Провадження № 1-кп/947/1043/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2023 м.Одеса

Київський районний суд м.Одеси у складі судді ОСОБА_1 , який здійснює кримінальне провадження одноособово,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду кримінальне провадження №0000423 від 03.09.2023 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Березівка, Одеської області, громадянин України, українець, не одружений, з середньо-спеціальною освітою, військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації, проходив військову службу на посаді майстра номера обслуги 1 мінометного взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , військове звання «солдат», виведений за штат, раніше не судимий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Указу Президента України Про введення

воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року №64/2022 та Закону України «Про

затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ введено воєнний стан на всій території України. Режим воєнного стану неодноразово продовжувався у встановленому порядку.

Відтак, з 24.02.2022 по теперішній час діє воєнний стан.

09.03.2022 ОСОБА_3 призваний на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2022 №2 солдата ОСОБА_3 з 09.03.2022 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду майстра - номера обслуги 1 мінометного взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 .

Відтак, з 09.03.2022, тобто з моменту відправлення до військової частини НОМЕР_1 з ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня продовжив виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

Проте, солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та проходячи її на посаді майстра - номера обслуги 1 мінометного взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст.65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 16, 58, 59, 127-130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1 - 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, 08.08.2022 самовільно залишив тимчасове місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , яка на той час дислокувалася за адресою: АДРЕСА_2 (точна адреса не зазначається у зв`язку із введенням в України правового режиму воєнного стану), та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби по 11.00 год. 14.06.2023, коли зявився до правоохоронного органу і заявив про себе.

Вказані умисні дії ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч.5 ст.407 КК України за кваліфікуючими ознаками: самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби).

Допитаний в судовому засідання обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України визнав повністю, щиро покаявся та показав, що його мобілізували і відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2022 №2 його з 09.03.2022 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду майстра - номера обслуги 1 мінометного взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат». За сімейними обставинами та через гостру необхідність лікувати зуби, що унеможливлювалося в умовах військової частини, він 08.08.2022 самовільно залишив тимчасове місце дислокації військової частини і спрямував до місця свого проживання. Він нікого зі співслужбовців та безпосереднього командира не попередив про свої наміри. Він після закінчення лікування хотів повернутися до місця служби. Залишивши місце служби, він став проводити час на власний розсуд, лікувався, але обов`язки військової служби не виконував. Під час перебування вдома, у нього викрали документи, у т.ч. паспорт громадянина України, який він щойно відновив. З військової частини йому ніхто не дзвонив, не цікавився, де він перебуває. В завершення обвинувачений показав, що він усвідомлював, що вчинює кримінальне правопорушення, а тому 14.06.2023 він добровільно з`явився до слідчого та повідомив про вчинений ним злочин. Просив суворо його не карати, виявив бажання в подальшому сумлінно служити і виконувати обов`язки військової служби.

Судом згідно ч.3 ст.349 КПК України на підставі відсутності заперечень з боку учасників судового провадження було визнано недоцільним дослідження інших доказів, що є у справі, відносно фактичних обставин самовільного залишення місця служби військовослужбовцем ОСОБА_3 (крім строкової служби), вчинене в умовах воєнного стану, які правильно розуміються учасниками судового провадження та ніким не оспорюються.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує обставинами, які пом`якшують покарання, щире каяття у скоєному, повне визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину.

Згідно висновку органу пробації ризики повторного вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 та його небезпеки для суспільства чи окремих громадян оцінюються як середні. Тому його перевиховання можливо у громаді під наглядом органу пробації.

Суд також враховує, що вчиненню кримінального правопорушення ОСОБА_3 та тривалості його ухилення від виконання обов`язків військової служби в певній мірі сприяла недбалість командування в/ч НОМЕР_1 , яке протягом тривалого часу не вживало ефективних заходів, у т.ч. через Військову службу правопорядку, щодо припинення кримінального правопорушення і повернення військовослужбовця до місця служби.

Наведені дані про особу винного в їх сукупності з урахуванням наявності у ОСОБА_3 реєстрації і постійного місця проживання, характеру, тривалості і обставин вчинення злочину, відсутність тяжких наслідків та обставин, що обтяжують покрання, бажання ОСОБА_3 боронити територіальну цілісність України, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 не являється суспільно небезпечною особою, яка потребує обов`язкової ізоляції від суспільства, а тому його виправлення можливе в рамках звільнення від покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ст.4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

При цьому суд зазначає, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення було вчинене до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року № 2839-IХ, яким були внесені відповідні зміни до КК України, в тому числі й до ч.1 ст.75 КК України та визначені обмеження щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці. Так, положення ч.2 ст.5 КК України визначають, що закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Тобто, оскільки зміни до ч.1 ст.5 КК України були внесенні з 27 січня 2023 року, які погіршують становище особи,тому не можуть бути застосовані та не мають зворотної дії в часі.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до вимог ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст.65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання ґрунтується на наведених вище вимогах.

Повною мірою врахувавши вказані обставини, а також зваживши на другорядну роль кари як мети покарання, суд доходить висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 є можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку, який буде достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.369-370, 373-374 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, на підставі якої призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, якщо він на протязі іспитового строку в 3 роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього вироком суду обов`язки, передбачені ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Заходи забезпечення кримінального провадження не обиралися.

На вирок учасниками кримінального провадження може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду через Київський районний суд м.Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо апеляційну скаргу не подано, то вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Копію вироку вручити учасникам судового провадження в день проголошення його резолютивної частини.

Суддя ОСОБА_1