Справа № 307/3179/16-к
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.06.2023 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , цивільного позивача ОСОБА_7 та її представника - адвоката ОСОБА_8 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/125/20 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 13.04.2018.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, українець, не працюючий, з вищою освітою, одружений, мешканець АДРЕСА_1 ,засуджений:

- за ч. 1 ст. 358 КК України ( в редакції Закону 2006 року) до покарання у виді обмеження волі на строк 02 (два) роки.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_6 звільнений від призначеного покарання за ч. 1 ст. 358 КК України (в редакції Закону 2006 року), у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 40000 (сорок тисяч) грн моральної шкоди, а в решті позову відмовлено .

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 1722,48 грн.

Речові докази: оригінали розпорядження голови Тячівського РДА № 656 від 08.12.2006, заява ОСОБА_7 від 17.10.2006, державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК № 005912, що виданий ОСОБА_7 , копія розпорядження голови Тячівської РДА № 656 від 08.12.2006, технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_7 , які зберігаються при матеріалах кримінального провадження - залишено при матеріалах кримінального провадження.

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_6 на початку грудня 2006 року, працюючи відповідно до наказу начальника Тячівського районного відділу земельних ресурсів № 12 к від 07.03.2001, на посаді головного спеціаліста - юриста Тячівського районного відділу земельних ресурсів, будучи державним службовцем 7 категорії 13 рангу, підготував офіційний документ - розпорядження голови Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області у сфері земельних відносин, який був посвідчений та зареєстрований за № 656 від 08.12.2006, в якому пунктом за № 10 було вирішено надати ОСОБА_12 ,

-2-

мешканцю АДРЕСА_2 , земельну ділянку у власність, яка є в його користуванні і знаходиться за межами населеного пункту Бедевля, в урочищі «Руня», площею 0,15 га, для ведення особистого селянського господарства. Також, ОСОБА_6 на звороті кожного з трьох аркушів вказаного оригіналу розпорядження проставив особистий підпис, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи № 4/75 від 23.03 2016.

Надалі, на початку 2007 року ОСОБА_6 , діючи умисно, підробив офіційний документ, що посвідчує конкретні факти і події, які мають юридичне значення - примірник розпорядження голови Тячівської РДА за № 656 від 08.12.2006, змінивши текст первинного розпорядження, шляхом внесення до пункту № 10 відомостей про надання ОСОБА_7 , мешканці АДРЕСА_2 , земельної ділянки у власність, яка є в її користуванні і знаходиться за межами населеного пункту Бедевля, в урочищі «Руня», площею 0,2494 га, для ведення особистого селянського господарства, а також самостійно проставивши на першому аркуші номер розпорядження «656» та дату прийняття документа «08.12.06», що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи № 4/75 від 23.03.2016. Після чого, на підставі підробленого документу Тячівським ВТГВ «Закарпатгеодезцентр», ОСОБА_7 було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку в с. Бедевля, урочище «Руня» для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2494 га, кадастровий номер :01:001:0006 та видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 005912, зареєстрований 04.07.2007 за № -050 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, та який визнано недійсним на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 10.02.2010, оскільки в п. 10 розпорядження голови Тячівської РДА № 656 від 08.12.2006 надано ОСОБА_12 , мешканцю АДРЕСА_2 , земельну ділянку у власність, яка є в його користуванні і знаходиться за межами населеного пункту Бедевля в урочищі «Руня», площею 0,15 га, для ведення особистого селянського господарства.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду від 13.04.2018 щодо нього скасувати, кримінальне провадження закрити, в задоволенні цивільного позову відмовити. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що вирок суду є незаконним, необгрунтованим, а встановлені судом обставини не відповідають фактичним обставинам. Вважає, що допитані судом першої інстанції свідки та цивільний позивач не підтвердили його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину. Звертає увагу на відсутність будь-якого умислу вчинення підробки розпорядження на користь ОСОБА_7 , оскільки з останньою не знайомий і саме ОСОБА_7 використала це розпорядження, виготовила технічну документацію та отримала державний акт, який в подальшому був визнаний незаконним та скасований судом. Зазначає, що практика проставляти номер і дату розпорядження та ставити підпис на звороті існувала в Тячівській РДА завжди. Судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що в його функціональні обов`язки, згідно посадової інструкції не входить виготовлення проектів розпоряджень Тячівської РДА, їх реєстрація та видача. Також зазначає про відсутність в матеріалах справи його посадової інструкції за 2006 рік, хоча розпорядження Тячівської РДА, підроблення якого йому незаконно поставлено у провину виготовлено саме у 2006 році. На його думку, судом першої інстанції залишено поза увагою показання свідка ОСОБА_13 про те, що до його комп`ютера мали доступ всі, проекти розпоряджень зберігались на робочому столі, до того ж без резолюції начальника земельного відділу, ніхто не мав права з ними щось робити. Про допущені прокурором і судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, на його думку, свідчить і те, що під час проведення досудового розслідування не було

-3-

враховано, що він являється адвокатом, а тому відповідно до п. 13 ст. 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення повинно було бути повідомлене виключно Генеральним прокурором, його заступником, прокурором Автономної Республіки Крим, області, міста Києва та міста Севастополя. Зазначене свідчить про неповноту судового розгляду, неналежну оцінку показань свідків, його показань та безпідставне неврахування його доводів про невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

В поданому на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 запереченні, прокурор Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_14 просить таку залишити без задоволення, а вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 13.04.2018 щодо ОСОБА_6 без змін. Зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини події та дано вірну кваліфікацію діям обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 358 КК України, винуватість якого доведена в ході судового розгляду на підставі об`єктивної оцінки сукупності доказів, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка. Також зазначає, що наведені в апеляційній скарзі обвинуваченим твердження про неврахування органом досудового розслідування та судом його статусу адвоката спростовується матеріалами кримінального провадження, зокрема, змістом повідомлення ОСОБА_6 про підозру у вчиненні кримінального провадження від 31.10.2016, з якого вбачається, що таке було вручено прокурором Закарпатської області, що свідчить про належне дотримання як прокурором, так і судом першої інстанції вимог ст. 481 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора, цивільного позивача ОСОБА_7 та її представника - адвоката ОСОБА_8 про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 , дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

За приписами ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом».

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

-4-

З вироку вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються сукупністю доказів, досліджених судом першої інстанції у судовому засіданні та наведеними у вироку.

З вироку суду першої інстанції вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України не визнав та показав, що працював у Тячівському районному відділі земельних ресурсів з 2001 року на посаді спеціаліста-юриста. Посадова інструкція у відділі земельних ресурсів тоді затверджувалась начальником відділу, кожному спеціалісту відділу, на кожний рік. Не пам`ятає щоб у 2006 році в його функціональні обов`язки входило готувати проекти розпоряджень голови Тячівської райдержадміністрації про передачу земельних ділянок у власність. Така посадова інструкція відносно нього за 2006 рік в матеріалах справи відсутня. Щодо заяви ОСОБА_7 про надання дозволу на збір матеріалів стверджує, що така була адресована не йому, а начальнику Тячівського районного відділу земельних ресурсів ОСОБА_15 та заступнику голови Тячівської РДА ОСОБА_16 . Проте доказів того, що така заява була зареєстрована в Тячівському районному відділі земельних ресурсів немає. Упевнений, що якби така заява була зареєстрована, на ній повинна була б бути резолюція начальника, а ОСОБА_17 отримала б листа про необхідність додати до заяви певний перелік документів. Разом з тим не заперечив, що в той день, який значиться в журналі видачі розпоряджень, здійснив підпис на звороті цих розпоряджень та проставив на розпорядженні номер та дату, отримав 17 копій цих розпоряджень від начальника загального відділу Тячівсської РДА ОСОБА_18 . Однак, він не готував, не підробляв та не вносив неправдиві відомості в ці офіційні документи. Крім того, начальник загального відділу Тячівської РДА, видаючи вищевказані розпорядження, мала можливість їх перевірити, так як підпис він ставив завжди у її кабінеті та в її присутності. Його підпис та проставлена дата і номер розпорядження не є доказом того, що він його друкував та вносив не правдиві відомості, так як у нього не було ніякого мотиву та умислу, оскільки потерпілу особисто не знав. Пункт 10 розпорядження голови Тячівської РДА, виданий на ім`я ОСОБА_12 , не може бути правомірним офіційним документом тому, що особа на час його видачі була не правоздатною, її цивільна правоздатність припинилась у момент її смерті, ще в 1991 році. ОСОБА_7 після скасування державного акту мала можливість узаконити свою земельну ділянку, оскільки після розширення меж села Бедевля, ця земельна ділянка знаходиться в межах села.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, на підтвердження його винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, суд першої інстанції з дотриманням, передбачених процесуальним законом положень судового розгляду кримінального провадження, дослідив усі наявні докази у справі та дав їм належну правову оцінку.

