КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року, зокрема, ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 26.04.2023 року, включно.

Таке рішення суд, взявши до уваги те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти громадської безпеки та у особливо тяжких злочинах проти життя та здоров`я особи, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що обвинувачений, з урахуванням тяжкості покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим, може ухилятись від суду, виконання процесуальних рішень, тиснути на потерпілих, свідків, експерта, які ще не були допитані в судовому засіданні, і тому визнав необхідним продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою, оскільки інший, більш м`який, запобіжний захід, не забезпечить його належної процесуальної поведінки та виконання процесуальних рішень суду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вважаючи ухвалу суду в частині продовження запобіжного заходу ОСОБА_7 у виді тримання під вартою незаконною та необґрунтованою через її винесення з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідність __________________________________________________________

Справа №11-кп/824/2659/2023 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 2 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_1

висновків суду обставинам справи, просить її скасувати в цій частині та прийняти нове рішення, яким залишити без розгляду клопотання прокурора та задовольнити клопотання захисника і змінити запобіжний захід ОСОБА_7 з тримання під вартою на особисте зобов`язання.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд безпідставно розглянув клопотання прокурора про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою, оскільки воно подано з порушенням строків, визначених положеннями ч. 1 ст. 199 КПК України, тобто з пропуском 5-ти денного строку на звернення до суду із таким клопотанням, про що також зазначено і в оскаржуваній ухвалі суду.

При цьому прокурором не було подано клопотання про поновлення цього строку і дане питання судом не розглядалось, що унеможливлює призначення цього клопотання до розгляду.

Між тим, оскільки КПК України не урегульоване питання щодо дій слідчого судді, суду у випадку надходження клопотання про продовження строку тримання під вартою із порушенням строку, передбаченого ч. 1 ст. 199 КПК України, та відсутністю клопотання про поновлення цього строку, то враховуючи системний аналіз положень КПК України, які регулюють подібні правовідносини (ст. 304, п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК України), можна стверджувати те, що у подібних випадках законодавцем передбачена необхідність повернення відповідних процесуальних документів особі, яка їх подала, у зв`язку з чим, суд мав застосувати за аналогією закону положення п. 3 ч. 2 ст. 304 КПК України та повернути клопотання про поновлення строку тримання під вартою ОСОБА_7 особі, яка його подала, а саме прокурору Голосіївської місцевої прокуратури.

Крім того, зазначає, що висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваній ухвалі, не підтверджуються жодними доказами, їх просто не було надано суду. Більш того твердження суду першої інстанції в ухвалі про те, що «... на цьому етапі судового розгляду, суд немає об`єктивної змоги, з огляду на відсутність матеріалів, переконатись в обґрунтованості заперечень сторони захисту, а як наслідок і визначити ступінь провини обвинуваченого, щоб могло вплинути на рішення про зміну запобіжного заходу ...», грубо порушує вимоги ч. 5 ст. 199 КПК України, знімаючи з прокурора обов`язок довести обставини, зазначені у частині третій цієї статті, які виправдовують подальше тримання ОСОБА_7 під вартою.

З приводу обґрунтованості висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у тому, що він прийняв участь у складі не передбачених законами України воєнізованих формувань у нападі на громадян, що призвело до загибелі людей, то в обвинувальному акті не вказано жодної обставини, які б вказували на наявність ознак цього злочину, а окремі із них навіть не перераховуються. До того ж в оскаржуваному рішенні відсутні посилання на будь-які докази, з яких суд встановив обґрунтованість висунутого обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 260 КК України.

Також, відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні навмисного вбивства двох людей та вчиненні замаху на вбивство трьох людей, проте у ході досудового розслідування не виявлено жодного доказу, який би підтверджував дану обставину. У ході досудового розслідування встановлено, що такі дії - вбивство та замах на вбивство, були вчинені свідками у даній справі та встановлено, що окремі кулі були випущені зі зброї, якою користувались особи, що мають статус свідків у даній справі, а не ОСОБА_7 .

Крім того, під час розгляду питання обрання запобіжного заходу ОСОБА_7 суд першої інстанції не врахував характеристику останнього за місцем служби, обставини за яких він вступив на службу, його особисті якості, зокрема патріотизм, сміливість і повага до держави Україна, міцні соціальні зв`язки.

Також судом першої інстанції залишено поза увагою, що ОСОБА_7 бажають взяти на поруки ряд військовослужбовців офіцерського складу, у тому числі і його прямі і безпосередні командири.

