Провадження 1-кп/522/2110/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року Місто Одеса

Приморський районний суду міста Одеси у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

за участю секретаря - ОСОБА_2

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі судовий розгляд у кримінальному провадженні №0003240 від 07.05.2016 за обвинуваченням ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, українця, громадянина України, працює кур`єром-експедитором у ПП «Альбус Форс», з середньо-спеціальною освітою, перебуває у цивільному шлюбі, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-30.07.2013р. Київським районним судом м.Одеси за ч.3 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі, обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурор - ОСОБА_4

захисник - ОСОБА_5 ,

обвинувачений - ОСОБА_3

УСТАНОВИВ:

07.05.2016, у світлий час доби, приблизно о 12:30 годині, при мокрому дорожньому покритті, водій ОСОБА_3 , керуючи технічно справним легковим автомобілем «ВАЗ 2107», р.н. НОМЕР_1 , здійснював рух по лівій смузі свого напрямку руху проїзної частини проспекту Шевченко у Приморському районі м.Одеса, з боку площі «10 Квітня», в напрямку провулку Шампанський, на якій організовано двосторонній рух, по дві смуги руху у кожному напрямку, що поділені дорожньою розміткою 1.3 згідно Правил дорожнього руху України.

Наближаючись до будинку N°31 по пр.Шевченко, водій ОСОБА_3 , був не уважним, за дорожньою обстановкою належним чином не слідкував, та не переконався в безпеці продовження свого руху, не обравши безпечної швидкості для руху, яка б дозволяла безпечно керувати транспортним засобом та вчасно реагувати на зміну дорожньої обстановки виконуючи маневр правого повороту здійснив виїзд на тротуар, після чого зіткнувся з світлофором, який розташований в районі повороту та здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які стояли на тротуарі з правої сторони по ходу руху автомобіля.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходи ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, а ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала тілесні ушкодження які за критерієм небезпеки для життя відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Причиною даної дорожньо-транспортної пригоди являються порушення водієм автомобіля «ВАЗ 2107», р.н. НОМЕР_1 - ОСОБА_3 , вимог п. п. 2.3 (б), 3.29, 12.1, Правил дорожнього руху України, які вказують на те, що:

п. 2.3 ПДР «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 3.29 ПДР « Обмеження максимальної швидкості» руху автомобіля понад 40 км/г., а також враховувати дорожню обстановку, щоб мати можливість постійно контролювати його рух.

п. 12.1 ПДР «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 не оспорював фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, визнав свою винуватість в інкримінованому злочині та показав суду, що він 07.05.2016р. дійсно порушив вимоги п. п. 2.3 (б), 3.29, 12.1 Правил дорожнього руху України, та здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які стояли на тротуарі з правої сторони по ходу руху автомобіля.

Цивільний позов, заявлений потерпілою, він визнав частково у розмірі письмово підтверджених витрат .

Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомила, що не має майнових та моральних претензій до обвинуваченого.

Потерпілою ОСОБА_6 подано цивільний позов про стягнення моральної та майнової шкоди з обвинуваченого, крім того остання просила проводити розгляд справи без її участі.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою винуватість у скоєнні злочину, підтвердивши викладене в обвинувальному акті, фактичні обставини ніким з учасників судового провадження не оспорюються, відсутні заперечення та сумніви у добровільності їх позицій, суд відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, вважає їх доведеними та кваліфікує дії ОСОБА_3 в межах пред`явленого обвинувачення.

Правова оцінка фактичної та юридичної підстав кваліфікації діяння, інкримінованого ОСОБА_3 стороною обвинувачення злочину, дають підстави дійти висновку про наявність у діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Суд кваліфікує дії ОСОБА_3 в межах пред`явленого обвинувачення за ч.2 ст.286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд виходить з наступного.

При призначені покарання обвинуваченому суд керується положеннями ст.65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, згідно із приписами ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Відповідно до ст.12 КК України злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України є тяжким злочином проти безпеки руху та експлуатації транспорту, який характеризується необережністю.

ОСОБА_3 є громадянином України, з середньо-спеціальною освітою, зареєстрований та постійно проживає у м.Одесі, працює кур`єром-експедитором у ПП «Альбус Форс», позитивно характеризується за місцем мешкання та роботи, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні бабусю похилого віку, яка потребує постійного догляду, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, утім покарання відбув.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 згідно ст.66 КК України є щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілій ОСОБА_7 .