Винуватість ОСОБА_6 у підробленні іншого документа, який видається та посвідчується установою і який надає права, з метою використання його іншою особою, підтверджено наведеними у вироку показаннями свідків, які були безпосередньо допитані в судовому засіданні, й підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_6 .

Цивільний позивач ОСОБА_7 в суді першої інстанції заявлений цивільний позов підтримала повністю та показала, що вона особисто зверталась до голови Тячівської РДА із заявою про надання дозволу на збір матеріалів щодо виділення земельної ділянки, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за межами населеного пункту Бедевля, в урочищі Руня. Отримавши на початку 2007 року

-5-

відповідне розпорядження їй було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку в с. Бедевля, в урочищі Руня, та державний акт на право власності на земельну ділянку ЗК № НОМЕР_1 . В процесі розгляду Тячівським райсудом цивільної справи їй стало відомо, що розпорядження голови Тячівської РДА, на підставі якого було їй видано вказаний державний акт є підробленим, а саме п. 10, де вписано її прізвище замість ОСОБА_12 . Після чого дізналася, що ОСОБА_6 підробив вказане розпорядження. Особисто вона до ОСОБА_6 ніколи не зверталась, ще за життя її батько допомагав їй у виготовлені документів на вказану земельну ділянку, однак їй не відомо чи він звертався за допомогою до обвинуваченого. Вважає, що із-за підробки ОСОБА_6 розпорядження голови Тячівської РДА, вона у встановленому законом порядку не отримала у власність земельну ділянку.

Показаннями свідка ОСОБА_19 стверджується, що вона працює з 2013 року начальником загального відділу Тячівської РДА, а в 2006 році працювала у відділі звернень Тячівської РДА. Всі заяви від громадян за 2006 рік вона реєструвала у журнал реєстрації, у тому числі й заяву ОСОБА_7 . Заява № 337 від 17.10.2006 від ОСОБА_7 була скерована, згідно резолюції голови РДА, до відділу земельних ресурсів, її отримав згідно запису в журналі працівник відділу земельних ресурсів ОСОБА_20 . Тому вказана заява повинна зберігатися у відділі земельних ресурсів. Після чого готувався проект розпорядження голови Тячівської РДА, його готовив спеціаліст-юрист відділу земельних ресурсів ОСОБА_6 . Це підтверджується журналом реєстрації розпоряджень голови Тячівської РДА, де під номером документа «656» від 08.12.2006 виконання доручено ОСОБА_6 , останній отримав на виконання сімнадцять розпоряджень. Перший примірник розпорядження підписував голова РДА, а всі інші були копії завірені печаткою. На зворотній стороні першого примірника розпорядження на кожній сторінці ставився підпис виконавця, а саме ОСОБА_6 , оскільки з ним постійно виникали якісь непорозуміння.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні показав, що він працює на посаді начальника відділу держгеокадастру, а у 2006 році працював начальником відділу земельних ресурсів. У той період спеціалістом-юристом відділу земельних ресурсів був ОСОБА_6 , у посадові обов`язки якого входило виготовлення проектів розпоряджень голови РДА. Особа писала заяву в РДА про видачу земельної ділянки, потім ця заява передавалася до спеціаліста-юриста відділу земельних ресурсів для виконання, тобто для підготовки проекту розпорядження. Аналогічно розпорядження голови Тячіської РДА № 656 від 08.12.2006 готував ОСОБА_6 , що підтверджується підписом останнього в журналі реєстрації розпоряджень голови Тячівської РДА, а також на зворотній стороні кожної зі сторінок оригіналу розпорядження, яке також завірено підписом ОСОБА_6 .