Крім того, вважає, що суд безпідставно дійшов висновку про наявність ризиків, визначених положеннями ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки такі ризики повністю відсутні.

Так, ризик переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду відсутній, оскільки з 23 травня 2022 року по 28 лютого 2023 року ОСОБА_7 перебуває під вартою, тобто загалом 282 дня. При цьому, відповідно до практики ЄСПЛ, тяжкість злочинів, у яких обвинувачується особа, не може виправдати тривале тримання цієї особи під вартою. Тому, враховуючи тривалий час перебування під вартою ОСОБА_7 , наявність ризику переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду мають підтверджуватись новими доказами чиобставинами, чого немає.

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_7 є військовослужбовцем, то у випадку переховування від органів досудового розслідування/суду він вчинить ще кримінальні правопорушення, передбачені ст. 407 або 408 КК України.

Також на відсутність цього ризику вказує і його службова характеристика, особисті якості та міцні соціальні зв`язки у м. Києві.

Ризик незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста також у цьому ж кримінальному провадженні відсутній, на що, крім іншого, вказує і те, що ОСОБА_7 в умовах дії воєнного стану постійно перебуватиме на службі,з учасниками процесу не буде пересікатись.

Щодо ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, то він повністю спростовується службовою характеристикою ОСОБА_7 , його статусом у суспільстві, поведінкою - повна співпраця зі слідством, постійне прибуття за першою вимогою до слідчого (до 23 травня 2022 року).

Окрім цього, зазначає, що, відповідно до обставин даної справи, наявні не тільки підстави обрати відносно ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, а й взагалі наявні підстави не обрати будь-який запобіжний захід.

Так, відповідно до публічних заяв Міністра оборони України, на даний час Збройні Сили України потребуються таких спеціалістів як ОСОБА_7 , а саме артилеристи. При цьому, під час досудового розслідування і підготовчого провадження неодноразово до слідчих суддів, суду звертались військовослужбовці, які виявляли бажання взяти на поруки ОСОБА_7 .

Також необхідно врахувати, що ОСОБА_7 є діючим військовослужбовцем, має постійне місце проживання у м. Києві, сім`ю, а до повномасштабного вторгнення російської федерації мав постійну роботу у цивільному житті, тобто має міцні соціальні зв`язки, характеризується позитивно.

Тому інтереси суспільства переважають над необхідністю продовження тримання під вартою, а отже будь-який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою ОСОБА_7 , буде правильним рішенням у даній справі.

Крім того, зазначає, що станом на 28 лютого 2023 року ОСОБА_7 перебуває під вартою 282 дня, з яких упродовж судового розгляду (з моменту надходження обвинувального акта до суду) - на стадії підготовчого судового засідання, він перебуває під вартою 120 днів. За цей час, суд навіть не приступив до розгляду даної справи по суті, що вказує на надмірність утримання ОСОБА_7 під вартою, враховуючи явну необґрунтованість висунутого обвинувачення, що є порушенням положень ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому умови, у яких в Україні утримують осіб у СІЗО, є неприпустимими та порушують основоположні права людини, а саме вимоги ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також звертає увагу на те, що суд, констатуючи у своєму рішенні про порушення прокурором вимог ст. 199 КПК України, ніяких дієвих заходів не вжив, питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора не ініціював, що у взаємозв`язку із тим, що головуючий вже вдруге вірить доводам прокурора без будь-яких доказів, а також перекладає обов`язок доказування на сторону захисту, може створити уявлення у суспільстві про заангажованість і упередженість головуючого у даній справі.

За таких обставин, вважає, що в оскаржуваному судовому рішенні присутнє істотне порушення норм КПК України та практики ЄСПЛ, а отже, воно є незаконним, протиправним та необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК Українипід час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України, на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Таким чином, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводи захисника ОСОБА_6 про відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими.

