Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

20 липня 2023 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника-адвоката ОСОБА_6 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2023 року, якою продовжено ОСОБА_5 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.2 ст.28 ч.2 ст.194, ч.1 ст.263 КК України, строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у кримінальному провадженні №0000004,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2023 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 30 липня 2023 року.

Мотивував своє рішення суд тим, що продовжують існувати ризики можливості обвинуваченого ОСОБА_5 переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, вчинити новий злочин, а більш м`який запобіжний захід не здатен забезпечити його належну процесуальну поведінку.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить скасувати вказану ухвалу та постановити нову ухвалу. Обґрунтовує свої вимоги апелянт тим, що місцевий суд допустив істотне порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки загальний строк кримінального провадження триває вже понад 10 років 9 місяців, протягом якого він безперервно утримується в ДУ «Рівненський слідчий ізолятор». Вказав, що судовий розгляд не відповідає вимогам «розумного строку».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вказану ухвалу скасувати та обрати її підзахисному більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Обґрунтовує свої вимоги апелянт тим, що рішення суду щодо продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_5 ґрунтується лише на тяжкості злочину та на ризиках, які були враховані при обранні цього виду запобіжного заходу. Водночас, захисник вказала, що на сьогоднішній день ризики, передбачені ст.177 КПК, щодо ОСОБА_5 відсутні.

Також зазначила, що ОСОБА_5 перебуває під вартою вже понад 10 років, а злочин, у вчиненні якого він обвинувачується, вчинено до 20.06.2017, а тому, враховуючи положення ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України №838-VIII від 21.11.2015, у разі засудження її підзахисного до позбавлення волі, йому має бути зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Окрім того, апелянт покликалась на те, що ОСОБА_5 позитивно характеризується у ДУ «Рівненський слідчий ізолятор», раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, а в умовах утримання під вартою він не може отримувати належної медичної допомоги.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 на підтримання апеляційних скарг, думку прокурора ОСОБА_4 щодо безпідставності апеляційних вимог, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить таких висновків.

За приписами ч.1 ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч.5 ст.9 КПК.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

В провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження за №0000004 стосовно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.2 ст.28, ч.2 ст.194, ч.1 ст.263 КК України, та ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.2 ст.28. ч.2 ст.194 КК України.

Апеляційним судом встановлено, що у вересні 2012 року ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, при цьому строк дії запобіжного заходу неодноразово продовжувався.

Обґрунтовуючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що розгляд кримінального провадження на даний час не закінчено, а ризики, визначені ст.177 КПК не зменшилися, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

Вимогами ст.ст.176, 178, 183 КПК визначено, що тримання під вартою є виключним запобіжним заходом і застосовується лише, якщо жоден із інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Однак, під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 не були дотримані в повному обсязі.

Продовживши обвинуваченому ОСОБА_5 найбільш суворий запобіжний захід, судом не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

При цьому, слід звернути увагу на позиції Європейського Суду з прав людини, які згідно ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).

В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.

Натомість суд першої інстанції не дотримався вищенаведених вимог.

На переконання колегії суддів, клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 містить формальний виклад обставин, мотивоване тяжкістю злочину та наявністю ризиків, які були враховані при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому.

Так, при обранні обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою було зазначено про тяжкість інкримінованого обвинувачення та ризики можливості переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, продовжити свою злочинну діяльність, тобто вчинити інше кримінальне правопорушення, чим перешкоджати кримінальному провадженню, проте з плином часу це обґрунтування не змінилося також при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 .

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

Так, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня («Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).

Вважаючи за доцільне продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції погодився з доводами, викладеними в клопотанні прокурора, посилаючись на раніше встановлені під час обрання та продовження обвинуваченим запобіжного заходу ризики, суд не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання обвинуваченого під вартою, оскільки їх актуальність на момент продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурором не підтверджена.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом безпідставно продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 строк тримання під вартою.

Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст.5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_5 іншого більш м`якого запобіжного заходу взагалі не аргументований, носить формальний характер, оскільки суд обмежився лише посиланням на те, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать запобіганню визначених ризиків.

Апеляційний суд зазначає, що застосування запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченому ОСОБА_5 під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення його належної поведінки на цей період, оскільки до обвинуваченого даний запобіжний захід був застосований ще у вересні 2012 року, тобто обвинувачений перебуває під вартою понад десять років. У зв`язку з чим, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою є не співмірним меті заходу, тому під час вирішення питання продовження строків тримання під вартою не було забезпечено виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур Глави 18 КПК, внаслідок чого судове рішення не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості.

Колегія суддів також зауважує, що значна тривалість судового розгляду - понад дев`ять років, за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, не може перекладатися на обвинувачених шляхом обмеження права на свободу, що відносно обвинуваченого ОСОБА_5 носить довготривалий характер, навіть за наявності обґрунтованого обвинувачення і при цьому очікуване покарання не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.

У даному кримінальному провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, в тому числі і відомості щодо особи обвинуваченого ОСОБА_5 , який раніше не судимий, незадовільний стан його здоров`я на даний час, який тільки погіршується у зв`язку з його утриманням в умовах слідчого ізолятора, колегія суддів прийшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення.

Враховуючи вказані обставини, і те, що в ухвалах суду про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою протягом багатьох років містяться посилання, фактично, на ті самі обставини, які слугували підставами для обрання запобіжного заходу у вересні 2012 року, тобто без належного доведення підстав продовження відносно нього виняткового запобіжного заходу та без урахування зменшення ризиків з плином часу, колегія суддів приходить висновку, що таку тривалість тримання обвинуваченого під вартою не можна вважати виправданою.

При цьому, усі вище перелічені обставини в їх сукупності, на переконання колегії судді свідчить про можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

За приписами ст.181 КПК,домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби, може бути застосований до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження. Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Разом з тим, слід врахувати, що згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» домашній арешт, з урахуванням його ступеня та інтенсивності, вважається позбавленням волі за змістом статті 5 Конвенції.

Таким чином, колегія суддів приходить висновку, що, з урахуванням обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, цілодобовий домашній арешт в умовах контролю з боку працівників правоохоронних органів, здатен запобігти заявленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2023 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_4 про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Торез Донецької області, громадянина України, запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Заборонити ОСОБА_5 залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатися із вказаного населеного пункту, в якому він проживає чи перебуває, без дозволу суду;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- утримуватись від спілкування з іншим обвинуваченим, потерпілим та свідками у даному кримінальному провадженні;

- носити електронний засіб контролю.

Термін дії обов`язків, визначених в ухвалі, встановити до 30 липня 2023 року.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту передати для виконання у відділ поліції №1 Рівненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області.

Ця ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3