Показаннями свідка ОСОБА_13 стверджується, що з 2006 по 2007 роки, за 11 місяців 7 днів до пенсії, він працював спеціалістом у відділі земельних ресурсів та перебував в одному кабінеті з ОСОБА_6 . У його функціональні обов`язки входило оформлення адміністративних протоколів. Також зазначив, що до комп`ютера ОСОБА_6 мали доступ всі, розпорядження зберігалися на столі ОСОБА_6 , в тумбочці біля його столу та на полицях шафи, тобто доступ до них також мали всі. Розпорядження з РДА інколи забирав і він, за які розписувався у загальному відділі РДА на задній сторінці другого примірника розпорядження, в журналі реєстрації та передавав секретарю відділу земельних ресурсів, яка передавала для резолюції начальнику вказаного відділу. До розпорядження також додавався план погодження. В чиї обов`язати входило реєстрація розпоряджень йому не відомо. Без резолюції начальника земельного відділу ніхто не мав права з розпорядженнями щось робити.

Вина ОСОБА_6 в сукупності з показами свідків, підтверджується також іншими доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження.

-6-

Відповідно до заяви від 17.10 2006 стверджкється, що ОСОБА_7 звернулась до голови Тячівської РДА з проханням надати дозвіл на збір матеріалів попереднього погодження щодо надання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Записом зареєстрованим під № Ш-337 від 17.10.2006 в журналі «Заяви» стверджується, що ОСОБА_7 , мешканка АДРЕСА_2 зверталася із заявою до голови РДА «Про надання дозволу на збір матеріалів для відводу земельної ділянки».

Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_7 підтверджено, що згідно п. 10 розпорядження голови Тячівської РДА Закарпатської області № 656 від 08.12.2006, ОСОБА_21 , мешканці АДРЕСА_2 надано земельну ділянку у власність, яка є в її користуванні і знаходиться за межами населеного пункту Бедевля в урочищі «Руня», площею 02494 га, для ведення особистого селянського господарства та на підставі цього розпорядження їй видано державний акт на земельну ділянку серії ЗК № 005912 від 04.07.2007.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 10.02.2010, стверджується, що рішення третьої сесії п`ятого скликання Бедевлянської сільської ради № 44 від 25.08.2006 «Про відміну рішення Бедевлянської сільської ради № 134 від 12.07.2004 про надання земельних ділянок для різних форм господарювання» визнано незаконним та скасовано, та визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку розмірами 0,2494 га в урочищі «Руня» Бедевлянської сільської ради, серії ЗК № 005912, виданий на ім`я ОСОБА_7 для введення особистого селянського господарства.

Вказаним рішенням суду встановлено незаконність розпорядження голови Тячівської РДА Закарпатської області № 656 від 08.12.2006, а саме його п. 10, де зазначено, що ОСОБА_7 , мешканці АДРЕСА_2 надано земельну ділянку у власність, яка є в її користуванні і знаходиться за межами населеного пункту Бедевля в урочищі «Руня», площею 02494 га, для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до оригіналу розпорядження голови Тячівської РДА Закарпатської області № 656 від 08.12.2006, вилученого з архівного відділу Тячівської РДА, пунктом 10 ОСОБА_12 , мешканцю АДРЕСА_2 надано земельну ділянку у власність, яка є в його користуванні і знаходиться за межами населеного пункту Бедевля в урочищі «Руня», площею 0,15 га, для ведення особистого селянського господарства.

Свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 від 29.07.1991 стверджується, що ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Висновком експерта № 15/565 від 17.07.2015 стверджується, що розпорядження голови Тячівської РДА № 656 від 08.12.2006 виконане електрографічним способом друку за допомогою знакодрукуючої техніки, в якій застосовується електрографічний принцип формування зображень. Текст на всіх трьох аркушах розпорядження Тячівської РДА від 08.12.2006 виконаний електрофотографічним способом друку.

Згідно до висновку експерта № 4/75 від 23.03.2016 стверджується, що цифрові рукописні записи (дата та номер) на першій сторінці копії розпорядження голови Тячівської РДА № 656 від 08.12.2006 виконані ОСОБА_6 . Цим же висновком експерта стверджено, що підписи на зворотній стороні кожної з трьох сторінок оригіналу розпорядження голови Тячівської РДА № 656 від 08.12.2006 виконані ОСОБА_6 .

