Дата документу 15.08.2023 Справа № 336/3563/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/934/23Головуючий у 1-й інстанції - ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/3563/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 04 квітня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 06 січня 2021 року приблизно о 12:00 годині, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з господарської прибудови на території домоволодіння по АДРЕСА_2 таємно викрав належне ОСОБА_11 майно вартістю 1 348,71 гривень, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, 13 квітня 2021 року приблизно об 11:00 годині ОСОБА_8 , діючи повторно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння по АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав належне ОСОБА_11 майно загальною вартістю 2 033,33 гривні, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано

- за ч.1 ст.185 КК як умисне таємне викрадення чужого майна (крадіжка);

- за ч.2 ст.185 КК як умисне таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

Йому призначено покарання

- за ч.1 ст.185 КК у виді 3 місяців арешту;

- за ч.2 ст.185 КК у виді 6 місяців арешту.

На підставі ч.1 ст.70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді 6 місяців арешту.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, речові докази та процесуальні витрати.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити йому остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді мінімального строку обмеження волі та застосувати до нього положення ст.ст.75, 76 КК. Свої вимоги мотивував тим, що призначене покарання є суворим, оскільки передбачає ізоляцію від суспільства. Судом першої інстанції не взято до уваги наявність визнання вини в повному обсязі, щирого каяття та повного відшкодування заподіяної шкоди потерпілому. ОСОБА_8 раніше не судимий, має місце реєстрації та постійного проживання, працевлаштований, одружений, на його утриманні перебуває малолітня дитина. За таких обставин, на переконання обвинуваченого, йому необхідно призначити покарання у виді обмеження волі із застосуванням звільнення від відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та захисника, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги обвинуваченого та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінальних правопорушень, доведеність винуватості ОСОБА_8 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінальних правопорушень обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів в апеляційній скарзі обвинуваченого про несправедливість призначеного судом покарання, то вони є слушними.

Так, положеннями ч.2 ст.50 КК встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Для досягнення законодавчо визначеної мети вказаного заходу примусу воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_8 та його захисник наполягали на призначенні обвинуваченому покарання у виді обмеження волі із звільненням від його відбування у відповідності до положень ст.ст.75, 76 КК.

На переконання колегії суддів, такі вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.421 КПК ухвалений судом першої інстанції обвинувальний вирок може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати більш суворіше покарання лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Згідно зі ст.51 КК покарання у виді обмеження волі, яке просить призначити сторона захисту, є більш тяжким видом покарання, ніж визначене судом першої інстанції покарання у виді арешту.

Таким чином, скасування даного вироку районного суду в частині призначеного судом покарання у виді арешту із призначенням покарання у виді обмеження волі лише за апеляційною скаргою сторони захисту фактично означатиме погіршення становища обвинуваченого, що за даних обставин є неприпустимим, оскільки суперечить зазначеним нормам кримінального процесуального закону.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 є таким, що в силу ст.89 КК не має судимостей, вчинив нетяжкі злочини, повністю визнав свою винуватість, потерпілий не наполягав на призначенні обвинуваченому суворого покарання. Жодних обставин, які би обтяжували покарання обвинуваченого, у даному провадженні не встановлено.

Ряд досліджених відомостей про особу обвинуваченого, наданих стороною захисту під час апеляційного розгляду, свідчить про його позитивну характеристику. Зокрема, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_8 одружений, на його утриманні перебуває малолітня дитина. Він має міцні соціальні зв`язки. Обвинувачений офіційно працевлаштований, займається суспільно-корисною працею в центрі соціальної реабілітації, є волонтером.

Відповідно до ч.2 ст.409 КПК підставою для зміни вироку суду першої інстанції є також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з положенням ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З урахуванням наведеного через неможливість задоволення вимоги сторони захисту про призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі із наступним звільненням від його відбування, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення поданої апеляційної скарги щодо пом`якшення покарання та зміни оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання.

Таке покарання, на переконання колегії суддів, за своїм розміром буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 , попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим та таким, що не суперечить ст.65 КК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 04 квітня 2023 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_8 покарання

- за ч.1 ст.185 КК України у виді 1 місяця арешту;

- за ч.2 ст.185 КК України у виді 3 місяців арешту.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 3 місяців арешту.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4