яка внаслідок викрадення її майна в подальшому зазнала й продовжує зазнавати значних незручностей і психологічного дискомфорту.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, позицію прокурора, який зазначив про необхідність збільшення розміру відшкодування моральної шкоди та вважав необґрунтованою апеляційну скаргу в іншій частині, думку обвинуваченого та його захисника, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що вона не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та обґрунтованості його засудження за ч.3 ст.185 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи потерпілої, які зводяться до того, що суд першої інстанції при наданні правової оцінки діям обвинуваченого безпідставно не встановив наявність кваліфікуючої ознаки крадіжки у вигляді проникнення в житло, позбавлені підстав.

Відповідно до вимог ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

З огляду на викладені вище норми закону, суд не має процесуальних повноважень виходити за межі пред`явленого обвинувачення, збільшувати його об`єм, перекваліфіковувати дії обвинуваченого на погіршення остановища останнього.

Як убачається з обвинувального акта, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що він 13 травня 2022 року з 09 до 10 години, перебуваючи на законних підставах у будинку по АДРЕСА_2 , шляхом відкриття наявним у нього ключем вхідних дверей пройшов до однієї з кімнат будинку, де таємно викрав належні ОСОБА_9 грошові кошти. Тобто, обвинуваченому інкримінувалось вчинення крадіжки шляхом вільного доступу без проникненням в будь-яке володіння ОСОБА_9 .

Наявність кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 КК України, пов`язаної з проникненням ОСОБА_8 у житло, стороною обвинувачення не встановлено й у формулюванні та формулі (кваліфікації) обвинувачення.

Під час судового провадження прокурор підтримував саме наведений вище обсяг пред`явленого обвинувачення, не змінював його та не висував додаткове обвинувачення.

Таким чином, суд першої інстанції був позбавлений процесуальної можливості вирішувати питання щодо наявності названої вище кваліфікуючої ознаки (проникнення в житло), яка не інкримінувалась обвинуваченому, через це дійшов правильного висновку про необхідність надання правової оцінки діям ОСОБА_8 за ч.4 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), що завдало значної шкоди потерпілій, вчинене в умовах воєнного стану.

Аргументи ж апеляційної скарги з приводу неправильного вирішення місцевим судом цивільного позову ОСОБА_9 є неспроможними.

Частиною 2 ст.127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

На підставі ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

У цивільному позові та апеляційній скарзі потерпіла посилається на те, що обвинувачений у ході кримінального правопорушення викрав у неї 46 083 гривні 56 копійок, про що не зазначено у висунутому обвинуваченні, у зв`язку з чим просить стягнути зі ОСОБА_8 відшкодування майнової шкоди на вказану суму.

Однак, за змістом наведених у обвинувальному акті обставин, які визнані доведеними та встановлені судом першої інстанції, ОСОБА_8 таємно викрав у потерпілої грошові кошти в сумі 7 100 доларів США та 500 Євро (на загальну суму 222 917 гривні 88 копійок). Ці кошти в повному обсязі обвинувачений у день кримінального правопорушення добровільно видав поліції, яка їх у подальшому передала на відповідальне зберігання ОСОБА_9 , що підтверджується даними постанови про визнання речових доказів від 14 травня 2022 року та зберігальної розписки (а.п.89-90). Окрім того, в судовому засіданні першої інстанції прокурор зазначив, що потерпіла в ході досудового розслідування повідомляла різні суми викрадених у неї грошових коштів, а тому, враховуючи також її нечітку позицію, стороною обвинувачення й було встановлено відповідний обсяг крадіжки.

Ураховуючи те, що потерпілій компенсовано майнову шкоду шляхом повернення всього належного їй майна, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні цивільного позову про стягнення з обвинуваченого на користь ОСОБА_9 майнової шкоди.

Що стосується посилань потерпілої на викрадення в неї ОСОБА_8 46 083 гривні 56 копійок, що не встановлено в обвинувальному акті, то вони є неспроможними, оскільки з урахуванням положень ст.337 КПК України предметом розгляду у позовному провадженні не можуть бути речі, викрадення яких не охоплювалось обсягом пред`явленого обвинувачення. Аналогічний підхід викладено в постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року (справа №536/62/18).

Натомість, апелянт нерелевантно посилається на постанову Верховного Суду від 04 червня 2019 року (справа №135/112/17), яка ухвалена за відмінних та інших юридично значущих обставин, допускаючи довільне тлумачення її змісту. Так, у цій справі предметом крадіжки були кабелі зв`язку ПАТ «Укртелеком» і касаційний суд наголосив на тому, що суди попередніх інстанцій при вирішенні цивільного позову, обмежившись стягненням майнової шкоди в межах залишкової балансової вартості викраденого майна, безпідставно не врахували понесених товариством витрат на відновлювальні роботи, не дали оцінки доказам на підтвердження таких витрат і не навели мотиви, через які не взяли їх до уваги. Саме у контексті даних обставин Верховний Суд зазначив, що заподіяна кримінальним правопорушенням шкода як обставина, що впливає на його кваліфікацію та вирішення інших питань, пов`язаних із притягненням особи до кримінальної відповідальності, та відшкодування збитків як спосіб захисту порушеного цивільного права і компенсаційний механізм мають неоднакову юридичну природу, відрізняються за критеріями визначення і правовими наслідками. У кримінальному ж провадженні щодо ОСОБА_8 предметом викрадення є грошові кошти, а тому обставини, пов`язані, зокрема, з необхідністю відновлювальних робіт, відсутні.

