ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/1143/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/245/23 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.286-1 КК України
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2023 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючої - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у ЄРДР за № 0000104 від 14 серпня 2022 року за апеляційною скаргою прокурора Підволочиського відділу Теребовлянської окружної прокуратури на вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 червня 2023 року, -

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, неодруженого, не депутата, з середньою освітою, не працюючого, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286-1 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить п`ятдесят одну тисячу гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років.

Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 13 серпня 2022 року приблизно о 19 годині 00 хвилин, в порушення вимог пунктів 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями (далі ПДР України), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним мопедом марки «VIPER GRAND PRIX» без реєстрації, з одним пасажиром ОСОБА_9 , без вантажу, рухаючись по вул. Горби в с. Остап`є Скалатської ТГ Тернопільського району Тернопільської області, в напрямку від центру села місцевого ставка не був достатньо уважним та не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб своєчасно реагувати на її зміну та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, в порушення вимог п.2.3 (б, д) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, зі змінами та доповненнями (далі ПДР України)., п.п. 1.10 (в частині значення термінів «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка», «маневрування» та виконання їх вимог), п.п. 10.1 та 12.1 ПДР України, не обрав в установлених межах таку безпечну швидкість керованого транспортного засобу із врахуванням дорожньої обстановки (сукупності факторів, що характеризуються дорожніми умовами), не застосував такі прийоми керування мопедом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, внаслідок чого допустив його виїзд на смугу зустрічного руху із зміною напрямку свого руху вліво, з подальшими виїздом за межі проїзної частини на узбіччя, зіткнення з кам`яною огорожею приватного господарства та перекиданням мопеда. Внаслідок викладеного і в порушення вимог ч. 1 п. 1.5 ПДР України водій ОСОБА_7 , який не повинен створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків, створив такі умови, що стали причиною дорожньо-транспортної пригоди. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир мопеда марки «VIPER GRAND PRIX» ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми у виді перелому кісток склепіння і основи черепа (лівої скроневої і клиноподібної), епідурального крововиливу (над твердою мозковою оболонкою) в ділянці намету мозочка лівої півкулі головного мозку, забою головного мозку тяжкого ступеня, рани тім`яно - потиличної ділянки, закритої травми ділянки лівого суглоба у виді рани по його передньо - зовнішній поверхні та перелому верхнього кінця (проксимального епіфіза) великогомілкової кістки, численних синців та саден в ділянці тулуба і кінцівок, які за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння належать до тяжких тілесних ушкоджень.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 10.1 та 12.1 ПДР України, перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність. Просить постановити новий вирок, призначивши ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років.

Свої доводи мотивує тим, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує, що суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді штрафу порушив засади призначення покарання визначені КК, адже злочин ним вчинено у стані алкогольного сп`яніння.

Зокрема, прокурор вважає помилковим посилання суду на обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, оскільки в суді першої інстанції до початку судового слідства ОСОБА_7 вину визнавав лише частково, крім того, думка потерпілого при призначенні обвинуваченому покарання, яка була врахована судом, не є вирішальною.

Наголошує на тому, що більшість пом`якшуючих обставин, на які посилається суд не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та не дають підстав для застосування ст. 69 КК.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого, що вважають вирок суду законним і обґрунтованим, прокурора, який просить задовольнити його апеляцію, з мотивів викладених у ній, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст. 286-1 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.

Разом із цим, колегія суддів приходить до переконання, що при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, де зазначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Призначаючи покарання, свій висновок суд першої інстанції обґрунтував тим, що обставини, які пом`якшують засудженому покарання (щире каяття, визнання винуватості, активне сприяння у розкритті злочину, добровільне відшкодування в повному обсязі заподіяної потерпілому матеріальної та моральної шкоди, наявність матері, котра потребує постійного стороннього догляду) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення. Крім того, зважив суд і на думку потерпілого, який просив не призначати засудженому покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства, відшкодував завдану йому шкоду. Також врахував суд і те, що ОСОБА_7 є особою молодого віку, раніше не судимий, має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліках у нарколога, психіатра не перебуває, а також потребує постійного медикаментозного лікування, допоміжних ортопедичних засобів для пересування та сторонньої допомоги для здійснення функцій самообслуговування, відсутність обставин, що обтяжують його покарання.

