УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року

м. Київ

справа № 202/8321/22

провадження № 51-4194 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року,

встановив:

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2023 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років із конфіскацією всього належного йому майна.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржуються.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а саме, у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні з метою збуту та збуті особливо небезпечної психотропної речовини у великому розмірі, за попередньою змовою групою осіб за обставин, викладених у вироку.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації дій, не погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосуванням положень ст. ст. 69, 75 КК України. В обґрунтування своїх вимог стверджує, що судом першої інстанції належним чином не було враховано те, що ОСОБА_5 протягом майже півтора року нових кримінальних правопорушень не вчинив, повністю визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, висловлював жаль з приводу вчиненого та в судовому засіданні висловив готовність нести покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення. При цьому захисник вказує, що апеляційним судом безпідставно не взято до уваги наявність на утриманні у винного дитини з інвалідністю та його намір вступити до лав Збройних Сил України. Крім того, захисник посилається на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 16 лютого 2021 року (справа № 263/8127/17), від 30 березня 2021 року (справа № 360/1863/19), від 18 листопада 2021 року (справа № 353/849/20), від 22 листопада 2018 року (справа № 448/127/17), від 30 червня 2022 року (справа № 755/9016/19), від 30 листопада 2022 року (справа № 754/13952/20) та від 02 березня 2023 року (справа № 753/17699/21).

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами через незастосування положення ст. ст. 69, 75 КК України при призначенні винному покарання є такими, що не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Пунктом 1 частини 1 статті 66 КК України встановлено обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття.

Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, водночас визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивовано у вироку.

Водночас, кримінальний закон передбачає у виключних випадках можливість застосування положень ст. 69 КК України лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням особи винного. Підставами призначення більш м`якого покарання є дві групи чинників, які характеризують як вчинене кримінальне правопорушення так і особу винного: 1) наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; 2) дані, які певним чином характеризують особу винного.

При цьому, суд повинен встановити наявність не однієї, а кількох таких обставин та ці обставини повинні істотно знижувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення. Одночасно їх наявність впливає і на рівень небезпечності особи винного.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень статей 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

За правилами ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.

Як вбачається із наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_5 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, врахував всі обставини в їх сукупності, а саме, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, а також дані про особу винного, який на обліках у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, характеризується посередньо. Обставиною, яка пом`якшує покарання, відповідно до ст. 66 КК України суд визнав - щире каяття. Обставин, які б обтяжували покарання винному відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.Врахувавши вищенаведене, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 у межах мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 307 КК України, покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, що унеможливлює застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України.

Водночас апеляційним судом вірно зазначено, що судом першої інстанції визнано лише одну передбачену ст. 66 КК України пом`якшуючу обставину - щире каяття. При цьому у поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 не навів переконливих аргументів, які б вказували на наявність обставин, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку вчиненого ним кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним обігом наркотичних речовин, та особу винного та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з чим погоджується і колегія суддів. Тому наявність на утриманні у винного дитини з інвалідністю та його намір вступити до лав Збройних Сил України не є підставою для застосування до нього при призначенні покарання ст. ст. 69 ,75 КК України.

Колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги захисника, надала відповіді на всі доводи апеляційної скарги, погодилась з призначеним судом першої інстанції покаранням та також не встановила підстав для застосування положень ст. 69 КК України, а також звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, зазначивши, що виправлення ОСОБА_5 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на неправильність застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосування положень ст. ст. 69, 75 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

При цьому колегія суддів відхиляє, як безпідставне, посилання захисника у касаційній скарзі на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 16 лютого 2021 року (справа № 263/8127/17), від 30 березня 2021 року (справа № 360/1863/19), від 18 листопада 2021 року (справа № 353/849/20), від 22 листопада 2018 року (справа № 448/127/17), від 30 червня 2022 року (справа № 755/9016/19), від 30 листопада 2022 року (справа № 754/13952/20) та від 02 березня 2023 року (справа № 753/17699/21), оскільки застосовувати практику Верховного Суду потрібно як з урахуванням обставин кримінального правопорушення, так і цілісного контексту сформульованої Верховним Судом правової позиції.

Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3