УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року

м. Київ

справа № 524/263/22

провадження № 51-4055 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 серпня 2022 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 02 травня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 серпня 2022 року, ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого у ТОВ «Житлоінвест», раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 6 років.

Як убачається з вироку суду, 26 жовтня 2021 року близько 07:51 год, ОСОБА_5 порушуючи вимоги п. 2.9. Правил дорожнього руху, перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння, керуючи автомобілем ВАЗ 21093 д.н.з. НОМЕР_1 , у світлий час доби, по сухому асфальтобетонному покриттю вул. 29 вересня у м. Кременчуці Полтавської області, наблизившись до перехрестя вул. 29 вересня - І. Сердюка, зупинився перед виїздом на проїзну частину вул. І. Сердюка для надання переваги в русі транспортним засобам, що рухались в межах головної дороги цієї вулиці, з метою подальшого виконання маневру повороту праворуч. В цей час, зі сторони буд. 23/1 по вул. І. Сердюка, на нерегульований пішохідний перехід, який визначений дорожньою розміткою 1.14.1. «Зебра» та дорожнім знаком 5.35.1. «Пішохідний перехід», вийшов пішохід ОСОБА_6 , який почав перетинати дорогу по пішохідному переходу. Розпочавши рух у вказаному напрямку, в заданій дорожній обстановці, водій ОСОБА_5 , проявив неуважність, перед зміною напрямку свого руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не надав переваги в русі пішоходу, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості та екстреного гальмування автомобіля, чим порушив вимоги п.п. 10.1., 16.2., 18.1. Правил дорожнього руху та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження від яких помер у КНМП «ЛІЛ «Кременчуцька» 31 жовтня 2021 року.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 02 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок стосовно нього - без змін.

За змістом касаційної скарги захисник, не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить оскаржувані судові рішення в частині призначення основного покарання скасувати, визначивши ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 69, 75 КК. Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, при призначенні покарання повною мірою не врахував усіх пом`якшуючих обставин, які є підставою для призначення ОСОБА_5 покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією статті інкримінованого засудженому кримінального правопорушення. Зокрема, поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_5 повністю визнав свою вину, у вчиненому щиро розкаявся, повністю відшкодував заподіяну шкоду потерпілій, яка не має до нього жодних претензій, працює. Вважає, що виправлення ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 286-1 КК захисником у касаційному порядку не оспорюються.

Щодо доводів касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, то Суд уважає їх безпідставними, з огляду на таке.

Зі змісту касаційної скарги убачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій визначених законом вимог, що стосуються призначення ОСОБА_5 покарання і пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення і попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.

Частиною 1 ст. 69 КК визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально -вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Як убачається із долученої до касаційної скарги копії вироку, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 286-1 КК, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким, наявність пом`якшуючої обставини- активне сприяння розкриттю злочину, та дані про його особу, зокрема, те, що він раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відшкодував шкоду потерпілій. Обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_5 , судом не встановлено.

Таким чином, призначаючи засудженому покарання у виді реального позбавлення волі ближче до нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК, суд дотримався вимог статей 50, 65-67 КК, оскільки таке покарання відповідає характеру й тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку, також не встановив підстав для призначення ОСОБА_5 покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією статті інкримінованого засудженому кримінального правопорушення та обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі достатні підстави прийняття такого рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій та вважає його достатньо вмотивованим і обґрунтованим.

У касаційній скарзі захисником не наведено тих підстав на спростування висновків, викладених у вироку суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, щодо наявності у кримінальному провадженні обставин, які не лише пом`якшують покарання, а й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення і є підставою для застосування положень ст. 69 КК.

Крім того, апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою засудженого дійшов висновку, що його доводи про можливість застосування до нього положень ст. 75 КК є безпідставними.

Так, колегія суддів зазначила, що згідно з положеннями ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд зазначив, що порушення правил безпеки дорожнього руху водієм ОСОБА_5 , який керував транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння унеможливлює звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням відповідно до положень ст. 75 КК, через те, що вказаною нормою закону передбачена пряма заборона про її застосування.

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про неможливість застосування до засудженого ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, а тому обґрунтовано залишив вирок стосовно нього без змін.

Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.

З урахуванням наведеного, колегія суддів Касаційного кримінального суду вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі захисника, Суд не вбачає.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питання призначення засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, адвокат у касаційній скарзі не навів.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій оскаржуваних судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 серпня 2022 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 02 травня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3