Наказом начальника Тячівського районного відділу земельних ресурсів № 12к від 07.03.2001 стверджується, що 07.03.2001 ОСОБА_6 прийнято на конкурсній основі з тримісячним строком випробовування в Тячівський районний відділ земельних ресурсів на посаду головного спеціаліста - юриста з оплатою згідно штатного розпису і в його

-7-

посадові обов`язки входило: готувати проекти розпоряджень щодо надання земельних ділянок у користування, у оренду, у власність; завіряти документи, провіряти їх юридичну грамотність та право їх підпису.

Відповідно до посадової інструкції затвердженої начальником Тячівського районного відділу земель народних ресурсів ОСОБА_22 від 07.06.2004, головний спеціаліст відділу - юрист відповідає за приватизацію земельних ділянок (приймає заяви, підготовляє рішення, розпорядження).

Згідно запису в журналі реєстрації розпоряджень № 1 від 04.01.2006, підтверджується, що ОСОБА_6 отримав 17 розпоряджень під № 656 від 08.12.2006 «Про надання земельних ділянок у власність».

Наведені докази перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, відповідно до ст. 94 КПК України оцінено кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення та їх обґрунтовано покладено в основу вироку.

Таким чином, з матеріалів кримінального провадження та вироку вбачається, що судом першої інстанції були досліджені всі надані сторонами докази в повному обсязі і дана їм належна оцінка у вироку, судом досліджено всі обставини, які могли мати значення для кримінального провадження, докази, на яких побудовані висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є належними, допустимими, достатніми та достовірними, не містять протиріч. Оцінивши їх відповідно до вимог кримінального процесуального закону, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що у діях ОСОБА_6 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (в редакції Закону за 2006 рік) а саме: підроблення іншого документа, який видається та посвідчується установою і який надає права, з метою використання його іншою особою, а тому доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , наведені в апеляційній скарзі щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів вважає необґрунтованими і такі відхиляються.

Таким чином, установивши в порядку статті 91 КПК України обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, належність та допустимість доказів, з урахуванням доводів обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому розслідуванні докази й дав їм у сукупності належну оцінку, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

-8-

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 наводить власну оцінку доказам на користь його невинуватості у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, а також вказує про необхідність повторного дослідження письмових доказів, які на його переконання не досліджувались судом першої інстанції: наказ № 65-к від 06.09.2005, наказ № 117-к від 22.11.2005, наказ № 76-к від 28.02.2006, лист-відповідь від 01.06.2001, копію трудової книжки.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 клопотання про дослідження вказаних доказів не підтримав та не наполягав на задоволенні клопотання про їх дослідження апеляційним судом, у зв`язку з чим апеляційний суд вказане клопотання обвинуваченого залишив без розгляду.

Таким чином, з матеріалів кримінального провадження та вироку вбачається, що судом першої інстанції були досліджені всі надані сторонами докази в повному обсязі і дана їм належна оцінка у вироку, судом досліджено всі обставини, які могли мати значення для справи, докази, на яких побудовані висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є належними, допустимими, достатніми та достовірними, не містять протиріч.

Наведеними доказами, яким суд дав належну оцінку, спростовуються твердження обвинуваченого ОСОБА_6 , наведені в апеляційній скарзі про відсутність в матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Разом з тим, аналізуючи в даному випадку позицію обвинуваченого в суді першої інстанції та співставляючи її з обвинуваченням, що йому інкримінується, а також з показаннями учасників судового провадження та з іншими доказами, дослідженими судом, які повністю викривають обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, колегія суддів приходить до висновку про те, що вищезазначені показання та інші наведені судом докази мають характер логічних, послідовних та об`єктивних. Зазначені докази винуватості ОСОБА_6 є такими, що доповнюють одне одного, не змінювалися протягом всього провадження у справі, є належними, достовірними, допустимими, достатніми та такими, що не суперечать Конституції та нормам КПК України.

Слід визнати необгрунтованими й доводи обвинуваченого про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту та необ`єктивність дослідження судом матеріалів кримінального провадження та доказів у ньому.

Таким чином, колегія суддів вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні і вважати, що останній незаконно засуджений за вказане кримінальне правопорушення, підстав немає.

У ході аналізу доводів апеляційної скарги підстав для закриття кримінального провадження, судом апеляційної інстанції встановлено не було, адже винуватість ОСОБА_6 підтверджується належними, допустимими, достовірними доказаними, безпосередньо дослідженими та оціненими на основі власного переконання судом першої інстанції.

На переконання колегії суддів, під час досудового розслідування та при розгляді кримінального провадження в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, витребувано необхідні документи, проведено відповідну експертизу, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону злочину, допитані всі особи, показання яких має істотне значення для кримінального провадження. Тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність належних доказів його вини у вчиненні інкримінованого злочину є безпідставними і такі відхиляються.

-9-

Беручи до уваги викладене, апеляційний суд вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності відповідно до вимог ст. 94 КПК України, врахувавши поведінку всіх учасників під час вчинення кримінального правопорушення, суд дійшов обгрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у кримінальному правопорушенні, за яке його притягнуто до кримінальної відповідальності.

Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх в апеляційній скарзі, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду. Тому доводи в апеляційній скарзі про неправильну оцінку доказів судом у вироку є безпідставними.

З вироку вбачається, що на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку кримінального правопорушення, а твердження обвинуваченого про недоведеність його вини в зазначеному кримінальному правопорушенні, а також доводи про відсутність у кримінальному провадженні достовірних доказів його вини у кримінальному правопорушенні, за яке його притягнуто до кримінальної відповідальності, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними.

З огляду на те, що вивченням матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин кримінального провадження, не має підстав вважати, що в ньому допущена суттєва неповнота судового розгляду, яка викликає необхідність скасування вироку, на чому обвинувачений наголошує у своїй апеляційній скарзі.

Отже, на підставі оцінки й аналізу наведених доказів суд правильно визнав винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його за ч. 1 ст. 358 КК України (в редакції 2006), тобто підроблення іншого документа, який видається та посвідчується установою і який надає права, з метою використання його іншою особою.

Що стосується тверджень обвинуваченого ОСОБА_6 про неврахування при проведенні досудового розслідування того факту, що він являється адвокатом, і тому повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення повинно було бути вручено виключно на підставі ст.481 КПК України, то такі колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Статтею 276 КПК України передбачено, що особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб визначаються главою 37 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 481 КПК України письмове повідомлення про підозру адвокату здійснюється - Генеральним прокурором, його заступником, керівником обласної прокуратури в межах його повноважень.

За змістом ст. 276 КПК України процедура здійснення повідомлення про підозру включає складання письмового повідомлення про підозру та відповідно його вручення підозрюваному уповноваженою особою.

За частиною 1 статті 278 КПК України письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

У постанові від 11.11.2019 Велика Палата Верховного Суду (справа

№ 536/2475/14-к) зробила висновок щодо застосування норм права, які стосуються вручення підозри спеціальним суб`єктам, та зауважила, що процедуру здійснення повідомлення про підозру особі можна умовно поділити на етапи: 1) прийняття рішення щодо необхідності здійснення особі повідомлення про підозру. Цей етап передбачає перевірку підстав здійснення такого повідомлення згідно з ч. 1 ст. 276 КПК, дотримання процесуальних гарантій під час проведення тих чи інших слідчих або оперативно-розшукових дій або застосування запобіжних заходів, які вчинялись до моменту здійснення такого повідомлення; 2) об`єктивації/вираження сформованого внутрішнього волевиявлення уповноваженої

-10-

посадової особи щодо прийнятого рішення в зовнішню форму шляхом складання тексту повідомлення про підозру відповідно до вимог, передбачених ст. 277 КПК, та його підписання;

3) доведення інформації до відома адресата, щодо якого прийняте рішення про повідомлення про підозру, шляхом безпосереднього вручення його тексту особі згідно зі ст. 278 КПК. На цьому етапі також здійснюється повідомлення прав підозрюваному, де в разі якщо підозрюваний висловить відповідне прохання, йому зобов`язані детально роз`яснити кожне із зазначених прав (ч. 3 ст. 276 КПК).

Відповідно до вказаного правового висновку Генеральний прокурор або його заступник можуть доручити вручення прийнятого (складеного) та підписаного ними повідомлення про підозру судді суб`єкту, уповноваженому здійснювати процесуальні дії у конкретному кримінальному провадженні.

Водночас Велика Палата Верховного Суду з урахуванням ст. 481 КПК України вказала на те, що відповідне доручення Генеральний прокурор або його заступник могли надати лише тій уповноваженій особі, яка здійснювала досудове розслідування або входила до групи, призначеної для здійснення цього кримінального провадження відповідно до ст. 37 КПК України.

Додаткова гарантія у формі встановлення спеціальної процедури здійснення повідомлення про підозру певним категоріям осіб полягає саме у перевірці підстав і наступному складанні та підписанні повідомлення визначеними законом суб`єктами. Однак подальше вручення письмової підозри окресленим категоріям не впливає на посилення або послаблення цих гарантій. Сам по собі факт особистої передачі повідомлення про підозру не забезпечує додаткового захисту осіб, щодо яких визначено спеціальний порядок здійснення повідомлення про підозру.

Вручення повідомлення про підозру іншою уповноваженою особою за умови, що рішення було прийняте та підписане визначеним на це ст. 481 КПК України суб`єктом, не порушує гарантій, визначених законом для певних категорій осіб.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що оскільки ОСОБА_6 був адвокатом, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 481 КПК України повідомлення про підозру 31.10.2016 здійснювалось прокурором Закарпатської області ОСОБА_23 .

Таким чином, повідомлення про підозру ОСОБА_6 , як адвокату було вручено відповідно до вимог КПК України, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційний суд відхиляє.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при розгляді кримінального провадження.

Крім того, відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За приписами ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та запобігання вчиненню нею нових кримінальних правопорушень.

-11-

Цих вимог кримінального закону, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 також дотримався.

З вироку суду вбачається, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, а також те, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 358 КК України, відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, характер суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_6 кримінального проступку та дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, та належним чином вмотивував в цій частині своє рішення.

Окрім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для звільнення ОСОБА_6 від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 358 КК України (в редакції Закону 2006 року), у виді обмеження волі на строк 02 (два) роки, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Як вбачається із встановлених судом першої інстанції обставин, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 358 КК України було вчинене ОСОБА_6 на початку 2007 року, тобто трирічний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності на час ухвалення вироку закінчився, при цьому судом враховано, що в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про те, що ОСОБА_6 у вказаний період вчинив інший злочин та відсутні будь-які відомості про зупинення досудового чи судового провадження у зв`язку з ухиленням ОСОБА_6 від досудового розслідування або суду.

Також, згідно ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до положень частини 5 зазначеної статті цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовано, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з положеннями ст. 1166 ЦК України (далі ЦК) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частина 1 статті 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди. А відповідно до пункту 2 частини 2 статті 23 цього Кодексу моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

-12-

Як зазначено у ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В суді першої інстанції цивільним позивачем ОСОБА_7 заявлений цивільний позов про стягнення з ОСОБА_6 на її користь заподіяну їй матеріальну шкоду в розмірі 100000 грн, а також моральну шкоду в такому ж розмірі.

Вирішуючи вказаний цивільний позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого до висновку, що такий в частині стягнення матеріальної шкоди не підлягає до задоволення, у зв`язку з відсутністю доказів на її підтвердження. Також, суд першої інстанції, визначаючи розмір грошового відшкодування з ОСОБА_6 на користь цивільного позивача ОСОБА_7 за заподіяну моральну шкоду, в повній мірі врахував глибину та характер пережитих потерпілою душевних страждань, пов`язаних з позбавленням права власності на земельну ділянку та, зважаючи на обставини, при яких було заподіяно моральну шкоду, задовольнив частково заявлені позовні вимоги і стягнув суму морального відшкодування в розмірі 40000 грн.

З таким рішенням суду першої інстанції погоджується й колегія суддів та вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди з ОСОБА_6 на користь цивільного позивача ОСОБА_7 узгоджується з вимогами розумності і справедливості та відповідає характеру правопорушення і глибині душевних страждань ОСОБА_7 .

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги обвинуваченого без задоволення, а вирок суду без змін.

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що стороною захисту не надано доказів, які би підтверджували обґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 13.04.2018 щодо ОСОБА_10 ,- без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді