КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/3009/2023 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційні скарги представника власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 ; власника майна ОСОБА_7 ; власника майна ОСОБА_6 ; представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_10 ; власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року задоволено клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_11 про накладення арешту на майно та накладено арешт на майно, вилучене під час проведення обшуку у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (перелік майна згідно резолютивної частини оскаржуваної ухвали).

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді представник власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 ; представник власника майна ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_10 та окремо власники майна ОСОБА_7 та ОСОБА_6 звернулися до суду з апеляційними скаргами.

В поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання сторони обвинувачення відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою та незаконною, розгляд клопотання про арешт майна був неповним та формальним, висновки слідчого судді, викладені у судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам справи, клопотання прокурора не відповідає вимогам закону та спрямоване на необґрунтоване втручання у фундаментальне право особи мирно володіти своїм майном.

Як зазначає автор апеляційної скарги, прокурором не було наведено жодних доказів необхідності накладення арешту на майно, не обґрунтовано зв`язок арештованого майна з кримінальним провадженням, у зв`язку з чим незрозуміло, яким чином арештоване майно може бути використане під час досудового розслідування.

Апелянт звертає увагу суду, що ОСОБА_6 не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні, а накладення арешту на паспорт для виїзду за кордон є таким, що порушує конституційне право особи на пересування, оскільки ОСОБА_6 є тренером з універсального бою, у його плані-календарі передбачені виїзні змагання за кордон, у тому числі до Узбекистану та США.

Крім того зазначає, що вилучення пістолету, враховуючи факт наявності на нього дозволу, також є безпідставним, адже знаряддям вчинення кримінального правопорушення він не був і не міг зберегти на собі сліди, які можуть бути використані органами досудового розслідування як доказ вчинення ОСОБА_12 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Як стверджує апелянт, вилучені грошові кошти були набуті у законний спосіб та сума вилучених грошових коштів значно перевищує загальну суму збитків у даному кримінальному провадженні, що свідчить про безпідставність та неправомірність їх вилучення, а відтак підлягають негайному поверненню власнику.

В поданих апеляційних скаргах, які є ідентичними за змістом в цій частині, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 посилаючись на необґрунтованість ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року, просять її скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання сторони обвинувачення відмовити.

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зазначають, що вони є власниками певних частин вилучених під час проведення обшуку грошових коштів і стверджують, що вони були набуті в законний спосіб і не мають жодного відношення до кримінального провадження, а тому накладений на них арешт порушує конституційне право власників.

Автори апеляційних скарг наголошують, що вилучене майно не містить ознак речового доказу, не може вплинути на хід досудового розслідування та встановлення усіх необхідних обставин у даному кримінальному провадженні.

Крім того зазначають, що слідчим суддею залишений поза увагою той факт, що відомості, які відображають кількість та номінали купюр, серії та номер купюр у протоколі обшуку та в будь-яких інших процесуальних документах відсутні, що суперечить Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах.

В поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_10 в інтересах власника майна ОСОБА_8 також просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала не містить підстав для накладення арешту на майно, оскільки ОСОБА_8 не має жодного відношення до кримінального провадження № 0000001.

Апелянт звертає увагу суду, що прокурором був пропущений процесуальний строк, передбачений КПК України для звернення з клопотанням про накладення арешту на майно, у зв`язку з чим таке майно має бути негайно повернуто власникам.

Представник зазначає, що частина грошових коштів належить ОСОБА_8 , вони є законно заробленими і жодного відношення до кримінального правопорушення не мають, а тому накладений на них арешт порушує конституційне право власників майна.

Крім того також звертає увагу на порушення Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах.

В судове засідання представники власників майна та прокурор у кримінальному провадженні не з`явилися, хоча були завчасно повідомленими про дату та час призначеного судового розгляду.

Представники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про причини своєї неявки суд не попередили. Прокурор у кримінальному провадженні - ОСОБА_11 подав клопотання, у якому просив відкласти судовий розгляд у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні, однак жодних підтверджуючих доказів цьому не надав.

Апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана бути зацікавленою провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що причина неприбуття у судове засідання сторін є неповажною та призводить до необґрунтованого затягування розгляду апеляційної скарги та вирішення питання щодо законності оскаржуваного судового рішення, а відтак вирішила за можливе розглянути дане провадження за відсутністю представника власника майна та прокурора, оскільки це не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається за матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, слідчим відділом Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000001 від 02.01.2023 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

21.03.2023 року в період часу з 07 год. 00 хв. по 11 год. 55 хв. на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03.03.2023 року було проведено обшук у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ході якого виявлено та вилучено ряд речей та документів (перелік майна згідно резолютивної частини оскаржуваної ухвали).

21.03.2023 року слідчого у кримінальному провадженні вилучені під час обшуку предмети визнані речовими доказами.

30.03.2023 року прокурор Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_11 направив засобами поштового зв`язку до Печерського районного суду міста Києва клопотання про накладення арешту на майно, вилучене під час проведення обшуку у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання сторони обвинувачення мотивовано необхідністю у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна з метою забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

27.04.2023 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, вилучене під час проведення обшуку у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (перелік майна згідно резолютивної частини оскаржуваної ухвали).

Задовольняючи клопотання прокурора про накладення арешту на майно, слідчий суддя врахував правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за ознаками якого здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000001 від 02.01.2023 року та прийшов до висновку, про наявність достатніх підстав для задоволення клопотання прокурора, оскільки вказане майно відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України та визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні прокурором доводи про накладення арешту на вищевказане майно, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав накладення арешту на майно.

Зокрема, посилаючись у клопотанні, що тимчасово вилучені під час обшуку грошові кошти та речі, є речовими доказами та відповідають критеріям майна, на яке може бути накладено арешт, визначеним ст. 170 КПК України, прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

Як вбачається зі змісту клопотання, вищевказане майно постановою слідчого від 21.03.2023 року визнано речовим доказом у кримінальному провадженні. Крім того процесуальний керівник зазначив обставини вчинення кримінальних правопорушень та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

На даний час є достатньо підстав вважати, що назване вище майно зберегло на собі сліди вчиненого злочину, а також містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Тобто майно містить критерії речових доказів, передбачені ст. 98 КПК України.

Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінального провадження та попередньою кваліфікацією вчиненого кримінально-протиправного діяння.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено його відповідність ознакам ст. 98 КПК України. Вказане в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного посилання представників власників майна та власників майна на те, що стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки прокурором надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України. Вказане свідчить про правомірність висновку слідчого судді про необхідність накладення такого виду обтяження як арешт майна.

Що стосується доводів апелянтів стосовно походження грошових коштів, за викладених у клопотанні та доданих до нього матеріалах обставин, колегія суддів не може остаточно погодитись з доводами апелянтів, що вилучені грошові кошти не можуть мати жодного відношення до кримінального провадження та містити відомості, щодо вчиненого кримінального правопорушення.

Що стосується доводів апелянтів стосовно порушення органом досудового розслідування Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах які полягали у тому, що відомості, які відображають кількість та номінали купюр, серії та номер купюр у протоколі обшуку та в будь-яких інших процесуальних документах відсутні. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вказані обставини не спростовують того факту, що вилучені грошові кошти містять ознаки ст. 98 КПК України, а отже не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме спосіб накладення арешту на майно, як заборона користування та розпорядження. За викладених обставин вказаний спосіб арешту майна буде співмірним обмеженню права власності завданням кримінального провадження, для виконання яких прокурор звернувся із клопотанням. А тому доводи авторів апеляційних скарг про відсутність правових підстав для арешту майна, не є переконливими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтами не надано та колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційних скарг.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги представників власників майна та власника майна - залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року задоволено клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_11 про накладення арешту на майно та накладено арешт на майно, вилучене під час проведення обшуку у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (перелік майна згідно резолютивної частини оскаржуваної ухвали), - залишити без змін, а апеляційні скарги представника власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 ; власника майна ОСОБА_7 ; власника майна ОСОБА_6 ; представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_10 ; власника майна ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4