В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/1906/22

Провадження № 1-кп/348/177/23

01 червня 2023 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

секретаря - ОСОБА_2 ,

з участю: прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченої - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Надвірна кримінальне провадження №0000299 року від 14.11.2021 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Яремче, Івано-Франківської області, жительки та зареєстрованої: АДРЕСА_1 , з вищою освітою, ветеринарного фельдшера Яремчанської міської державної лікарні ветеринарної медицини, на дільниці в с.Микуличин, розлученої, на утриманні має троє неповнолітніх дітей, згідно ст.89 КК України не судимої, українки, громадянки України,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачена ОСОБА_4 вчинила умисні дії, які виразились в умисному невиконанні рішення суду, що набрало законної сили.

Злочин ним вчинено при наступних обставинах.

Згідно рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 28.04.2021 року, яке 18.08.2021 року набрало законної сили, по справі №348/887/19, було задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Зарічанська сільська рада Делятинської селищної об`єднаної територіальної громади Надвірнянського району, Івано-Франківської області про усуненення перешкод у користуванні земельною ділянкою та спорудами будинковолодіння та ухвалено усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_5 земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , а саме зобов`язати ОСОБА_4 , жительку АДРЕСА_1 : перенести вигрібну яму на відстань не менше 25 метрів від належної ОСОБА_5 літньої кухні, та облаштувати вигрібну яму у відповідності до Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських населень» 360-92; перенести сарай для худоби, свійських тварин та птахів на відстань не менше 25 метрів від належної ОСОБА_5 криниці та облаштувати його у відповідності до Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських населень» 360-92, а також зобов`язати її демонтувати дерев`яні елементи (конструкції) огорожі покриті (просочені) хімічними маслянистими речовинами невідомого походження на основі відходів нафтопродуктів.

На виконання вказаного рішення суду Надвірнянським відділом державної виконавчої служби у Надвірнянському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) було відкрито виконавче провадження, про що у встановленому законом порядку доведено до відома обвинуваченої ОСОБА_4 .

Проте, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, будучи обізнаною про обов`язковість виконання рішення суду та маючи реальну можливість його виконати, діючи умисно та протиправно, в порушення вимог ч.5 ст.129 Конституції України, вимог ст.13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до яких судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма фізичними та юридичними особами на всій території України, ОСОБА_4 не виконала вищезазначене рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 28.04.2021 року, яке 18.08.2021 року набрало законної сили,

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого їй злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті визнала повністю та пояснила, що їй було відомо про існування рішення Надвірнянського районного суду від 28.04.2021 року, що набрало законної сили, яке вона повинна виконати, а також про відкриття виконавчого провадження щодо його виконання.

Вказала, що за адресою її проживання прибували працівники виконавчої служби і звертали їй увагу на необхідність виконати вказане рішення суду та про можливість настання кримінальної відповідальності за його невиконання.

Разом з тим обвинувачена зазначила, що вона працює ветеринарним фельдшером Яремчанської міської державної лікарні ветеринарної медицини, де отримує мінімальну заробітну плату в розмірі 6700 грн. Інших доходів у неї немає. Крім того, вона розлучена і в неї на утриманні перебувають троє неповнолітніх дітей, допомогу на яких вона також не отримує, а тому її сім`я є малозабезпеченою.

Ствердила, що мала намір найняти відповідних працівників, з метою приведення у відповідність розміщення на її ділянці вигрібної ями, сараю для худоби та для демонтажу дерев`яної огорожі, однак, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем вона не змогла цього зробити, що унеможливило проведення вказаних робіт, і відповідно виконання судового рішення.

Запевнила суд, що докладе зусиль щодо проведення даних робіт на її земельній ділянці і виконання рішення суду від 28.04.2021 року.

Усвідомлює, що вчинила злочин. Просить суд суворо її не карати, у вчиненому щиро розкаюється та обіцяє стати на шлях виправлення.

Беручи до уваги те, що обвинувачена ОСОБА_4 в повному обсязі визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй органом досудового розслідування злочину при обставинах, викладених у обвинувальному акті та зважаючи на те, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачена, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового процесу, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, допитавши обвинувачену та дослідивши матеріали надані прокурором, які долучені в судовому засіданні до кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченої, суд прийшов до висновку, що винуватість обвинуваченої ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Умисні дії ОСОБА_4 , які виразились в умисному невиконанні рішення суду, що набрало законної сили, вірно кваліфіковано за ч.1 ст.382 КК України.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК України, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме не зазначені критерії призначення кримінального покарання звернуто увагу Верховним Судом у постанові від 10.07.2018 року (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 року (справа № 760/115405/16-к) ВС України зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (ст.65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС України у постанові від 09.10.2018 року (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 ч.1 ст.65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 року (справа №166/1065/18) ВС України зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС України від 27.11.2019 року (справа №629/847/15-к).

Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС України у постанові від 17.04.2018 року (справа №298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Як достовірно встановлено судом, ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення, проте у вчиненому розкаялася, активно сприяла його розкриттю, на обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах не перебуває, офіційно працює, має на утриманні та вихованні трьох неповнолітніх дочок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

За місцем проживання обвинувачена характеризується посередньо.

Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , відповідно до ч.ч.1, 2 ст.66 КК України, суд враховує повне визнання вини у вчиненому, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні трьох неповнолітніх дітей.

Обтяжуючих покарання ОСОБА_4 обставин судом не встановлено.

Таким чином, аналізуючи встановлені судом відомості, що характеризують особу обвинуваченої, обставини, що пом`якшують їй покарання, поведінку обвинуваченої до і після вчинення кримінального правопорушення, приписи статей 50, 65 КК України, роз`яснення ВС України, викладені у постанові від 17.04.2018 року, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, а саме у виді штрафу.

Разом з тим, вказані вище обставини в сукупності є, на думку суду, такими, що не тільки пом`якшують покарання, але й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення і дають підстави, з врахуванням як обставин у даному провадженні так і особи обвинуваченої, викладених вище пом`якшуючих відповідальність обставин, при визначенні їй покарання застосувати ч.1 ст.69 КК України і призначити покарання у виді штрафу, однак нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.382 КК України.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами ч.2 ст.50 КК України є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

На переконання суду, обраний обвинуваченій такий вид та розмір покарання, відповідатиме не тільки тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення та обставинам провадження, але й особі самої обвинуваченої, є обгрунтованим та буде відповідати меті покарання.

Відносно запобіжного заходу, суд констатує наступне:

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, запобіжний захід щодо обвинуваченої на стадії досудового розслідування та судового розгляду не обирався. Таким чином, запобіжний захід відносно обвинуваченої ОСОБА_4 на момент розгляду даного провадження - відсутній.

Таким чином, беручи до уваги обставини вчинення злочину, особу обвинуваченої, а також те, що суд прийшов до висновку про призначення ОСОБА_4 покарання не пов`язаного із позбавленням волі, а саме у виді штрафу, суд вважає за можливе не обирати запобіжний захід обвинуваченій до вступу вироку в законну силу.

Судові витрати та речові докази у кримінальному провадженні №0000299 року від 14.11.2021 року, питання щодо яких має вирішувати суд - відсутні.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлявся, арешт на майно - не накладався.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.369, 370, 371, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України та призначити їй покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України - у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) грн. 00 коп.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу - не обирати.

Вирок суду може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченою ОСОБА_4 - в той самий строк з моменту отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1