Справа № 530/1249/22
Номер провадження 1-кп/530/37/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" червня 2023 р. Зіньківський районний суд Полтавської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 , розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Зіньків Полтавської області об`єднані обвинувальні акти внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000241 від 08.11.2022 року та № 0000297 від 21.10.2022 року по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, не працюючого, неодруженого, раніше судимого22.12.2022 року Зіньківським районним судом Полтавської області за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 2 роки, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та кримінального проступку передбаченого ч.1 ст.125 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 , будучи раніше судимим:

23.07.2020 року Зіньківським районним судом Полтавської області за ч.1 ст.185 КК України до покарання у вигляді штрафу 17000 грн. 05.04.2021 року ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області штраф змінено на покарання у вигляді 240 годин громадських робіт. 01.10.2021 року знятий з обліку по відбуттю строку покарання.

22.12.2020 року Зіньківським районним судом Полтавської області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у вигляді 3 місяців арешту. 22.03.2021 року звільнений з місця відбування покарання по відбуттю строку покарання.

22.12.2022 року Зіньківським районним судом Полтавської області за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 2 роки на шлях виправлення не став і маючи не зняту і не погашену судимість, вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин:

06.11.2022 року, близько о 01 год 00 хв., ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись поблизу господарства за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 на грунті раптово виниклих неприязних відносин, в ході сварки із ОСОБА_6 , умисно завдав удару правою ногою по лівій нозі ОСОБА_6 , від чого останній впав на землю, а ОСОБА_5 наніс йому не менше трьох ударів правою ногою в обличчя. Внаслідок завданих ОСОБА_5 ударів потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді синця та саден на обличчі, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 249 від 10.11.2022 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Таким чином своїми умисними та протиправними діями, які виразилися у спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження ОСОБА_5 вчинив кримінальний проступок передбачений ч.1 ст.125 КК України.

21.10.2022 року, близько 15 години ОСОБА_5 , реалізовуючи свій протиправний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом в умовах воєнного стану (відповідно до Закону України Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство від 03.03.2022 року), перебуваючи в приміщенні будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , повторно, таємно викрав грошові кошти в сумі 500 грн., що належать ОСОБА_7 , чим завдав останній матеріальної шкоди на вказану суму.

Таким чином, своїми умисними та протиправними діями, які виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно та вчиненому в умовах воєнного стану, ОСОБА_5 , вчинив злочин, передбачений ч.4 ст.185 КК України.

Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких одне з завдань це забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вимогами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Дане підтверджується сукупністю наступних доказів.

Надаючи оцінку доказам та вирішуючи питання щодо доведеності вини обвинуваченого у скоєнні даного кримінального правопорушення, судом перш за все враховано вимоги ст.ст. 28,62 Конституції України, ст. 370 КПК України, ст.ст. 3,13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, практику Європейського суду з прав людини, якими передбачено, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише національним і європейським законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.

Відповідно до ст. 25 КПК України, прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 255 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатись на них.

Стаття 16-1 КПК України передбачає, що розгляд справ у судах відбувається на засадах змагальності.

Згідно із ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Під час розгляду справи в суді, ОСОБА_5 свою вину визнав повністю. Будучи допитаним в судовому засіданні, дав покази аналогічні описовій частині вироку.

Під час розгляду справи в суді, потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили фактичні обставини, які вказані в обвинувальному акті.

Вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні злочинів при вище зазначених обставинах, доведена наступними доказами дослідженими в судовому засіданні:

Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000241 від 08.11.2022 року, згідно якого вказано, що 06.11.2022 року, близько 01 години 00 хвилин, невідома особа в АДРЕСА_1 нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_6 ..

Протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення згідно якої потерпілий ОСОБА_6 зазначив, що 06.11.2022 року, близько 01 години 00 хвилин, в АДРЕСА_1 заявнику завдано тілесні ушкодження.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №249 від 10.11.2022 року ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді синця та саден на обличчі, які кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження.

Протоколом проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_6 під час якого потерпілий розповів про обставини справи та показав механізм нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_5 ..

Згідно висновку судово-медичної експертизи №250 від 11.11.2022 року покази потерпілого ОСОБА_6 , дані ним під час проведення слідчого експерименту об`єктивним даним його судово-медичної експертизи, щодо способу нанесення локалізації, характеру та механізму утворення в нього тілесних ушкоджень відповідають.

Протоколом проведення слідчого експерименту за участі підозрюваного ОСОБА_5 , під час якого він розповів про обставини справи та показав механізм нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 ..

Згідно висновку судово-медичної експертизи №253 від 17.11.2022 року, покази підозрюваного ОСОБА_5 , дані ним під час проведення слідчого експерименту об`єктивним даним судово-медичної експертизи ОСОБА_6 , щодо способу нанесення локалізації, характеру та механізму утворення в нього тілесних ушкоджень відповідають.

Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000297 від 21.10.2022 року, згідно якого вказано, що 21.10.2022 року, близько 15 години 00 хвилин, невідома особа, перебуваючи в приміщенні будинку в АДРЕСА_2 здійснила крадіжку грошових коштів в сумі 500 грн., які належать ОСОБА_7 , чим завдала останній матеріальної шкоди.

Протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення, згідно якої, потерпіла ОСОБА_7 зазначила, що 21.10.2022 , близько 15 години 00 хвилин, невідома особа здійснила крадіжку грошових коштів з приміщення будинку в АДРЕСА_2 .

Протоколом огляду місця події з фототаблицею до нього від 21.10.2022 року, відповідно до якого, було оглянуто домогосподарство ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_2 встановлено та зафіксовано місце викрадення грошових коштів.

Протоколом огляду місця події з фототаблицею до нього від 21.10.2022 року, відповідно до якого, було оглянуто грошові кошти в сумі 500 грн., які добровільно видав для огляду працівникам поліції ОСОБА_5 , а саме 500 грн. однією купюрою серія ХГ № 8901192.

Постановою від 21.10.2022 року про визнання речових доказів, з якої вбачається, що купюру номіналом 500 грн. визнано по справі речовим доказом та передано на зберігання під розписку ОСОБА_7 ..

Протоколом проведення слідчого експерименту за участі підозрюваного ОСОБА_5 , під час якого він розповів про обставини вчинення крадіжки грошей з домогосподарства ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно акта судово-психіатричної експертизи №447, ОСОБА_5 під дію ст.19 ч 2, ч.3 ст.20 КК України не підпадає. Застосування примусових заходів медичного характеру на даний час не потребує.

24 лютого 2022 року указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по даний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою Україні: і також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Загальні критерії доведення поза розумним сумнівом у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини сформульовані ним у п. 54 Рішення від 06.12.2007 року у справі «Козинець проти України» та п. 43 Рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України», та зводяться до того, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду, розглядаючи справу №688/788/15-к, у постанові від 04.07.2018 року визначив, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Органами досудового слідства, дії ОСОБА_5 кваліфіковано вірно.

Відповідно до ст. 64 Конституції України вказано, що Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно вимог п.4 ч.1 ст.91 КПК України, однією з обставин, що підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Згідно ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається, зокрема, на прокурора.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

У п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При цьому, суд, залишаючись безстороннім при оцінці наданих сторонами доказів, у межах дії норм КПК України, оцінивши докази, надані сторонами, вичерпав можливість отримання доказів.

Судом при розгляді справи був забезпечений принцип рівності сторін.

При цьому, суд враховує роз`яснення, що містяться в п.п.20, 21, 22, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами).

Обговорюючи питання про вид і міру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_5 достатнє і необхідне для його виправлення і недопущення в подальшому скоєння ним кримінальних правопорушень, суд враховує, що він свою вину визнає повністю, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень і вважає цю обставину, такою що пом`якшує покарання.

Згідно зі ст.67 КК України обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_5 відсутні.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч.2 цієї статті Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.

Оцінюючи всі докази надані стороною обвинувачення за даною кримінальною справою в їх сукупності, суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).

З врахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року із змінами, внесеними згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 10.12.2004 року, №8 від 12.06.2009 року, №11 від 06.11.2009 року, того, що ОСОБА_5 скоїв кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, яке відноситься до тяжкого злочину, скоїв кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, яке відноситься до кримінального проступку, обставин вчинених кримінальних правопорушень, конкретні обставини справи, суспільної небезпеки скоєного кримінального злочину, обставин справи та наслідків, поведінку під час та після вчинення злочинних дій, його ставлення до скоєного, а також особу ОСОБА_5 , який є молодою особою, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше судимий, суд вважає, що виправлення підсудного та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе в ізоляції від суспільства, а тому доцільно обрати йому покарання, передбачене чинним законодавством.

Адже, Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Також суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України, оскільки відсутні кілька обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Приходячи до такого висновку, суд враховує свої дискреційні повноваження (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, які охоплюють повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Тому, з урахуванням зазначених обставин, а також відповідно до вимог кримінального закону і передбачених цим законом санкцій, обвинуваченому необхідно для його виправлення і припинення нових кримінальних правопорушень, призначити покарання, пов`язане з позбавленням волі, що за переконанням суду буде відповідати тяжкості правопорушень і не становитиме «особистого надмірного тягаря для винного». Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень і в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні обвинуваченому саме такого виду покарання.

Враховуючи викладене, суд вважає призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_5 у виді позбавлення волі пропорційним вчиненому злочину та таким, що перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.

Згідно медичних довідок обвинувачений ОСОБА_5 - практично здоровий.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 - не обирався.

Вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 22.12.2022 року ОСОБА_5 засуджений за ч.4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки. Оскільки, обвинувачений ОСОБА_5 , скоїв злочини 06.11.2022 року та 21.10.2022 року, тобто до ухвалення вироку від 22.12.2022 року, тому покарання за ці злочини, йому повинно бути призначене за правилами ч.4 ст.70 КК України.

Речові докази по справі: грошові кошти в сумі 500 грн - передано на зберіганні власнику ОСОБА_7 під відповідальну розписку.

Судові витрати відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368 - 371,373-376, 380 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 185, ч.1 ст. 125 КК України та призначити покарання

-за ч. 1 ст. 125 КК України у виді 120 (сто двадцять) годин громадських робіт;

-за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 ( п`ять) років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, призначити ОСОБА_5 покарання у виді 5 (п`яти ) років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань за даним вироком та за вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 22.12.2022 року вважати ОСОБА_5 , остаточно засудженим до 5 (п`яти) років 5 (пяти) місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу обрати тримання під вартою , взявши його під варту в залі суду негайно.

Речові докази по справі: грошові кошти в сумі 500 грн., які передано на зберіганні власнику ОСОБА_7 під відповідальну розписку залишити в її розпорядженні.

Вирок може бути оскаржений через Зіньківський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_1