КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №369/9999/22 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/4354/2023 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

20 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року,-

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задоволено. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України строком на 60 днів, починаючи з 03.07.2023 року до 31.08.2023 року включно.

Залишено як альтернативу даному запобіжному заходу обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заставу у розмірі п`ятдесяти прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що становить 134 200 грн. (сто тридцять чотири тисячі двісті грн.) з покладенням у разі внесення застави, на підставі ч.5 ст.194 КПК України обов`язків: - прибувати до суду чи прокурора за першою вимогою; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстровані, проживає чи перебуває без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи, перебування; утримуватися від спілкування зі свідками по даному кримінальному провадженню.

Визначено строк дії ухвали - до 31.08.2023.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував обставини вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, який не має офіційного місця роботи, а в попередньому судовому засіданні зазначив, що працював неофіційно вантажником, не має утриманців, до затримання проживав в орендованому житлі в хостелі, існує необхідність запобігти спробам обвинуваченого переховуватися від суду та існує ризик впливу обвинуваченого на свідків, допит яких ще не проведено з огляду на стадію розгляду справи.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що на даному етапі відсутні підстави вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть в цій конкретній справі забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, які випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема і домашній арешт.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про залишення як альтернативу запобіжному заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 застави у розмірі, визначеному ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.05.2023 року, а саме у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 134 200 грн з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, суд дійшов висновку, що саме такий розмір застави на даному етапі розгляду цієї справи є справедливим та співмірним встановленим ризикам у справі (ризик переховування від суду та ризик впливу на свідків у справі).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.07.2023 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з альтернативою внесення застави у розмірі сто тридцять чотири тисячі двісті гривень, просить її скасувати та застосувати відносно нього запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою або зменшити йому розмір застави.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що в основу висунутого йому обвинувачення, було покладено факт знайдення по місцю його тимчасового проживання гранати РГД - 5, яка після проведення вибухотехнічної експертизи була знищена працівником НДЕКЦ в Київській області. При цьому, відбитків пальців або інших ознак, що саме він володів цією гранатою не встановлено. Апелянт зазначає, що гранату йому було підкинуто в його відсутність по місцю його тимчасового проживання співробітниками СБУ 14.08.2022 року.

Крім того, апелянт зазначає, що ним в засіданні Києво-Святошинського районного суду м. Києва у червні 2023 ним було заявлене клопотання відповідно до п. 4 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод при проведені судового розгляду, на якому суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним, але на даний час клопотання досі не розглянуто.

Також апелянт вказує, що ризики, які наведені стороною обвинувачення і які були враховані судом першої інстанції є не підтвердженими.

Апелянт зазначає, що він є єдиними володільцем та єдиною зареєстрованою особою, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено його копією паспорта, яка присутня в матеріалах справи. Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги позицію ЄСПЛ, відносно того, що ризики втечі зменшується з плином часу перебування під вартою.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції, безпідставно визначив йому розмір застави в розмірі 134 200 гривень, який є завідомо неправомірним для нього. Окрім того, не було враховано практику ЄСПЛ, щодо того, що визначення розміру застави повинно відбуватися з урахування матеріального положення обвинуваченого.

Також апелянт вказує, що під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом не взято до уваги обставини, належним чином не оцінено доводи сторони захисту відносно відсутності належного обґрунтування обвинувачення та будь-яких ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Апелянт просить врахувати, що він має тимчасове місце проживання в місті Києві, раніше до будь-якої відповідальності не притягувався, а тому запобігти можливим на думку обвинувачення ризикам можливо, змінивши йому міру запобіжного заходу, яка не пов`язана з триманням під вартою з покладенням на нього додаткових обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 не містить клопотання про її розгляд за участю сторін, а відтак апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому ч.4 ст. 422-1 КПК України без участі сторін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових за № 0002595 від 18.08.2022 по обвинуваченню ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаючись на те, що на даний час продовжують існувати та не зменшились ризики, передбачені п. 1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.07.2023 продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, починаючи з 03.07.2023 року до 31.08.2023 року включно та залишено як альтернативу даному запобіжному заходу, заставу у розмірі п`ятдесяти прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що становить 134 200 грн.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника, для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого, суд першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання, та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені ст. 177 КПК України,ступінь яких не зменшився та на даний час виключає можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, то на переконання колегії суддів вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до десяти років, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який не має офіційного місця роботи, до затримання проживав в орендованому житлі - хостелі, не одружений, осіб, які перебувають на утриманні не має, тобто у останнього відсутні міцні соціальні зв`язки за місцем проживання, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився та виправдовує подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується посилань обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що він є єдиним володільцем та єдиною зареєстрованою особою в кв. АДРЕСА_2 , то колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки жодних доказів на підтвердження таких даних обвинуваченим надано не було, тоді як згідно встановлених органом досудового розслідування даних наведених в обвинувальному акті обвинувачений ОСОБА_7 , який є громадянином РФ, зареєстрований в Калінінградській області російської федерації, а в Київській області проживав у хостелі. Більш того, в апеляційній скарзі обвинувачений вказує, що має тимчасове проживання в місті Києві, що суперечить його ж посиланням на наявність у нього особистого житла. При цьому з журналу судового засідання слідує, що ОСОБА_6 не є власником наведеної вище квартири, а в цій квартирі зареєстрована його тітка. Окрім того, наявність місця проживання, не спростовує обґрунтованість встановлених судом першої інстанції ризиків, а також жодним чином не дає достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 , не зможе здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

Що ж до посилань обвинуваченого на те, що він раніше до будь-якої відповідальності не притягувався, то колегія суддів зауважує, що така обставина не є визначальною, оскільки враховуються в сукупності з іншими обставинами у кримінальному провадженні, а тому не дає підстав для зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з врахуванням того, що на даний час у даному кримінальному провадженні свідки не допитані, з великою ймовірністю існує і ризик незаконного впливу обвинуваченого на них з метою зміни наданих показань.

Посилання обвинуваченого на фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів до уваги не бере, оскільки це є предметом судового розгляду суду першої інстанції та наступної їх оцінки,тоді як під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

Твердження обвинуваченого про не розгляд поданого ним до суду першої інстанції у червні клопотання, колегія суддів до уваги не бере, оскільки у даному провадженні предметом перегляду судом апеляційної інстанції є ухвала Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року. При цьому, згідно журналу судового засідання від 03.07.2023 ОСОБА_6 та його захисником заявлялись лише клопотання про долучення до матеріалів справи документів, які були задоволенні.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Приписи ч. 4 ст. 182 КПК України визначають, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

У рішенні від 13 січня 2022 року у справі «Істоміна проти України» (Istomina V. Ukraine, заява № 23312/15) ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду. Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі тощо.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого про надмірну суму застави, то колегія суддів, вважає їх безпідставними, з урахуванням характеру та обставин інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, та інших обставин, що мають значення, у даному випадку, а тому на переконання колегії суддів, залишений судом першої інстанції, як альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, буде цілком достатнім для виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується або вчинити інші протиправні дії.

Відтак, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, як про це просить обвинувачений, має забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у строком на 60 днів, починаючи з 03.07.2023 року до 31.08.2023 року включно та залишено як альтернативу даному запобіжному заходу, заставу у розмірі п`ятдесяти прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що становить 134 200 грн. (сто тридцять чотири тисячі двісті грн.) - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4