За п.п.2, 3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з: протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; знищенням чи пошкодженням її майна.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_8 видав поліції всі викрадені в ОСОБА_9 грошові кошти в день їх викрадення (менше ніж через добу після кримінального правопорушення), не користувався ними й вони на даний час перебувають у потерпілої (а.п.75-84).

Зважаючи на викладені вище нормативні положення та обставини, зазначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого на користь ОСОБА_9 в сумі 5 000 гривень, узгоджується з принципами розумності, виваженості та справедливості, його визначено з урахуванням характеру й обсягу перенесених потерпілою моральних страждань і хвилювань, які пов`язані з нетривалим тимчасовим вибуттям із її володіння грошових коштів та неможливістю користуватись ними з моменту викрадення до набрання вироком законної сили. Названий вище розмір є обґрунтованою компенсацією заподіяної ОСОБА_9 моральної шкоди та об`єктивних підстав для його збільшення немає з мотивів, зазначених у апеляційній скарзі.

Також необґрунтованими є доводи потерпілої про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого через м`якість.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ч.2 ст.65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого виду покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Апеляційний суд уважає, що такий же принцип застосовується і в ході вирішення питання про порядок відбування покарання, зокрема, щодо можливості звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Статтею 65 України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому, суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що відповідно до закріпленої в ст.12 КК України класифікації є тяжким злочином, поведінку обвинуваченого, який повністю визнав вину, в день кримінального правопорушення добровільно видав у повному обсязі викрадене майно поліції, усунувши майнову шкоду потерпілій, дані про його особу, який не судимий, не працює, має дружину інваліда ІІ групи, яка потребує стороннього догляду, за місцем проживання характеризується позитивно, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та відсутність обставин, що його обтяжують.

Зазначені вище обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, в їх сукупності й додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду першої інстанції про призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі з можливістю досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_8 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку протягом проміжку часу, наближеного до його максимальної межі, встановленої в ст.75 КК України, який є достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення.

Таким чином, належно вмотивувавши свою позицію, місцевий суд обґрунтовано вирішив звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, проте у разі порушення покладених на нього обов`язків, він буде відбувати реальне покарання у вигляді позбавлення волі.

Аргументи ж потерпілої про відсутність обставин, які пом`якшують захід примусу ОСОБА_8 , у вигляді щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення позбавлені підстав.

Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, характеризує її поведінку після вчинення кримінального правопорушення суто з позицій психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого кримінального правопорушення.

Активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.

Під час досудового розслідування ОСОБА_8 щиро розкаявся та надавав допомогу органу досудового розслідування в установлені невідомих фактичних обставин провадження, зокрема, в день вчинення кримінального правопорушення добровільно видав поліції все викрадене майно й повідомив обставини, за яких він його викрав, що підтверджується встановленням названих обставин, які пом`якшують покарання, в обвинувальному акті. Згідно з технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження, затим і в суді першої інстанції ОСОБА_8 повністю визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, правдиво підтвердив його обставини, та надав належний критичний осуд своїй кримінально-протиправній поведінці, зазначивши, що в майбутньому не буде вчиняти кримінальні правопорушення.

Таким чином, з огляду все викладене вище в сукупності в діях обвинуваченого є наявним факт дійсно щирого, а не формального, каяття та активного, ініціативного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як під час досудового розслідування, так і в місцевому суді.

Посилання в апеляційній скарзі на попереднє засудження ОСОБА_8 за кримінальні правопорушення, вчинені задовго до подій, яких стосується ця справа і судимості за які були погашені за спливом строку (2014, 2016 роки), не є достатнім для висновку, що виправлення за вчинення злочину в розглядуваному провадження неможливе без позбавлення волі.

Про правильність зазначеного вище висновку свідчить і відсутність у матеріалах провадження інформації про те, що обвинувачений приблизно протягом року не виконував чи порушував обов`язки, покладені на нього за оскаржуваним судовим рішенням, а, отже, й у апеляційній скарзі не обґрунтувано, чому за таких обставин неможливо досягти мети покарання в разі звільнення обвинуваченого від його відбування з іспитовим строком.

Наведена вище форма посткримінальної поведінки ОСОБА_8 упродовж тривалого періоду часу свідчить про те, що в особі обвинуваченого відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижуть ступінь його суспільної небезпечності.

Окрім того, Верховний Суд у своїх рішеннях (зокрема, постановах від 20 квітня 2023 року у справі №206/1127/21, 02 вересня 2021 року у справі №392/746/20, 15 квітня 2021 року у справі 662/1156/19, 18 лютого 2021 року у справі № 324/1968/18, 14 квітня 2020 року у справі №344/8485/18) неодноразово наголошував на тому, що судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування того, що особа засуджувалась за умови зняття чи погашення судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі й при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості та є неприпустимим.

Колегія суддів ураховує думку потерпілої про призначення ОСОБА_8 суворого покарання з іншими обставинами у їх сукупності, однак вона не є процесуальною вимогою, звернутою до суду, вирішальним фактором при призначенні покарання та сама по собі не спростовує правильність застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України.

На підставі наведеного вище, на думку колегії суддів, у даному конкретному випадку призначене місцевим судом ОСОБА_8 покарання, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 та 75 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» й відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно й усебічно розглянути провадження, за результатом чого постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 15 серпня 2022 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4