Як вбачається з матеріалів провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , Голосіївським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0000489 по обвинуваченню ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 260, ч. 3 ст. 260, ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 260, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 27, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 260, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 260, ч. 1 ст. 263, ч. 5 ст. 27, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції дійшов висновку, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою, не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого. При цьому суд, врахувавши, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти громадської безпеки та у особливо тяжких злочинах проти життя та здоров`я особи, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що обвинувачений, з урахуванням тяжкості покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим, може ухилятись від суду і виконання процесуальних рішень, а також вчиняти тиск на потерпілих, свідків, експерта, які ще не були допитані в судовому засіданні.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника проте, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину проти громадської безпеки та у особливо тяжких злочинах проти життя та здоров`я особи, зокрема у вчиненні навмисного вбивства двох людей та вчиненні замаху на вбивство трьох людей, і тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим у їх вчиненні, а також, приймаючи до уваги всі наявні у матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого,і те, що на даний час судове провадження не завершено, та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений може ухилятись від суду та виконання процесуальних рішень, незаконно впливати на потерпілих, свідків, які ще не були допитані в судовому засіданні, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається захисник ОСОБА_6 , а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Що стосується посилань захисника ОСОБА_6 на те, що ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду відсутній, оскільки ОСОБА_7 тривалий час перебуває під вартою, а саме з 23 травня 2022 року, і за цей час нових доказів чи обставин на підтвердження вказаного ризику не наведено, має міцні соціальні зв`язки у м. Києві, є військовослужбовцем, та у випадку переховування від органів досудового розслідування/суду він вчинить ще і кримінальні правопорушення, передбачені ст. 407 або 408 КК України, то вони є непереконливими, зважаючи на характер та конкретні обставини висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину проти громадської безпеки та у особливо тяжких злочинах проти життя та здоров`я особи,і тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим у їх вчиненні, які переконливо доводять існування ризику втечі, що є надто високим, тому, на переконання колегії суддів, достатньо вмотивованим є висновок суду щодо необхідності тримання ОСОБА_7 під вартою, щоб завадити цьому.

Доводи сторони захисту про відсутність ризику незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні через те, що ОСОБА_7 в умовах дії воєнного стану постійно перебуватиме на службі та з учасниками процесу не буде пересікатись, не заслуговують на увагу, оскільки, з огляду на те, що на даний час судове провадження триває і потерпілі та свідки у цьому кримінальному провадженні, показання яких суд має сприймати безпосередньо, ще не допитувалися, то з великою ймовірністю існує ризик незаконного впливу на них.

Також не заслуговують на увагу і доводи захисника про те, що ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином повністю спростовується службовою характеристикою ОСОБА_7 , його статусом у суспільстві, поведінкою - повна співпраця зі слідством, постійне прибуття за першою вимогою до слідчого (до 23 травня 2022 року), оскільки існування такого ризику при вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу ОСОБА_7 судом першої інстанції встановлено не було.

Також слід зазначити, що на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений досліджувати обставини вчинення кримінального правопорушення, перевіряти належність і допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, а тому доводи захисника ОСОБА_6 в частині недоведеності висунутого обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, не можуть бути предметом даного апеляційного розгляду.

Тож і доводи захисника ОСОБА_6 щодо надмірного тримання ОСОБА_7 під вартою при явній необґрунтованості висунутого обвинувачення не беруться до уваги колегією суддів, оскільки ці питання, за наявності для цього відповідних підстав, підлягають з`ясуванню та перевірці в суді першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті, а не є підставою для звільнення ОСОБА_7 з-під варти, за наявності встановленого існування ризиків втечі та незаконного впливу на учасників даного провадження з боку ОСОБА_7 , про що зазначено вище.

Наведені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення встановлених судом ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до нього іншого, більш м'якого запобіжного заходу.

Твердження захисника про те, щосуд безпідставно розглянув клопотання прокурора про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою, оскільки воно подано з порушенням строків, визначених положеннями ч. 1 ст. 199 КПК України, та при цьому прокурором не було подано клопотання про поновлення цього строку і дане питання судом не розглядалось, що унеможливлює призначення цього клопотання до розгляду, не є слушними, оскільки КПК України не урегульоване питання щодо дій слідчого судді, суду у випадку надходження клопотання про продовження строку тримання під вартою із порушенням строку, передбаченого ч. 1 ст. 199 КПК України, але й поряд з цим, відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, на суд першої інстанції покладено обов`язок розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, незалежно від наявності будь-яких клопотань.

Посилання захисника на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що ОСОБА_7 бажають взяти на поруки ряд військовослужбовців офіцерського складу, у тому числі і його прямі та безпосередні командири, ніяким чином не може свідчити про незаконність чи безпідставність самої ухвали суду, зважаючи на те, що відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109 - 114-2, 258 - 258-5, 260, 261, 437 - 442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті - тримання під вартою.

Отже, враховуючи наведене, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року, якою, зокрема, ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 26.04.2023 року, включно, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3