Обтяжуючою покарання обставиною є вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Враховуючи що злочин, передбачений ч.2 ст. 286 КК України, вчинений з необережності, суд не враховує в якості обтяжуючої обставини рецидив злочинів, оскільки відповідно до положень ст. 34 КПКУ рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.

З огляду на викладене, враховуючи тяжкість і необережний характер вчиненого злочину, його наслідки, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого та поведінку, яка свідчить про реальне каяття, думку потерпілих та відшкодування шкоди одній із потерпілих, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 за вчинений ним злочини, передбачений ч.2 ст.286 КК України, покарання у вигляді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на певний строк та звільнити від його відбування із випробуванням, оскільки на думку суду виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, вважаючи дане покарання достатнім для його перевиховання та попередження вчинення нових злочинів. Позбавлення права керування транспортними засобами суд застосовує в межах нижньої санкції ч.2 ст. 286 ККУ, оскільки фактично це призведе до втрати обвинуваченим роботи та джерел доходів.

Щодо цивільних позовів.

1. Прокурором в інтересах держави в особі КНП «Міська клінічна лікарня №1» ОМР заявлено цивільний позов, в якому прокурор просить стягнути з обвинуваченого на користь держави в особі КНП «Міська клінічна лікарня №11» ОМР кошти у розмірі 21750 грн. в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої.

Прокурор в судовому засіданні підтримав позов та просив задовольнити його в повному обсязі.

Сторона захисту просила залишити позов прокурора без задоволення.

Суд вважає, що позов прокурора необхідно залишити без розгляду, з огляду на наступне.

Згідно з ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Також ст.129 КПК України передбачено, що суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову. Відповідно до частини 2 статті 22 КПК України, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду доказів. Частина 6 тієї ж статті передбачає обов`язок суду створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, у тому числі забезпечити, щоб права, надані законом стороні, могли бути ефективно реалізовані. При цьому ст.12 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ч.3 ст.128 КПК України цивільний позов в інтересах держави може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом. Прокурор, який пред`являє цивільний позов у кримінальному провадженні, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді, передбачених Законом України «Про прокуратуру».

Згідно з приписами ч.3 ст23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Оскільки «інтереси держави» є поняттям оціночним, прокурор у кожному окремому випадку визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту. Втім, зазначених положень прокурором при звернення до суду із цивільним позовом дотримано не було.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_6 , ОСОБА_7 проходили лікування у Клінічній лікарні №1.

При пред`явленні позову прокурор обмежився констатацією фактів вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, його наслідків, витрат медичної установи на стаціонарне лікування потерпілих і формальним посиланням на норми статей 36, 128 КПК. Також позов не містить обґрунтування і тих обставин, що у даному випадку захист інтересів держави, за умови підтвердження їх порушення, не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або що такий орган відсутній.

Така позиція узгоджується з позицією Другої судової палати Касаційного кримінального суду, викладеною в постанові від 21 січня 2020 р. (провадження № 51-5135 км 19, справа № 559/55/15-к).

Урегульовуючи розбіжності у правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.05.2020 року по справі №912/2385/18 надала наступні висновки. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне залишити позов без розгляду у зв`язку з тим, що прокурор не обґрунтував наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, зокрема не довів, що КУ «Міська клінічна лікарня №1», яку прокурор зазначив у якості позивача, не здійснюють своїх повноважень щодо захисту інтересів держави. За таких обставин позов прокурора в інтересах держави підлягає залишенню без розгляду.

2.Крім того, потерпілою ОСОБА_6 заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого майнової шкоди у розмірі 34450 гривень та моральної шкоди у 300 000 гривень, завданої злочином.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на наступне. В результаті противоправних дій ОСОБА_3 , вона отримала тяжкі тілесні ушкодження та була доставлена до КУ «Міська клінічна лікарня №l». Вона знаходилася в лікарні фактично більше двох місяців та перенесла дві важкі операції

В період з 06 травня по 06 червня 2016 року вона перебувала на лікуванні у хірургічному відділенні. В період з 06 червня по 01 липня 2016року я перебувала на лікуванні у травматологічному відділенні. За період лікування та реабілітації потерпілою та її родичами було витрачено більше 85000 гривень, проте документально підтверджені витрати у розмірі 34450 гривень. Потерпіла обмежена в рухах, ледве пересувається. Її спосіб життя кардинально змінився, вона не може себе обходити, в момент зіткнення з автомобілем вона відчула сильний фізичний біль, який запам`ятається на все моє життя. Нанесені їй тілесні ушкодження за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Постійна біль, яка супроводжувала потерпілу на протязі всього тривалого стаціонарного лікування також дає знати і в даний час, постійно спричиняє їй фізичні і душевні страждання. Вона не виходить на вулицю, так як не можу вільно рухатись, після дорожньо-транспортної пригоди у неї з`явилось почуття страху при уявленні переходу проїзної частини дороги, де рухаються автомобілі. Дане почуття страху спричиняє мені душевні страждання. Внаслідок дій ОСОБА_8 порушився її устрій життя та стосунки з людьми. Вона вимушена докладати більше зусиль для організації свого життя. Вона втратила душевний спокій, оскільки вимушена багато часу витрачати на лікування та оформлення необхідних документів, порушені мої стосунки із близькими та знайомими мені людьми. Дані обставини також спричиняють її душевні страждання. Для відновлення фізичного стану їй необхідні додаткові продукти харчування та багато ліків, для купівлі яких вона та її родина, в зв`язку з відсутністю коштів вимушені були позичати гроші у близьких і знайомих їм людей. Наслідки нанесених тілесних ушкоджень турбують її і в даний час.

Невідомість того, який ще період часу займе відновлення її фізичного стану і чи не приведуть нанесені їй внаслідок винних дій цивільного відповідача тілесні ушкодження до більш тяжких наслідків, постійно причиняють їй великі душевні страждання. З урахуванням характеру, обсягу і тривалості завданих потерпілій фізичних і душевних страждань, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ОСОБА_9 просила стягнути з ОСОБА_3 300 000 (триста тисяч) гривень в якості відшкодування моральної шкоди.

2.1) Судом встановлено наступне.

В результаті порушення водієм автомобіля «ВАЗ 2107», р.н. НОМЕР_1 - ОСОБА_3 , вимог п. п. 2.3 (б), 3.29, 12.1, Правил дорожнього руху України, останній допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , яка стояла на тротуарі з правої сторони по ходу руху автомобіля. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала тілесні ушкодження які за критерієм небезпеки для життя відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Завдання майнової та моральної шкоди потерпілій знаходиться у безпосередньому причинному зв`язку з неправомірними діями ОСОБА_3 , вказаними у вироку.

Згідно із ч.2 ст.1187 ЦКУ шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого ( ч.5 ст. 1187 ЦКУ).

Суд вважає доведеним спричинення майнової шкоди потерпілій у розмірі 34450 гривень, а саме витрат на лікування. Крім того, суд вважає доведеним наявність спричиненої потерпілій моральної шкоди, а тому є всі підстави для її відшкодування.

2.2) За приписами ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Частинами 4-5 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, що стосується розміру моральної шкоди, суд враховує, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Суд бере до уваги, висновок висвітлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020, справа №752/17832/14-ц, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Стаття 1168 ЦК України встановлює, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, а саме пункту 3 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі по тексту - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв?язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 даної Постанови передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого він при цьому виходить. Як убачається з пункту 9 зазначеної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Судом враховано характер отриманих ушкоджень здоров`я потерпілим, тимчасову відірваність від активного соціального життя, емоційну напругу, почуття образи, обурення, що супроводжувалося постійним больовим відчуттям, що обумовило необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів. Тому суд вважає, співмірним заподіяній моральній шкоді стягнення на користь потерпілої з обвинуваченого грошових коштів у сумі 100 000 гривень.

Щодо інших питань.

Речові докази до матеріалів справи не долучалися.

Процесуальні витрати у розмірі 2647 гривень 40 копійок, пов`язані із залученням експерта, підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави у повному обсязі на підставі п.3 ч.1 ст. 118 КПКУ.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.1-90 КК України, ст.ст.1-380 КПК України, ст. 1206,166, 1167 ЦКУ, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України, звільнити засудженого від відбування основного покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки.

На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, покласти на обвинуваченого наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Покласти нагляд за особою, звільненою від відбування покарання з випробуванням, на орган з питань пробації за місцем його проживання.

Позов прокурора в інтересах держави в особі КНП «Міська клінічна лікарня №1» ОМР про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілих залишити без розгляду.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 34450 ( тридцять чотири тисячі чотириста п`ятдесят ) гривень в якості відшкодування майнової шкоди, завданої злочином.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 100 000 (сто тисяч) гривень в якості відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта у загальному розмірі 2647 (дві тисячі шістсот сорок сім) гривень 40 копійок.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляції через Приморський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а особою, яка тримається під вартою у той же строк з дня отримання копії вироку.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя:

11.05.2023