З урахуванням вищенаведеного, місцевий суд дійшов висновку, що є достатні підстави для призначення ОСОБА_7 основного покарання із застосуванням ст. 69 КК більш м`якого виду, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 286-1 цього Кодексу, у виді штрафу.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого суду і вважає, що вони не ґрунтуються на вимогах закону, зважаючи на таке.

Однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст. 69 КК є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання.

Правова конструкція ч. 1 ст. 69 КК законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винуватій особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично тягнути застосування ст. 69 КК.

Колегія суддів звертає увагу на те, що приписи ст. 69 КК про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 27 квітня 2021 року, справа № 712/4384/20, провадження № 51-548км21).

Так, суд, визнавши щире каяття, визнання винуватості, виявлення жалю з приводу вчиненого, активне сприяння у розкритті злочину, добровільне відшкодування в повному обсязі заподіяної потерпілому шкоди обставинами, що пом`якшують ОСОБА_7 покарання, не обґрунтував того, як ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженим діяння, перебуваючи при цьому у стані алкогольного сп`яніння, наслідком якого є заподіяння шкоди здоров`ю особи та безпідставно застосував при призначенні ОСОБА_7 покарання норму, передбачену ст. 69 КК.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Однак, не надав суд у своєму рішенні оцінки тим обставинам, що ОСОБА_7 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, взявши одного пасажира керував транспортним засобом, тим самим поставивши під небезпеку не лише своє життя і особи, що перебували з ним на мопеді, а й інших учасників дорожнього руху, грубо порушив правила дорожнього руху, допустив ДТП в результаті якого один з пасажирів отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Зважаючи на вищенаведене, позиція потерпілого, який наполягав на призначенні засудженому покарання не пов`язаного із ізоляцією від суспільства, а також обставина відшкодування йому в повному обсязі завданої шкоди, у цій справі не мають вирішального значення, з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого ОСОБА_7 діяння у сфері безпеки руху.

Той факт, що засуджений судимості не має, є особою молодого віку, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, а також неперебування на диспансерних обліках не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про застосування до ОСОБА_7 положень ст.69 КК.

Таким чином, суд, застосовуючи положення ст. 69 КК, не навів переконливих мотивів свого рішення, як і того, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді штрафу буде сприяти досягненню мети покарання, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання, яке не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення.

Виправлення засудженого є таким впливом покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення. Виправлення виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, зокрема і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого покарання в його особистості відбулись такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року, справа № 725/5266/20, провадження № 51-5167км21).

В контексті наведених положень, переконливого обґрунтування застосування норми ст. 69 КК, в аспекті реалізації приписів статей 50, 65 КК, оскаржене судове рішення не містить.

До того ж, застосування ст.69 КК та призначення покарання у даному випадку виді штрафу і за обставин з наслідками, які були встановлені судом у даному кримінальному провадженні, не вплине на формування суспільної думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

Таким чином, враховуючи ступінь тяжкості та фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого у сукупності, пом`якшуючи покарання обставини та відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також беручи до уваги думку потерпілого, який вважає за необхідне не призначати обвинуваченому суворе покарання, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 286-1 КК України у мінімальному розмірі, на строк 3 роки, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тобто для досягнення мети, передбаченої ст.50 КК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 418, 420, КПК України, колегія суддів, -

Засудила:

Апеляційну скаргу прокурора Підволочиського відділу Теребовлянської окружної прокуратури задовольнити.

Вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 червня 2023 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286-1 КК України в частині призначеного останньому покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст. 286-1 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді