Справа № 359/4613/21
Провадження № 1-кп/359/156/2023
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 серпня 2023 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях судового засідання: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з технічною фіксацією в залі суду кримінальне провадження №0000332, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.04.2021 року, що надійшло до суду з обвинувальним актом, по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бесідка Ставищенського району Київської області, українця, громадянина України, одружений, з середньою освітою, офіційно непрацюючого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , та проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше судимого за вироком Бородянського районного суду Київської області від 13.07.2015 року за ч.1 ст. 187, ч.3 ст. 357, ч.3 ст. 189 та ч.3 ст. 289 КК України, із застосуванням ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років з конфіскацією частини належного йому майна (звільненого з місць позбавлення волі під час судового розгляду у зв`язку з відбуттям покарання),

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 350 КК України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 350 КК України, що скоєно за наступних обставин.

Так, згідно обвинувального акту, у ОСОБА_8 , у невстановлений досудовим розслідуванням час, виник протиправний намір здійснити погрозу заподіянням тяжких тілесних ушкоджень службовій особі, а саме голові Вороньківської об`єднаної територіальної громади ОСОБА_14 , у зв`язку із виконанням останньою своїх службових обов`язків.

У цьому зв`язку, 26.04.2021 близько 17 год. 00 хв. ОСОБА_8 , який відбуває покарання у ДУ "Бориспільська виправна колонія №119", за адресою Київська область, Бориспільський район Мартусівка, вул. Бориспільська,1, за допомогою мобільного телефону, з номером оператора мобільного зв`язку "Vodafone" НОМЕР_1 , здійснив телефонний дзвінок своєму знайомому ОСОБА_12 , якого попросив поїхати до с. Проців у Бориспільському районі, та передати для розмови мобільний телефон ОСОБА_14 .

В подальшому реалізовуючи свій кримінально протиправний намір, ОСОБА_8 діючи умисно, з метою припинення службової діяльності голови Вороньківської ОТГ ОСОБА_14 , в телефонній розмові, здійснив на адресу останньої погрозу заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.

Такі дії ОСОБА_8 орган досудового розслідування кваліфікував як погрозу заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, щодо службової особи, застосована з метою припинення діяльності службової особи, тобто як вчинення кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 350 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 у пред`явленому обвинуваченні і вчиненні інкримінованого йому проступку, своєї вини не визнав повністю, та показав, що йому невідомі обставини вчинення даного правопорушення, оскільки у зазначений досудовим розслідуванням час та момент його вчинення, а саме 26.04.2021 року він відбував покарання в ДУ "Бориспільська виправна колонія (№119)", де заборонено використання мобільних телефонів, і він не пам`ятає, щоб мав на той час можливість комусь телефонувати чи направляти смс повідомлення зі своїх знайомих чи близьких. ОСОБА_14 він знає як неблизьку родичку, з якою особисто спілкувався декілька разів до засудження по питаннях щодо оформлення земельних ділянок по місцю проживання батьків в с. Вороньків Бориспільського району. Більше жодних стосунків з нею він не підтримував. Будь-яких перешкод в діяльності ОСОБА_14 ні фізично, ні в телефонному режимі він не вчиняв, жодних погроз від нього чи в інтересах третіх осіб він не здійснював, ні самостійно, ні через знайомих.

При розгляді кримінального провадження в межах пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 , безпосередньо допитавши обвинуваченого, свідків, вивчивши документи як докази, на які посилався прокурор, вивчивши всі матеріали кримінального провадження, провівши дебати у яких прокурор просив: ОСОБА_8 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 350 КК України, а обвинувачений, який не визнав своєї вини у вчиненні цього кримінального правопорушення, та його захисник просили його виправдати, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, в результаті повного, об`єктивного і всебічного їх дослідження в судовому засіданні, суд дійшов висновку про необхідність виправдування обвинуваченого ОСОБА_8 за висунутим йому обвинуваченням з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Потерпіла ОСОБА_14 16.12.2021 року подала до суду письмове клопотання про те, що відмовляється давати будь-які показання як потерпіла, керуючись п. 6 ч. 1 ст. 56 КПК, та взагалі не бажає приймати участь у розгляді цього кримінального провадження і просила суд розглядати цю справу без її участі як потерпілої (т.1 а.с.221).

З огляду на категоричну позицію потерпілої ОСОБА_14 щодо небажання приймати участь у розгляді цього кримінального провадження, а також беручи до уваги положення п. 2 ч. 3 ст. 56 КПК України про те, що брати участь у судовому провадженні є правом потерпілого, а не його обов`язком, суд розглянув справу без участі потерпілої.

Судом були допитані свідки обвинувачення, які на думку прокурора, підтверджують винуватість ОСОБА_8 , в інкримінованому йому кримінального правопорушення.

Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показав, що працює на посаді заступника сільського голови Вороньківської сільської ради. Точної дати він не пам`ятає, десь на весні 2021 року, після закінчення робочого часу, близько 19:00 год., він вийшов із приміщення сільської ради. В цей час до нього підійшов раніше невідомий йому чоловік, який приїхав на автомобілі типу бус, зеленого кольору, і запитав, де він може знайти ОСОБА_14 . На що він йому відповів, що вже закінчився робочий час, і ОСОБА_14 поїхала додому. У зв`язку з чим він її шукав останній йому не повідомляв та він в нього не запитував. Після цього він відразу зателефонував до ОСОБА_14 та повідомив, що її шукає якійсь чоловік, якого він раніше ніколи не бачив. Почувши цю інформацію ОСОБА_14 повідомила йому, що такий самий автомобіль, перед цим, приїздив до її будинку та в телефонному режимі, через її знайому, яка перебувала на території її домоволодіння, оскільки вона була на роботі, передавали їй "вітання", як нібито погрожуючи, через те, що вона себе якось неправильно поводить. Потім він поїхав додому, та їдучу в с. Вороньків по вул. Кільцевій, він побачив знову цей автомобіль. Він відразу зателефонував дільничному інспектору, щоб він вживав необхідні міри, який в свою чергу викликав патрульну поліцію. Згодом приїхав екіпаж патрульної поліції, які на Т-образне перехресті (дорога на с. Мартусівка та с. Рогозів) зупинили цей автомобіль, де крім водія, перебувала ще якась жінка. Потім їх всіх доставили до Бориспільського РУП, де їх допитували. Свідок зазначив, що ОСОБА_8 він не знає і ніколи не бачив. Будь-яких погроз ні з боку водія автомобіля, ні з боку ОСОБА_8 на адресу ОСОБА_14 , він не чув.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що точної дати вона не пам`ятає, в теплу пору року, чи влітку, чи весною 2021 року, вона перебувала на території домоволодіння, де проживає ОСОБА_14 , якій вона періодично помагає по господарству. Близько 16:00 чи 17:00 год. вона почула, що до подвір`я приїхала якась машина та зупинилась. Вийшов на вулицю, вона побачила, що біля воріт стоїть автомобіль типу бус, зеленого кольору, за кермом якого перебував невідомий їй чоловік, а з боку сиділа якась жінка. На її запитання, з якою метою вони сюди приїхали, чоловік їй відповів, що йому потрібна ОСОБА_14 . Вона повідомила, що ОСОБА_14 вдома не має, оскільки остання на роботі. Потім у чоловіка задзвонив телефон, він вийшов із авто, підняв трубку, відразу включився гучний зв`язок, та вона почула, що якісь чоловік в нього запитав: "Ви знайшли її?". На що водій відповів, що із подвір`я вийшла якась жіночка, яка повідомила, що ОСОБА_14 на роботі. Цей чоловік сказав передати їй телефон. Вона не бажала розмовляти по телефону, однак водій настирно почав давати їй телефон, а тому вона була змушена взяти його. Взявши телефон до рук, вона почула грубий чоловічий голос, який сказав: "Передай привіт ОСОБА_14 від родича ОСОБА_15 ". Вона відразу запитала: "Від якого ОСОБА_15 ?", на що останній повідомив, що від того, якого привселюдно осоромили в клубі під час зборів. Голос у телефоні був грубий, спілкування відбувалося в агресивній формі. Також цей чоловік із використанням нецензурної лексики, висловив погрози на адресу ОСОБА_14 , сказавши: " За ОСОБА_16 я її порву". Це повідомлення носило характер погрози завдання шкоди здоров`ю ОСОБА_14 . Після цього вона відразу віддала телефон назад водію. З ким вона розмовляла по телефону їй невідомо, оскільки останній їй не представлявся. Враховуючи, що був ввімкнений гучний зв`язок, вона чула як чоловік по телефону сказав водію їхати до ОСОБА_14 в с. Вороньків. Після чого водій запитав як проїхати до с. Вороньків, однак вона їм цього не повідомила та повернулась у двір, а останні поїхали. Вона відразу зателефонувала до ОСОБА_14 і розповіла про цю ситуацію. Також, розуміючи, що відбувається щось незаконне, вона зателефонувала до дільничного інспектора, щоб останній вживав необхідні міри.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показав, що він знає ОСОБА_8 протягом тривалого часу, оскільки раніше жили на одній вулиці, та між ними склалися сусідські відносини. Десь весною 2021 року, за неділю до Пасхи, йому зателефонував ОСОБА_8 , який на той час відбував покарання у виді позбавлення волі в БВК № 119 (с. Мартусівка), та попросив його з`їздити до його тітки ОСОБА_14 , передати їй телефон, щоб він із нею поспілкувався, оскільки він не міг з нею зв`язатися в інший спосіб. Він погодився. Того ж дня він разом зі своєю дружиною на автомобілі "Mercedes Sprinter", зеленого кольору, поїхали до с. Проців Бориспільського району. Приїхавши туди, вони довго шукали, де саме проживає тітка, оскільки ОСОБА_8 точної адреси не повідомив, а у телефонному режимі розповідав маршрут, яким їм необхідно їхати. Приїхавши до домоволодіння ОСОБА_14 , він зупинився біля подвір`я, звідки вийшла якась жінка, в якої він запитав чи можливо поспілкуватися із ОСОБА_14 . На що остання повідомила, що її немає вдома, бо вона на роботі. Він відразу зателефонував до ОСОБА_8 повідомив це, і останній попросив дати телефон цій жінці, щоб він поговорив із нею, що він і зробив. Саму розмову він не чув. Однак, в ході їхнього спілкування ОСОБА_8 почав дуже голосно кричати, це було чутно навіть через динамік, і ця жінка почала відводити телефон від вуха, і він почув якісь погрози з боку ОСОБА_8 щодо заподіяння шкоди чиємусь здоров`ю. Однак, кому саме були адресовані ці погрози йому невідомо. Ця жінка віддала йому телефон, і ОСОБА_8 попросив його проїхати ще до сільської ради у с. Вороньків. Він сів у авто і вони поїхали туди, однак сільська рада була вже закрита. Вказані події відбувалися ввечері, точний час не пам`ятає, але було ще світло. Після цього вони поїхали додому, і на виїзді із с. Вороньків їх зупинила патрульна поліції, нібито за порушення ПДР, хоча він їх не порушував. Потім їх затримали та відвезли до Бориспільського РУП, а його автомобіль вилучили і помістили на спеціальний майданчик. У відділі поліції їм із дружиною пояснили, що їх підозрюють у погрозі вбивством, та провели їх допит. Потім їх відпустили та протягом неділі ще декілька разів викликали на допит, а також за його участі було проведено слідчий експеримент. В подальшому йому повернули його автомобіль.

Крім того, стороною обвинувачення у цьому кримінальному проваджені заявлялося клопотання про допит свідка ОСОБА_13 , однак надалі прокурор, в ході судового розгляду в судовому засіданні 26.12.2022 року, відмовився від клопотання щодо допиту вказаного свідка. Сторона захисту не наполягала на виклику цього свідка. З огляду на вищевикладене, та оцінюючи вищевказані досліджені судом докази по кримінальному провадженню, на думку суду, указані обставини, не перешкоджають завершенню судового розгляду в кримінальному провадженні.

Судом було безпосередньо досліджено письмові докази сторони обвинувачення, які на думку прокурора, доводять вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 350 КК України, а саме:

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000332 (т.1 а.с.85), з якого вбачається, що розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення за фактом того, що 26 квітня 2021 року надійшло повідомлення, що в с. Проців Бориспільського району Київської області невстановлені особи, погрожували вбивством ОСОБА_14 , яка являється головою Вороньківської ОТГ, яка виконує громадський обов`язок з метою припинення діяльності останньої;

-процесуальні документи, які підтверджують повноваження групи дізнавачів, які здійснювали досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні (т.1 а.с.86, 87, 88-89) та групи прокурорів, які здійснювали процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні (т.1 а.с.90-91);

-постанову про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення від 29.04.2021 року у кримінальному провадженні № 0000332 із ч. 1 ст. 129 КК на ч. 1 ст. 350 КК (т.1 а.с.92-93);

-відомості, що зафіксовані у копії витягу з інтегрованої інформаційно-пошукової системи МВС України за № 70913931 від 26.04.2021 року о 19:44 год. щодо надходження на спеціальну лінію 102 повідомлення від ОСОБА_11 про те, що близько години назад в АДРЕСА_3 , їй погрожували невідомі особи, зареєстрованого в інформаційно-телекомунікаційній системі Інформаційний портал НП України" (журналі єдиного обліку) Бориспільського РУП за № 10920 (т.1 а.с.94);

-рапорт, складений начальником СДОП Бориспільського РУП ОСОБА_17 26.04.2021 р. (т.1 а.с.95), в якому останній доповідає про виявлення ознак кримінального правопорушення про те, що 26.04.2021 року близько 18:30 год. на адресу ОСОБА_14 за допомогою мобільного телефону надійшли погрози фізичною розправою від невідомого чоловіка, відомості про що внесено до ЄО Бориспільського РУП за № 10920 від 26.04.2023 року;

-протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 26.04.2021 року (т.1 а.с.96), з якого вбачається, що ДОП СДОП Бориспільського РУП ОСОБА_18 26.04.2021 року о 20:00 год. прийняв усну заяву від ОСОБА_14 , яка будучи повідомленою про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК, повідомила про те, що 26.04.2021 року близько 18:30 год. в АДРЕСА_3 , невідомий чоловік, який назвався ОСОБА_15 , висловлював їй погрози фізичною розправою та погрожував її життю та здоров`ю. Аналізуючи відомості, що містяться в протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, встановлено, що вони доводять лише факт висловлення погроз ОСОБА_14 . При цьому даний протокол не містить відомості про те, ким саме та у який спосіб були висловлені ці погрози;

-протокол огляду місця події від 26.04.2021 року та фототаблиці до нього (т.1 а.с.97-99, 100-105), з якого вбачається, що в ході огляду місця події у період часу з 21:39 год. по 21:57 год. слідчий СВ Бориспільського РУП ОСОБА_19 , в присутності двох понятих, на підставі повідомлення про кримінальне правопорушення, оглянув ділянку місцевості, розташованої по вул. С. Камінського, 4 в м. Бориспіль Київської області, на якій на момент огляду був розміщений автомобіль марки "Mercedes-Benz Sprinter", д.н.з. НОМЕР_2 , зеленого кольору, та номером шасі НОМЕР_3 , без будь-яких пошкоджень. В ході цієї слідчої дії вилучено: автомобіль марки "Mercedes-Benz Sprinter", д.н.з. НОМЕР_2 , з ключами; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , а також здійснено детальну фотофіксацію;

-постанови дізнавача СД Бориспільського РУП про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 26.04.2021 року та від 16.05.2021 року (т.1 а.с.106, 164);

-письмова розписка ОСОБА_12 від 30.04.2021 року (т.1 а.с.107), згідно якої останній отримав на відповідальне зберігання: автомобіль марки "Mercedes-Benz Sprinter", д.н.з. НОМЕР_2 , з ключами; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 ;

-копія рішення Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області про повноваження Вороньківського сільського голови № 02-1-VIII від 08.12.2020 року (т.1 а.с.112) та копія протоколу засідання другої сесії восьмого скликання Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 24.12.2020 року (т.1 а.с.113-117), отримані дізнавачем в порядку ст. 93 КПК, на підставі запиту № 7/550 від 20.05.2021 року (т.1 а.с.110-111). Вказаними документами підтверджуються повноваження Вороньківського сільського голови - ОСОБА_14 ;

-рапорт, складений ст. інспектором з комунікації Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_20 від 28.04.2021 року (т.1 а.с.126), в якому остання доповідає керівництву про те, що під час проведення моніторингу соціальної мережі "Facebook" нею було виявлено допис у групі "Виконавчий комітет Вороньківської сільської ради", поширений 27.04.2021 року від сільського голови ОСОБА_14 щодо можливих неправомірних дій невстановлених осіб на території Вороньківської ОТГ, разом із додатком до нього - скріншот вказаного допису під назвою: "Сільський голова ОСОБА_21 про погрози на свою адресу та звернення до правоохоронних органів стосовно ситуації з незаконним привласненням земельних ділянок" (т.1 а.с.127);

-протокол огляду від 27.04.2021 року (т.1 а.с.137-139), згідно з якого дізнавач СД Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_22 , в приміщенні кабінету № 215 Бориспільського РУП, розташованого за адресою: м. Бориспіль, вул. С. Камінського, 4, із застосуванням технічних засобів фіксації: ноутбука та принтера, провів огляд мобільного телефон марки "XIAOMI Redmi Go", IMEI1: НОМЕР_5 ; IMEI2: НОМЕР_6 , серійний номер НОМЕР_7 , котрий добровільно та особисто надав на огляд свідок ОСОБА_12 (т.1 а.с.136). В ході цієї слідчої дії було здійснено перегляд вхідних та вихідних викликів, де була виявлено історію вхідних та вихідних викликів користувача цього мобільного телефону з іншими користувачам - абонентом " ОСОБА_23 " НОМЕР_1 в період часу із 16:46 год. 26.04.2021 року по 20:06 год. 26.04.2021 року, різної тривалості;

-протокол проведення слідчого експерименту від 30.04.2021 року (т.1 а.с.140) та відеозапис даної слідчої дії за участю свідка ОСОБА_12 (т.1 а.с.141), переглянутого в судовому засіданні. В ході цієї слідчої дії, свідок на місці події розповів про обставини, які відбулися 26.04.2021 року за адресою: АДРЕСА_3 , які відповідають його показанням, наданих в ході його допиту в якості свідка. Також в ході проведення слідчого експерименту свідок показав точне місце, де він припаркував своє авто, а саме біля воріт. Також свідок відтворив обставини спілкування жінки, яка вийшла із території домоволодіння із ОСОБА_8 по його мобільному телефону, та місце де він перебував у цей момент, а саме на відстані близько 1 м від неї, а тому коли остання повертали йому телефон, то почув якусь погрозу, однак кому вона була адресовано йому невідомою. Жодних відомостей щодо до того, що ОСОБА_24 висловлював якісь погрози на адресу ОСОБА_14 , або просив їх передати останній, він не повідомив;

- документи з приводу вилучення мобільного телефону у засудженого ОСОБА_8 , надані начальником ДУ "Бориспільська виправна колонія (119)" ОСОБА_25 (т.1 а.с.150), на запит дізнавача № 7/445 від 27.04.2021 року, зробленого в порядку ст. 93 КПК (т.1 а.с.149), а саме: копії рапортів від 27.04.2021 року (т.1 а.с.151, 152, 155); копія акту від 27.04.2021 року (т.1 а.с.153); копія протоколу № 59 про вилучення заборонених речей від 27.04.2021 року, відповідно до якого у засудженого ОСОБА_8 було вилучено мобільний телефон " XIAOMI ", чорного кольору, з А/Б (т.1 а.с.154); копія письмових пояснень засудженого ОСОБА_8 (т.1 а.с.156-157). Вказані документи підтверджують факт вилучення у засудженого ОСОБА_8 мобільного телефону;

-протокол огляду від 16.05.2021 року (т.1 а.с.159-163), згідно з яким дізнавач СД Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_26 , в приміщенні кабінету № 210 Бориспільського РУП, розташованого за адресою: м. Бориспіль, вул. С. Камінського, 4, із застосуванням технічних засобів фіксації: цифрового фотоапарата, провела огляд мобільного телефон марки "XIAOMI Redmi 6А". В ході огляду цього мобільного телефону, встановлено його IMEI1: НОМЕР_8 ; IMEI2: НОМЕР_9 , а також що в ньому наявна сім-карта, білого кольору, із номерацією НОМЕР_10 , яка заблокована. Також в ході цієї слідчої дії було здійснено перегляд вхідних та вихідних викликів, де була виявлено історію вхідних та вихідних викликів користувача цього мобільного телефону з іншими користувачам - абонентом " ОСОБА_27 " НОМЕР_11 в період часу із 16:46 год. 26.04.2021 року по 20:06 год. 26.04.2021 року, різної тривалості. Крім того, в ході цієї слідчої дії було здійснено перегляд месенджера "Viber", де була виявлено історію переписок користувача цього мобільного телефону з іншими користувачам - абонентом " ОСОБА_28 " НОМЕР_12 , однак кому належить цей номер телефону в ході досудового розслідування не встановлено;

-повідомлення про підозру ОСОБА_8 (т.1 а.с.165-168);

-повідомлення про надання прокуророві зібраних матеріалів дізнання та повідомлення про підозру від 20.05.2021 року, які адресовані прокурору (т.1 а.с.199), потерпілій ОСОБА_14 (т.1 а.с.200) та підозрюваному ОСОБА_8 (т.1 а.с.201);

-розписка про ознайомлення з матеріалами дізнання шляхом їх вручення, якою підтверджується факт відкриття стороною обвинувачення матеріалів цього кримінального провадження, відповідно до ст. 290 КПК України та ознайомлення з ними потерпілою ОСОБА_14 20.05.2021 року (т.1 а.с.202-203).

Також в судовому засіданні судом були дослідженні докази, що свідчать про особу обвинуваченого.

Крім того, на обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором будо долучено наступні протоколи слідчих дій, а саме протоколи допиту потерпілої ОСОБА_14 від 26.04.2021 року (т.1 а.с.109); свідків: ОСОБА_11 від 27.04.2021 року (т.1 а.с.128-129), ОСОБА_12 (т.1 а.с.130-132); ОСОБА_13 від 29.04.2021 року (т.1 а.с.142-144); ОСОБА_10 від 12.05.2021 року (т.1 а.с.146-148), а також протокол допиту підозрюваного від 30.04.2021 року (т.1 а.с.177-180), однак, з огляду на те, що в цих протоколах містяться показання потерпілої, свідків та підозрюваного, які суд безпосередньо не сприймав під час судового засідання, ці показання були надані дізнавачу під час досудового розслідування, враховуючи положення ч. 4 ст. 95 КПК України, про те, що суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них, тому судом дані докази оцінюються критично та не приймаються до уваги.

Оцінюючи надані стороною обвинувачення письмові докази, на підтвердження пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 350 КК України, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності, з урахуванням доводів сторони захисту про їх недопустимість, суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінально процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до практики Європейського суду з прав людини, яка вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення "поза розумним сумнівом", п. 53 рішення ЄСПЛ у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 року, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п. 86 рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі "Вєренцов проти України").

Згідно ч. 1 ст. 91 цього Кодексу, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Згідно ч. 2 ст. 91 КПК України д оказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В частині 2 ст. 17 КПК України закріплено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ст.84 КПК).

В статті 85 КПК України закріплено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Аналізуючи наведені вище показання свідків сторони обвинувачення, суд приходить до висновку про те, що ці покази не можуть бути доказом на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки будь-яких фактичних даних, які б підтверджували суть обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 350 КК України, вказані показання свідків не містять, оскільки безпосередніми очевидцями висловлення обвинуваченим ОСОБА_8 на адресу потерпілої ОСОБА_14 погроз заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, останні не були.

При цьому допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не повідомили про обізнаність щодо обставин висловлення будь-яких погроз з боку ОСОБА_8 , в телефонній розмові, на адресу ОСОБА_14 , оскільки вони не були очевидцями будь-якого спілкування між вказаними особами та не підтвердили участі ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених в обвинуваченні.

Показання, допитаних в судовому засіданні вищезазначених свідків обвинувачення, містять загальні відомості щодо обставин, які передували самій події кримінального правопорушення, обставин за яких між ними відбулося спілкування, щодо змісту розмов між ними, або були після цього спілкування, однак ними не підтверджено що його вчинив або що до його вчинення може бути причетний саме обвинувачений ОСОБА_8 .

Так, свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 вказували лише на те, що 26.04.2021 року, ближче до вечора, невідомий чоловік на автомобілі типу бус, зеленого кольору, розшукував ОСОБА_14 в с. Проців, за місцем її проживання, та в с. Вороньків, за місцем її роботи, однак він її не знайшов, так як на момент його приїзду остання була відсутня у цих місцях, а тому він спілкувався лише із ними. Вказані показання свідків повністю узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_12 , який підтвердив факт того, що він приїжджав спочатку в с. Проців, а потім в с. Вороньків, для того, щоб знайти ОСОБА_14 , однак ОСОБА_14 того дня він не знайшов, не бачив її та не спілкувався із нею.

Аналізуючи вищезазначені показання свідків суд приходить до висновку, що вони є достовірними, в них викладені лише ті факти, які особи сприймали особисто, оскільки вони повністю узгоджуються між собою та з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, що свідчить про те, що вони є правдивими та такими, що відповідають дійсним обставинам справи, а тому суд приймає їх до уваги.

Також як вбачається із показань свідка ОСОБА_12 , 26.04.2021 року близько 17:00 год. йому зателефонував ОСОБА_8 , який відбував покарання у колонії в с. Мартусівка, і попросив поїхати до його тітки ОСОБА_14 , передати їй телефон, щоб він із нею поспілкувався, оскільки він не міг з нею зв`язатися в інший спосіб, на що він погодився, і після цього на автомобілі марки "Mercedes-Benz Sprinter", зеленого кольору, поїхав спочатку в с. Проців, а потім вже в с. Вороньків. Про що саме ОСОБА_8 бажав спілкуватися із тіткою йому невідомо.

Вказані показання свідка ОСОБА_12 узгоджуються із даними, що містяться: у протоколі огляду від 27.04.2021 року (т.1 а.с.137-139), яким підтверджується неодноразове спілкування в телефонному режимі між свідком ОСОБА_12 з іншими користувачам - абонентом " ОСОБА_23 " НОМЕР_1 в період часу із 16:46 год. 26.04.2021 року по 20:06 год. 26.04.2021 року; у протоколі проведення слідчого експерименту від 30.04.2021 року, за участю свідка ОСОБА_12 (т.1 а.с.140-141); зі змістом документів, наданих начальником БВК № 119, де ОСОБА_8 , станом на 26.04.2021 року, відбував покарання у виді позбавлення волі, якими беззаперечно підтверджується наявність у засудженого ОСОБА_8 заборонених речей, а саме мобільного телефону марки "XIAOMI", чорного кольору, з А/Б (т.1 а.с.151-157); відомостями, що зафіксовані у протоколі огляду від 16.05.2021 року (т.1 а.с.159-163), яким підтверджується, що 26.04.2021 року із мобільного телефону марки "XIAOMI Redmi 6А", який було вилучено у ОСОБА_8 , о 16:46 було здійснено вихідний виклик користувача цього мобільного телефону до іншого користувачам - абонент " ОСОБА_27 " НОМЕР_11 , а також спілкування у телефонному режимі між цими абонентами цього ж дня в період часу із 16:46 год. 26.04.2021 року по 20:06 год. 26.04.2021 року. Це в свою чергу свідчить про те, що дані показання свідка ОСОБА_12 є такими, що відповідають дійсності.

Тому з огляду на наведені докази, встановлено, що 26.04.2021 р. близько 17:00 год. свідок ОСОБА_12 , на прохання обвинуваченого ОСОБА_8 , висловлене у телефонному режимі, на автомобілі марки "Mercedes-Benz Sprinter", зеленого кольору, поїхав до с. Проців, за місцем проживання тітки ОСОБА_8 - ОСОБА_14 , а потім до с. Вороньків, за місцем її роботи, для того, щоб ОСОБА_8 міг із нею поспілкуватися. Однак ОСОБА_8 не спілкувався із ОСОБА_14 у телефонному режимі, оскільки свідок ОСОБА_12 . ОСОБА_14 не бачив, оскільки не знайшов її, а тому фізично не міг передати останній мобільний телефон.

Разом з тим, зазначені докази у своїй сукупності лише підтверджують факт того, що свідок ОСОБА_12 , на прохання обвинуваченого ОСОБА_8 їздив у с. Проців та с. Вороньків, щоб передати для розмови мобільний телефон ОСОБА_14 , про те ці докази не доводять факту того, що 26.04.2021 року ОСОБА_8 , в телефонній розмові, висловив на адресу ОСОБА_14 погрози, оскільки ними повністю спростовується факт спілкування цього дня ОСОБА_8 із ОСОБА_14 у телефонному режимі.

В той же час, з цих підстав, суд не приймає до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_8 , в частині того, що він не мав можливості комусь телефонувати і щось просити, оскільки станом на 26.04.2021 року він відбував покарання у БВК № 119, де заборонено користуватися мобільними телефонами, оскільки вони повністю спростовані вищезазначеними показаннями свідка ОСОБА_12 та письмовими доказами, детальний аналіз яких було наведено вище.

Також, із показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які повністю узгоджуються між собою, встановлено, що приїхавши за місцем проживання ОСОБА_14 , останньої вдома не було, із подвір`я вийшла свідок ОСОБА_11 , і саме вона спілкувалася зі свідком ОСОБА_12 . В ході їхнього спілкування ОСОБА_12 передав ОСОБА_11 мобільний телефон, і саме вона спілкувалася із ОСОБА_8 , що підтверджується також відомостями, які зафіксовані у протоколах огляду від 27.04.2021 року та від 16.05.2021 року. Тобто вказаними показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтверджується лише факт того, що 26.04.2021 року ОСОБА_8 спілкувався в телефонній розмові із ОСОБА_11 .

Дійсно і свідок ОСОБА_11 , і свідок ОСОБА_12 підтвердили, що в ході цієї телефонної розмови, ОСОБА_8 спілкувався гучно, кричав, із використанням нецензурної лексики, а також висловлював якісь погрози щодо завдання шкоди здоров`ю. Проте зі змісту показань цих свідків неможливо встановити, що вказані погрози були висловлені саме на адресу ОСОБА_14 .

Показання свідка ОСОБА_11 , яка показала, що в ході спілкування із невідомим чоловіком, останній сказав: "Передай привіт ОСОБА_14 від родича ОСОБА_15 ", а потім в агресивній формі, кричачи, із використанням нецензурної лексики, висловив погрози на адресу ОСОБА_14 , суд оцінює критично, оскільки вони суперечать іншим доказам у справі, зокрема відомостям, що зафіксовані у копії витягу з інтегрованої інформаційно-пошукової системи МВС України за № 70913931, з якого вбачається, що 26.04.2021 року о 19:44 год. на спеціальну лінію 102 надійшло повідомлення від ОСОБА_11 , в якому вона зазначила, що близько години назад в АДРЕСА_3 , невідомі особи погрожували саме їй. Тобто це вказує на те, що при зверненні до правоохоронних органів свідок ОСОБА_11 нічого не повідомляла з приводу того, що погрози були висловлені на адресу ОСОБА_14 , а повідомила про цей факт вже під час допиту в судовому засіданні.

Також вищезазначені показання свідка ОСОБА_11 суперечать відомостям, що містяться у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 26.04.2021 року, з якого вбачається, що ОСОБА_14 , будучи повідомленою про кримінальну відповідальність, повідомила, що 26.04.2021 року близько 18:30 год. в АДРЕСА_3 , невідомий чоловік висловлював їй погрози щодо завдання шкоди її здоров`ю та життю, однак нічого не зазначаючи з приводу того, що це було зроблено у телефонній розмові чи передано через когось, а також показаннями свідка ОСОБА_12 та відомостями, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 30.04.2021 року за його участю, в яких останній зазначив, що він не чув, щоб ОСОБА_8 висловлював будь-які погрози на адресу ОСОБА_14 щодо завдання шкоди її здоров`ю або просив ОСОБА_11 передати щось ОСОБА_14 , тому суд оцінює їх критично та не приймає до уваги.

Водночас вищезазначені показання свідка ОСОБА_11 , суд вважає і неналежним доказом, з урахуванням положень ст. 85 КПК України, оскільки згідно пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 обставини з приводу того, що ОСОБА_8 , висловлював на адресу ОСОБА_14 погрози щодо заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, через її знайому ОСОБА_11 , не інкримінуються, а тому згадана обставина не є предметом доказування у даному кримінальному провадженні. При цьому обставини, в частині того, що ОСОБА_11 в телефонній розмові просили передати ОСОБА_14 будь-які погрози щодо завдання шкоди її здоров`ю, навіть не підтвердила і свідок ОСОБА_11 , зазначаючи, що під час телефонної розмови її сказали передати лише привіт ОСОБА_14 від родича ОСОБА_15 .

Крім того показання свідка ОСОБА_11 , в частині того, що повідомлення, висловлені в телефонній розмові, носили характер погрози завдання шкоди здоров`ю ОСОБА_14 , суд не приймає до уваги і як доказ обвинувачення відхиляє, тому що вони є припущеннями свідка, оскільки ґрунтуються виключно на суб`єктивному сприйнятті їх свідком, так як вони не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.

Тому, суд, у відповідності до ст. 337 КПК, не враховує вищезазначені показання свідка ОСОБА_11 , в частині того, що погрози висловленні їй в телефонній розмові були адресовані ОСОБА_14 , оскільки розгляд справи провадиться лише відносно обвинуваченого та тільки в межах пред`явленого обвинувачення.

Водночас як вбачається із показань свідка ОСОБА_12 , йому невідомо кому були адресовані погрози, висловлені ОСОБА_8 в телефонній розмові, оскільки він їх сказав у загальному, без адресації якісь конкретній особі. Однак, 26.04.2021 року свій мобільний телефон він не передавав ОСОБА_14 , та ОСОБА_8 із ОСОБА_14 того дня в телефонному режимі не спілкувалася.

Таким чином, оцінюючи вищезазначені доказами в їх сукупності, відповідно до обсягу пред`явленного ОСОБА_8 обвинувачення, судом встановлено, що ці докази підтверджують лише факт того, що 26.04.2021 року ОСОБА_8 в телефонному режимі спілкувався із свідком ОСОБА_11 , і в ході цього спілкування висловлював якісь погрози.

Оцінюючи показання свідка ОСОБА_10 слід звернути увагу, що вказаний свідок не був безпосереднім очевидцем вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованого останнього кримінального правопорушення. Показання свідка ОСОБА_29 , в частині того, що ОСОБА_14 , в телефонному режимі, через її знайому, яка перебувала на території її домоволодіння, передавали їй "вітання", нібито погрожуючи, через те, що вона себе якось неправильно поводить, ґрунтуються виключно на даних, які йому стали відомі зі слів потерпілої ОСОБА_14 , тобто це є показання з чужих слів.

Також суд звертає увагу, що свідок ОСОБА_10 не показав: хто саме передавав ОСОБА_14 такі вітання; не навів суті цього вітання та які саме погрози були висловлені; навіть не зміг підтвердити, що це були саме погрози, оскільки ОСОБА_14 йому нічого з цього приводу не повідомляла, і йому такі відомості невідомі. Тобто, показання цього свідка жодним чином не вказують на те, що на адресу ОСОБА_14 були висловлені саме погрози щодо заподіяння їй тяжких тілесних ушкоджень, і що такі погрози висловив саме ОСОБА_8 .

Водночас в судовому засіданні суд був позбавлений можливості перевірити факт, того, що дійсно потерпілій ОСОБА_14 в телефонному режимі, через її знайому, передали "вітання" у виді погроз заподіяння шкоди її здоров`ю та хто саме, оскільки потерпіла ОСОБА_14 відмовився давати будь-які показання, на підставі ст. 63 Конституції України, зазначивши, що взагалі не бажає приймати участь у розгляді цього кримінального провадження.

Таким чином, не зважаючи на те, що потерпіла ОСОБА_14 , будучи забезпеченою необхідними умовами для реалізації своїх процесуальних прав, остання не бажає, щоб її було безпосереднього допитано в судовому засіданні, в ході судового розгляду.

Згідно положень ч. 2 ст. 23 КПК України не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

У ч. 4 ст. 95 КПК України закріплено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих в порядку ст. 225 КПК України, і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатись на них.

З огляду на вищевикладене, суд не надає будь-якої оцінки показанням потерпілої ОСОБА_14 , оскільки остання в ході судового розгляду даного кримінального провадження судом безпосередньо не допитувався. Тому суд вищезазначені показання свідка ОСОБА_10 з чужих слів визнає недопустимими, оскільки вони не підтверджуються жодними доказами.

Із зазначеного вище вбачається, що жоден з допитаних в судовому засіданні свідків не підтвердив, що саме ОСОБА_24 , в телефонній розмові, висловив на адресу ОСОБА_14 погрозу заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином, показанням свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 інформації про обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 350 КК, не містять, а тому, на думку суду, ці покази не можуть вважатися належними доказами на підтвердження вини ОСОБА_8 у вчиненні цього проступку та не можуть бути самі по собі покладені в основу обвинувального вироку.

В свою чергу вищезазначеними показаннями свідків повністю спростовують висновки сторони обвинувачення, викладені у обвинувальному акті, щодо того, що ОСОБА_8 в телефонній розмові із ОСОБА_14 здійснив на адресу останньої погрози заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, оскільки ОСОБА_8 26.04.2021 року взагалі не спілкувався із ОСОБА_14 , а тому фізично не міг висловити їй ці погрози.

Не доводять факту спілкування 26.04.2021 року ОСОБА_8 із ОСОБА_14 в телефонному режимі та висловлення ОСОБА_8 на адресу ОСОБА_14 будь-яких погроз щодо заподіяння тяжких тілесних ушкоджень і інші докази сторони обвинувачення, в тому числі і протоколи слідчих дій, документи матеріалів досудового розслідування, на які в суді посилався прокурор.

При детальному дослідженні витягу з кримінального провадження № 0000332 та протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 26.04.2021 року, слідує, що до ЄРДР було внесено відомості на підставі повідомлення ОСОБА_14 про те, що 26.04.2021 року близько 18:30 год. в АДРЕСА_3 , невстановлені особи висловлювали їй погрози фізичною розправою та погрожував її життю та здоров`ю, з метою припинення її службової діяльності як голови Вороньківської ОТГ. Вказані відомості носять виключно загально інформаційний характер з приводу того, що ОСОБА_14 як голові Вороньківської ОТГ були висловлені погрози, без будь-якої конкретизації, у якій спосіб, які саме погрози, ким саме були висловлені ці погрози, у зв`язку з якими обставинами були висловлені ці погрози. Тобто вказані докази не містять конкретної та достатньої інформації, яка підтверджувала той факт, що ці погрози були висловлені саме ОСОБА_8 , і що він має будь-яке відношення до цієї ситуації. Тому суд визнає їх неналежними доказами.

Також детально дослідивши зміст даного протоколів огляду від 26.04.2021 року, від 27.04.2021 року та від 16.05.2021 року, судом встановлено, що вказані протоколи не містить інформації про те, що ОСОБА_8 , в телефонній розмові, висловив на адресу ОСОБА_14 погрозу заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та жодним чином не пов`язують особу ОСОБА_8 із зазначеним кримінальним правопорушенням. Вказані протоколи лише підтверджують факт спілкування між свідком ОСОБА_12 та ОСОБА_8 у телефонному режимі 26.04.2021 року. Тому суд визнає вказані протоколи огляду неналежними доказами.

Протокол проведення слідчого експерименту від 30.04.2021 року за участі свідка ОСОБА_12 зводиться лише до підтвердження свідком обставин, у зв`язку з якими він приїжджав до с. Проців, а також факт спілкування ОСОБА_8 зі свідком ОСОБА_30 у телефонному режимі, однак не містить жодних відомостей з приводу того, що ОСОБА_8 висловлював будь-які погрози на адресу ОСОБА_14 , та навпаки підтверджує той факт, що 26.04.2021 року ОСОБА_8 не спілкувався із ОСОБА_14 в телефонному режимі.

Тому, безпосередньо, дослідивши протокол проведення слідчого експерименту від 30.04.2021 року, суд приходить до висновку, що вказаний доказ не містять даних, які б свідчили про те, що ОСОБА_8 висловлював, в телефонному режимі, погрози заподіяння тяжких тілесних ушкоджень щодо ОСОБА_14 , за обставин зазначених в обвинувальному акті. Тобто у вказаному доказі відсутні відомості, які б мали значення для кримінального провадження та підтверджували б або спростовували б обставини, що підлягають доказуванню, а також вони не вказують на достовірність чи можливість використання інших доказів в кримінальному провадженні, а тому суд визнає вказаний протокол проведення слідчого експерименту також неналежним доказом.

Факт наявності в ОСОБА_8 , який станом на 26.04.2021 року, відбував покарання у виді позбавлення волі у БВК № 119, мобільного телефону, та спілкування по ньому цього дня із ОСОБА_12 жодним чином не доводить дійсних намірів, мети та мотиву таких дій ОСОБА_8 .

Як вбачається із показань показання свідка ОСОБА_12 , ОСОБА_8 не уточнював тему розмови із ОСОБА_14 , а лише зазначив, що це його тітка і він хоче з нею поспілкуватися, однак не має іншої змоги із нею зв`язатися, тому попросив його поїхати до неї, і передати їй мобільний телефон. Будь-яких погроз на адресу ОСОБА_14 він не висловлював і не просив нічого передавати. Вказані показання свідка ОСОБА_12 повністю узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_11 , в яких вона зазначила, що їй невідомо з якою метою невідомий чоловік (свідок ОСОБА_12 ) шукав ОСОБА_14 , а також з показаннями свідка ОСОБА_10 , в яких він показав, що йому невідома з якою ціллю невідомий чоловік (свідок ОСОБА_12 ) та будь-яких погроз на адресу ОСОБА_14 він не чув, що в свою чергу свідчить про те, що вони є достовірними.

Таким чином, стороною обвинувачення не представлено суду будь-яких допустимих та належних доказів про те, що ОСОБА_8 зателефонував до ОСОБА_12 з проханням з`їздити до ОСОБА_14 , і передати їй мобільний телефон, для того, щоб у телефонному режимі висловити на її адресу погрози заподіяння тяжких тілесних ушкоджень з метою припинення її службової діяльності.

Тому, виявлення та вилучення у засудженого ОСОБА_8 забороненого предмету - мобільного телефону, що підтверджується відповідними документами, жодним чином не обґрунтовує вину ОСОБА_8 у інкримінованому проступку, оскільки такі дії засудженого свідчать виключно про порушення останнім вимог режиму відбування покарання.

В ході судового розгляду беззаперечно встановлено, що 26.04.2021 року ОСОБА_12 на прохання ОСОБА_8 поїхав до с. Проців, а потім до с. Вороньків, де шукав ОСОБА_14 , для того, що передати їй для розмови з останнім мобільний телефон, однак стороною обвинувачення не надано жодних допустимих та належних доказів на підтвердження факту того, що ОСОБА_8 спілкувався із ОСОБА_14 в телефонному режимі. Водночас в матеріалах кримінального провадження наявні докази, які беззаперечно доводять факт того, що 26.04.2021 року ОСОБА_8 із ОСОБА_14 взагалі не спілкувався.

З огляду на вищевикладене, сам по собі факт того, що 26.04.2021 року ОСОБА_8 зателефонував своєму знайомому ОСОБА_12 , якого попросив поїхати до с. Проців, щоб передати для розмови мобільний телефон ОСОБА_14 , і те, що ОСОБА_12 , приїхавши до села шукав ОСОБА_14 , не може свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 350 КК України.

Крім того, надані прокурором як докази: рапорт начальника СДОП Бориспільського РУП ОСОБА_31 від 26.04.2021 року (т.1 а.с.95) та рапорт ст. інспектора з комунікації Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_20 від 28.04.2021 року (т.1 а.с.126), в силу положень ст. 86 КПК України, суд не приймає як належний доказ обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні. Як вважає суд, цей документ має для працівників правоохоронних органів лише внутрішній інформативний характер щодо факту виявлення ознак кримінального правопорушення. Крім того, проведення будь-якої слідчої або негласної (розшукової) дії фіксуються протоколом, а не рапортом. Ця обставина свідчить про те, що дані рапорти оформлений з порушенням вимог КПК України, та є недопустимим доказом.

Інших доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 350 КК України стороною обвинувачення не надано

Так, за результатами дослідження доказів, наданих стороною обвинувачення, на підтвердження вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 350 КК України, зокрема, даних, що містяться у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 26.04.2021 року, даних, що відображені у скріншоті із соціальної мережі "Facebook" у групі " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", поширений 27.04.2021 року від сільського голови ОСОБА_14 під назвою: "Сільський голова ОСОБА_21 про погрози на свою адресу та звернення до правоохоронних органів стосовно ситуації з незаконним привласненням земельних ділянок" та інших, встановлено, що факт висловлення на адресу голови Вороньківської ОТГ ОСОБА_14 , тобто щодо службової особи, погроз заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, мав місце, хоча їй невідомо хто це зробив.

Аналізуючи і оцінюючи зібрані та досліджені у кримінальному провадженні докази, кожний - з точки зору належності, допустимості, достовірності, та їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення не надано жодних доказів прямих доказів, якими б підтверджувався факт спілкування у телефонному режимі та висловлення таких погроз на адресу ОСОБА_14 саме ОСОБА_8 .

Це в свою чергу свідчить про те, що стороною обвинувачення не надано жодного доказу на підтвердження того, що 26.04.2021 року саме ОСОБА_8 висловив на адресу голови Вороньківської ОТГ ОСОБА_14 , тобто щодо службової особи, погрози заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, з метою припинення діяльності службової особи, адже, сторона обвинувачення не вжила достатніх заходів для встановлення всіх обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, оскільки докази, які сторона обвинувачення подала суду на підтвердження вчинення ОСОБА_8 , інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 350 КК України, які безпосередньо досліджені в суді, стосуються лише висловлення погроз на адресу ОСОБА_14 невстановленими особами, а не саме ОСОБА_8 . Це в свою чергу свідчить про те, що висновки щодо висловлення погроз ОСОБА_14 саме ОСОБА_8 сторона обвинувачення зробила лише на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Критеріями допустимості доказів є: належне процесуальне джерело (ч. 2 ст. 84 КПК містить вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, який розширеному тлумаченню не підлягає); належний суб`єкт збирання доказів (докази можуть бути зібрані тільки тими суб`єктами, які згідно з нормами КПК мають на це право); належна процесуальна форма (встановлений КПК порядок здійснення кримінального провадження в цілому і проведення окремих процесуальних дій).

Отже, допустимість доказів як ознака їх якості визначається нормами кримінального процесуального закону. Недодержання вказаних вимог має наслідком визнання доказів недопустимими, вони не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень, на них не може послатися суд при ухваленні судового рішення.

Так, захисник, в ході судового розгляду, після дослідження матеріалів кримінального провадження, звернув увагу на те, що прокурором не були відкриті матеріали кримінального провадження стороні захисту, всупереч вимог ст. 290 КПК України, що має наслідком визнання недопустимими усіх зібраних в ході досудового розслідування доказів.

Згідно вимог ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Відповідно до положень ст. 290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Відтак, оголошення сторонам про завершення досудового розслідування і відкриття матеріалів іншій стороні є процесуальною гарантією здійснення права на захист підозрюваним та одночасно одним із засобів перевірки повноти і всебічності проведеного досудового розслідування.

Сторонам кримінального провадження, потерпілому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, надається достатній час для ознайомлення з матеріалами, до яких їм надано доступ.

Поряд з тим сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, - прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів (ч. 9 ст. 290 КПК України).

Таким чином, ст. 290 КПК України встановлює обов`язок прокурора повідомити учасників, зокрема підозрюваному, його захиснику, про завершення досудового розслідування та надати їм доступ до матеріалів досудового розслідування. Зазначена норма є імперативною.

При цьому закон не визначає певної форми процесуального документа, яким би підтверджувався факт надання доступу та ознайомлення з матеріалами провадження, а лише встановлює, що цей факт повинен бути письмово підтверджений самим учасником кримінального провадження, якому надано доступ. Такі письмові документи повинні додаватися до матеріалів кримінального провадження як підтвердження того, що кожна із сторін виконала свої обов`язки і не порушила прав учасників кримінального провадження (зокрема, права вимагати відкриття матеріалів провадження та права на ознайомлення з цими матеріалами).

Сторона обвинувачення на підтвердження виконання вимог ст. 290 КПК України вказує, що підозрюваного 20.05.2021 року було повідомлено про завершення досудового розслідування та надіслано повідомлення про подання прокуророві зібраних матеріалів дізнання та повідомлення про підозру. Також 20.05.2021 року ОСОБА_8 до вручення обвинувального акту було запропоновано ознайомитись із матеріалами кримінального провадження, однак останній відмовився, а потім йому вручено обвинувальний акт та реєстр, однак останній також відмовився від їх отримання, що підтверджується відповідною розпискою. Тобто ОСОБА_8 відмовився від ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. Надалі під час розгляду кримінального провадження, стороною обвинувачення до матеріалів судового провадження були приєднані докази, на підтвердження висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, які судом в ході судового розгляду були безпосередньо дослідженні, за участі обвинуваченого та його захисника. Також після приєднання доказів до матеріалів судового провадження як обвинувачений, так і його захисник, мали можливість ознайомитися в приміщенні суду з матеріалами кримінального провадження, однак вказаним правом останні не скористалися.

Проте, за відсутності письмового підтвердження сторони захисту про надання доступу та ознайомлення з матеріалами, а також за відсутності ухвали слідчого судді про встановлення строку для ознайомлення, на переконання суду сторона обвинувачення не виконала вимоги ст. 290 КПК України.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження в них відсутнє повідомлення прокурора, адресоване підозрюваному та його захиснику про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування, із зазначення дати та часу для ознайомлення із цими матеріалами. Також в реєстрі матеріалів дізнання відсутні відомості про прийняте в ході досудового розслідування процесуальне рішення - повідомлення стороні захисту про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування. При цьому відсутні документальні підтвердження як отримання підозрюваним, так і його захисником таких повідомлення, так і їх відправлення. Вказані обставини беззаперечно свідчать про те, що такі повідомлення прокурором не складалися, підозрюваному та його захиснику не направлялися, тобто сторона захисту не повідомлялась, у передбачений кримінально-процесуальним законодавством спосіб, про завершення досудового розслідування, відкриття матеріалів досудового розслідування та можливість ознайомлення із ними.

Суд звертає увагу, що право на ознайомлення з усіма матеріалами досудового розслідування гарантує реалізацію конституційного права підозрюваного на отримання інформації, зокрема, щодо суті пред`явленого обвинувачення та стану розгляду справи, а також забезпечує підозрюваному чи його захиснику можливість підготувати захист від пред`явленого обвинувачення.

Отже, право на ознайомлення із матеріалами досудового розслідування та право на отримання інформації про закінчення розслідування у кримінальному провадженні є складовими конституційного права на захист.

Водночас, встановлено, що стороною обвинувачення не було у встановленому законом порядку повідомлення про завершення досудового розслідування та ознайомлення підозрюваного та його захисника з матеріалами досудового розслідування.

Що стосується наявності в матеріалах справи письмового повідомлення про подання прокуророві зібраних матеріалів дізнання та повідомлення про підозру від 20.05.2021 року (т.1 а.с.201), то воно було складено відповідно до процесуальних положень, визначених ч. 1 ст. 301 КПК України. А тому зазначене повідомлення не свідчить про виконання прокурором вимог ст. 290 КПК України, та не може бути визнана належним доказом цього.

Крім того, вищезазначене повідомлення було складено в той самий день, коли було складено обвинувальний акт та його було вручено ОСОБА_8 , тобто 20.05.2021 року, що вочевидь свідчить про те, що зазначене повідомлення взагалі не направлялося ОСОБА_8 . Таким чином, суд не може визнати зазначене повідомлення належним доказом виконання прокурором вимог ст. 290 КПК України.

Також, посилаючись на зловживання процесуальними правами та відмову ОСОБА_8 від ознайомлення із матеріалами кримінального провадження, прокурор не використав механізм, визначений ч. 10 ст. 290 КПК України, якою регламентовано спеціальний порядок встановлення факту надання протилежній стороні доступу до матеріалів кримінального провадження. Так, у разі зволікання при ознайомленні з матеріалами, до яких надано доступ, слідчий суддя за клопотанням сторони кримінального провадження з урахуванням обсягу, складності матеріалів та умов доступу до них зобов`язаний встановити строк для ознайомлення з матеріалами, після спливу якого сторона кримінального провадження або потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, вважаються такими, що реалізували своє право на доступ до матеріалів.

Таким чином, обмеження строку для ознайомлення з матеріалами, до яких надано доступ у порядку ст. 290 КПК України, допускається лише на підставі ухвали слідчого судді, якою встановлено певний строк для такого ознайомлення.

Іншого порядку підтвердження факту відкриття матеріалів стороною кримінального провадження протилежній стороні в разі зловживання нею своїми процесуальними правами (зволікання при ознайомленні з матеріалами або відмови у письмовому підтвердженні факту надання доступу до матеріалів) у КПК України не передбачено.

Водночас, у цьому випадку сторона обвинувачення не використала механізму, закріпленого в ч. 10 ст. 290 КПК України, застосування якого дозволяє у процесуальний спосіб вирішити проблему із зволіканням при ознайомленні з матеріалами, а також із відмовою сторони кримінального провадження у виконанні свого процесуального обов`язку письмово підтвердити протилежній стороні факт надання їй доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів. При цьому, розписка про отримання копії обвинувального акту та реєстру (т.1 а.с.8), не підтверджує факту ознайомлення з матеріалами кримінального провадження чи факту відмови від ознайомлення із матеріалами кримінального провадження, оскільки з її змісту слідує, що ОСОБА_8 відмовився від отримання обвинувального акту та реєстру, а не від ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. Тому ця розписка не є підтвердженням факту відкриття стороні захисту матеріалів кримінального провадження в розумінні положень ст. 290 КПК.

Посилання прокурора на те, що судом безпосередньо були дослідженні докази, надані стороною обвинувачення, в ході судового розгляду за участі сторони захисту, а також, що після приєднання їх до матеріалів судового провадження, сторона захисту мала можливість з ними ознайомитись, однак не скористалась цим правом, також не є підтвердженням виконання вимог ст. 290 КПК України, оскільки зазначені процесуальні дії відбувались або могли відбутися вже в ході судового розгляду, тобто після направлення обвинувального акту до суду. А тому ознайомлення сторони захисника із матеріалами справи в суді відбувалось відповідно до процесуальних положень, визначених ст. ст. 317, 358 КПК України, під час безпосереднього дослідження судом протоколів слідчих дій та інших документів, долучених стороною обвинувачення до матеріалів кримінального провадження, тобто із матеріалами судового провадження. Ознайомлення із матеріалами судового провадження не свідчить про виконання прокурором вимог ст. 290 КПК України, оскільки йдеться про відкриття матеріалів досудового розслідування.

Відтак, в цій частині доводи сторони захисту про невиконання стороною обвинувачення свого процесуального обов`язку - надання стороні захисту доступу до матеріалів досудового розслідування та невідкриття їй матеріалів кримінального провадження для ознайомлення - є обґрунтованими.

Слід зазначити, що чинний КПК України не містить заборони для сторін кримінального провадження представляти у суді матеріали, не відкриті одна одній. Заборона адресована суду, який згідно з ч. 12 ст. 290 КПК України не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. Надання стороною обвинувачення у суді матеріалів, до яких не було надано доступ стороні захисту, і долучення їх як доказів на стадіях судового розгляду порушує право обвинуваченого на захист, оскільки змушує його захищатися від так званих нових доказів без надання достатніх можливостей і часу для їх спростування.

Отже, факт ознайомлення з матеріалами після закінчення розслідування не є достатнім для відстоювання стороною захисту своєї позиції у кримінальному процесуальному змаганні. За таких умов, коли стороні обвинувачення відомі всі докази, а сторона захисту не володіє інформацією про них до завершення розслідування, порушується баланс інтересів у кримінальному процесі.

Частина 12 ст. 290 КПК України фактично передбачає кримінальну процесуальну санкцію стосовно сторін кримінального провадження, яка реалізується в разі невиконання сторонами обов`язку щодо відкриття матеріалів, яка полягає в тому, що в майбутньому суд не має права допустити відомості як докази у невідкритих матеріалах. Так, невідкриття сторонами кримінального провадження одна одній матеріалів суттєво зменшує їх доказову базу, що, в свою чергу, може негативно вплинути на законність та обґрунтованість прийнятого судом рішення.

Така позиція суду узгоджується із правовою позицією Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постановах від 11.12.2019 року у справі № 279/1513/17, від 20.10.2021 року у справі 463/4212/17.

Враховуючи, що стороною обвинувачення не був виконаний процесуальний обов`язок надати стороні захисту доступ до матеріалів досудового розслідування та відкриття їй матеріалів кримінального провадження для ознайомлення, суд не може визнати відомості, надані прокурором, як допустимі докази.

Таким чином, суд приходить до висновку, що невідкриття матеріалів стороні захисту є істотним порушенням вимог КПК України та є правовою підставою для визнання вище наведених доказів сторони обвинувачення недопустимими в розумінні ст. 86 КПК України.

Разом з тим, відповідно до постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 18.12.2019 року у справі № 588/1199/16 задля розв`язання завдань, визначених ст. 2 КПК України, зміст та форма кримінального провадження, яким відповідно до п.10 ч.1 ст.3 КПК України є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого КК України, повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, визначених в ст. 7 КПК України, до яких, зокрема, відносяться верховенство права та законність. В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України та положень ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Тобто зазначена конституційна норма та процесуальна норма, передбачена ст. 17 КПК України, на відміну від ст. 86 КПК України, передбачають неможливість використання недопустимих доказів саме для обґрунтування обвинувачення.

Системне тлумачення зазначених норм дає підстави до висновку, що докази не відкриті стороною обвинувачення відповідно до ст. 290 КПК України й визнані на цій підставі недопустимими, не можуть бути покладені в основу його обвинувачення, проте інформація з цих джерел може використовуватись для обґрунтування невинуватості виправданого. Позбавлення сторони захисту такого права призводить до покладення на неї негативних наслідків порушень закону, допущених стороною обвинувачення при отриманні доказів, що виправдовують особу.

З огляду на вищевикладене, надані стороною докази не можуть бути застосовані як докази винуватості обвинуваченого у скоєні зазначеного та інкримінованого ОСОБА_8 проступку. Водночас суд використовує інформацію із джерел доказів, які визнані недопустимими, для обґрунтування невинуватості виправданого.

Аналізуючи і оцінюючи зібрані та досліджені у кримінальному провадженні докази, кожний з точки зору належності, допустимості, достовірності, та їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом того, що ОСОБА_8 причетний до висловлення на адресу ОСОБА_14 як службовій особі будь-яких погроз щодо завдання тяжких тілесних ушкоджень з метою припинення діяльності службової особи, так як із жодного наданого стороною обвинувачення доказу не слідує, що саме ОСОБА_8 висловив такі погрози.

Так, під час допиту у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 зазначив, що будь-яких перешкод в діяльності ОСОБА_14 ні фізично, ні в телефонному режимі він не вчиняв, жодних погроз від нього чи в інтересах третіх осіб він не здійснював, ні самостійно, ні через знайомих.

Разом з тим стороною обвинувачення дані покази обвинуваченого ОСОБА_8 не спростовано, та навпаки показання свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у своїй сукупності, свідчать про те, що 26.04.2021 року ОСОБА_8 у телефонному режимі не спілкувався із ОСОБА_32 і не висловлював будь-яких погроз їй особисто або через знайомих, що в свою чергу свідчить про те, що вони є достовірними.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_8 в ході його допиту категорично заперечив факт висловлення будь-яких погроз на адресу ОСОБА_14 ні самостійно, ні через своїх знайомих, та навпаки в матеріалах кримінального провадження містяться докази, якими беззаперечно підтверджується факт того, що 26.04.2021 року ОСОБА_8 із ОСОБА_14 ні особисто, ні в телефонному режимі не спілкувався, залишається незрозумілим, на ґрунті яких доказів та встановлених обставин орган досудового розслідування дійшов висновку про те, що на адресу ОСОБА_14 погрози заподіяння тяжких тілесних ушкоджень були висловлені саме ОСОБА_8 .

Також, слід зазначити, що за нормами кримінально-процесуального законодавства судовий розгляд у кримінальному провадженні має бути об`єктивним та неупередженим, у зв`язку з чим суд не наділений повноваженнями вимагати від прокурора надання тих чи інших доказів, за власною ініціативою досліджувати будь-які докази, оскільки функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган.

Водночас вказаними вище доказами не лише не підтверджується винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, а навпаки вона повністю спростовується, при цьому, органом досудового розслідування не було вчинено жодних процесуальних дій для можливої перевірки усіх осіб, що можуть бути причетними до його вчинення, та усіх можливих версій вчиненого злочину.

З урахуванням наведеного суд вважає, що органом обвинувачення не доведено, що інкриміновані ОСОБА_8 дії щодо висловлення погроз заподіяння тяжких тілесних ушкоджень голові Вороньківської ОТГ ОСОБА_14 , з метою припинення діяльності службової особи, за викладених у обвинувальному акті, обставин вчинено саме ним, оскільки докази, які сторона обвинувачення подала суду на підтвердження висунутого обвинувачення ОСОБА_8 , викликають у суду сумніви, щодо їх належності та допустимості, у зв`язку з чим визнані судом неналежними та недопустимими та не приймаються до уваги.

При цьому суд враховує правову позицію щодо визнання винності особи "поза розумним сумнівом" та визначення "стандартів доказування", висловлену Верховним Судом у постанові від 04.07.2018 по справі №688/788/15-к, в якій зазначається, що при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Аналіз сукупності вищезазначених доказів, наданих стороною обвинувачення дозволяє суду зробити висновок про те, що зазначені докази, в силу їх неналежності, не містять сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, що давало б суду підстави дійти висновку про винуватість ОСОБА_8 "поза розумним сумнівом".

При цьому, проаналізувавши наявні в матеріалах даного кримінального провадження докази, суд приходить до висновку, що органом досудового розслідування не здобуто належних та допустимих доказів причетності обвинуваченого ОСОБА_8 до кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується.

Враховуючи встановлені судом обставини під час розгляду справи, сторона обвинувачення не довела, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, оскільки всі наявні у матеріалах кримінального провадження докази, які становили невід`ємну та основну частиною доказової бази, на яких ґрунтувалося обвинувачення, визнані судом неналежними та недопустимими.

З урахуванням викладеного, даючи правову оцінку встановленим по кримінальному провадженню обставинам, суд вважає, що доводи обвинувачення не знайшли свого об`єктивного підтвердження, наведені стороною обвинувачення доводи ґрунтуються на припущеннях та на доказах, здобутих з грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону, які не відповідають критеріям допустимості і законності, і ґрунтується на припущеннях сторони обвинувачення.

Сумнівний характер вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 350 КК України, не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом", який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях, які наведені вище.

Встановлено, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним причетність обвинуваченого ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 350 КК України, тому всі сумніви щодо доведеності винуватості обвинуваченого слід тлумачити на його користь.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи докази, що наявні у провадженні, приходить до висновку, що пред`явлене ОСОБА_8 органом досудового слідства обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 350 КПК України, а саме: погроза заподіяння тяжких тілесних ушкоджень щодо службової особи, застосована з метою припинення діяльності службової особи, повністю не знайшло свого підтвердження в ході проведеного судового розгляду даного кримінального провадження, оскільки стороною обвинувачення не надано до суду достатніх, належних, достовірних та допустимих доказів на доведення пред`явленого обвинувачення.

З огляду на викладене, суд вважає, що ОСОБА_8 підлягає визнанню невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправданню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 350 КК України, у зв`язку із недоведеністю вчиненням кримінального правопорушення обвинуваченим.

Долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати судом не встановлені.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 не обраний, підстав для його обрання судом не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 100, 318, 322, 337, 342-353, 358, 363-368, ч. 1 ст. 369, ст. 370, ч. 1, ч. 2 ст. 371, п. 2 ч. 1 ст. 373, ст. ст. 374-376 КПК України, ч. 1 ст. 350 КК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_8 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 350 КК України, та виправдати у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.

Після набрання вироком суду законної сили, речові докази в кримінальному провадженні, а саме: автомобіль марки "Mercedes-Benz Sprinter", д.н.з. НОМЕР_2 , зеленого кольору, та номером шасі НОМЕР_3 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого на ім`я ОСОБА_33 , ключі від автомобіля, - залишити в користуванні законного користувача ОСОБА_12 ; мобільний телефон марки "XIAOMI Redmi 6А", IMEI1: НОМЕР_8 ; IMEI2: НОМЕР_9 , з сім-картою з номерацією НОМЕР_10 , - конфіскувати в дохід держави.

Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення через Бориспільський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Вирок суду набирає законної сили по завершенню строку на його апеляційне оскарження, а у разі оскарження вироку в апеляційному порядку - після постановлення судом апеляційної інстанції рішення за наслідками перегляду такого вироку суду.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, його захиснику, потерпілій, її представнику та прокурору.

Суддя ОСОБА_1