Справа № 359/7690/23
Провадження № 1-кс/359/1316/2023
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2023 року м. Бориспіль

Слідчий суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , його захисника адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні з технічною фіксацією клопотання слідчого СВ ВП №1 Бориспільського РУП ГУНП в Київській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000081, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.04.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.367, ч.4 ст.191 КК України,

в с т а н о в и в:

Слідчий СВ ВП №1 Бориспільського РУП ГУНП в Київській області лейтенант поліції ОСОБА_3 за погодженням прокурора Бориспільської окружної прокуратури ОСОБА_7 , звернулася до суду з клопотанням про арешт майна, в якому зазначила, що слідчим відділом Бориспільського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000081 від 25.04.2023, за підозрою ОСОБА_5 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

Органом досудового розслідування встановлено, що внаслідок вчинення умисних дій, направлених на заволодіння чужим майном, фізична особа-підприємець ОСОБА_5 будучи службовою особою, наділеною повноваженнями по здійсненню організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно, у період воєнного стану, з корисливих мотивів, з метою збагачення за рахунок бюджетних коштів не в повному обсязі виконав будівельні роботи, обсяги та вартість яких частково не відповідають визначеним узгодженою проектно-кошторисною або фінансово-звітною документацією та факт їх виконання не встановлено, заволодів бюджетними коштами відділу освіти Переяславської міської ради Бориспільського району на загальну суму 454 558,99 грн.

02.08.2023 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

Відтак, на даний час у сторони обвинувачення виникла обґрунтована необхідність у накладенні арешту на майно підозрюваного ОСОБА_5 , а саме транспортний засіб марки TOYOTA, модель LAND CRUISER, 2008 року виготовлення, чорного кольору, № шасі НОМЕР_1 , н/з НОМЕР_2 , з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, знищення, перетворення, відчуження вказаного майна, враховуючи, що воно може бути стягнуто для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

В судовому засіданні слідчий та прокурор підтримали клопотання та просили його задовольнити.

Підозрюваний ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_6 заперечували проти задоволення клопотання.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно із п.7 ч.2 ст.131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно ч. 2, ч. 3ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям статті 98 КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження.

Вважаю, що внесене слідчим клопотання не відповідає вимогам закону, оскільки не містить достатніх відомостей для необхідності такого арешту.

Звертаючись до слідчого судді з даним клопотанням, слідчий та прокурор вказують, що метою арешту належного підозрюваному майна є необхідність забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, тобто посилається на п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Разом з тим, під час розгляду клопотання слідчим суддею встановлено, що станом на день звернення до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту цивільний позов у вказаному кримінальному провадженні не заявлено, і відповідно, до клопотання цивільного позову не долучено, що суперечить вимогам ч. 6 ст.170 КПК України, згідно якої у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.

Таким чином, слідчий суддя дійшов висновку про неможливість накладення арешту для забезпечення можливості відшкодування шкоди, оскільки сама вимога про її відшкодування не заявлена.

Крім того, у клопотанні відсутні достатні відомості для висновку про співмірність заходів забезпечення кримінального провадження із межами потреб досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Крім того, слід зазначити, що кримінальне провадження перебуває на стадії досудового розслідування, ОСОБА_5 попередньо підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч.2 ст. 367 КК України. Відносно останнього обвинувальний акт не складено, кримінальне провадження не передано до суду для розгляду по суті, а тому накладення арешту з метою забезпечення можливості відшкодування шкоди, є передчасним.

Таким чином, слідчий суддя вважає за необхідне в задоволенні клопотання відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 170-173, 376 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:

В задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №1 Бориспільського РУП ГУНП в Київській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 відмовити.

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Повний текст ухвали проголошено 11 серпня 2023 року о 08 год. 20 хв.

Слідчий суддя ОСОБА_1