Номер провадження: 11-кп/813/1537/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Малиновського райсуду м. Одеси від 18.05.2023, якою під час судового розгляду к/п №0001625 від 11.05.2018 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Троїцьке Любашівського р-ну Одеської обл., громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 18.05.2023 в процесі судового розгляду обвинувального акту в к/п №0001625 від 11.05.2018 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України було відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 16.07.2023, без визначення розміру застави.

Мотивуючи своє рішення, суд врахував ступінь тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , характеристику його особи, його вік 26 років та стан здоров`я, сімейний стан, зокрема, те, що обвинувачений не одружений, дітей не має, у нього відсутні офіційні джерела доходів, на теперішній час продовжується експертне дослідження, а також встановив наявність ризику можливого переховування обвинуваченого від суду та зауважив на тому, що реальний суспільний інтерес виправдовує подальше тримання ОСОБА_7 під вартою, а обраний запобіжний захід не виходить за межі розумного строку.

Орім того, з урахуванням того, що безпосереднім об`єктом правопорушення в даному кримінальному провадженні є життя людини та керуючись вимогами п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 в якості альтернативного запобіжного заходу застави.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою, вважаючи її незаконною з огляду на наступне:

- в порушення вимог ч. 3 ст. 184 КПК України, в матеріалах справи відсутні підтвердження того, що обвинуваченому ОСОБА_7 надані копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу;

- всупереч вимог п. 3 ч. 2 ст. 412 КПК України, судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого, який утримується під вартою;

- суд 1-ої інстанції абстрактно підійшов до встановлення ризиків, натомість, наразі ризики зменшились, оскільки судовий розгляд провадження триває з 2018 року, досліджені всі письмові та речові докази, допитано усіх свідків та на теперішній час триває проведення комісійної судово-медичної експертизи, призначеної ухвалою суду від 09.06.2022 за клопотанням сторони захисту, а ризик можливого переховування обвинуваченого від суду не доведений стороною обвинувачення, натомість, маючи таку можливість. обвинувачений цього не здійснив;

- обґрунтовуючи наявність в зазначеному провадженні ризику переховування ОСОБА_7 , суд послався, серед іншого, на військову агресію російської федерації проти України, в той час як наявність воєнного стану не ставилась прокурором в обґрунтування зазначеного ризику в поданому клопотанні;

- всупереч твердженням, викладеним в оскаржуваній ухвалі, тривалість перебування ОСОБА_7 під вартою майже 5-ть повних років не співвідноситься із вимогами розумності строків, визначених ст. 28 КПК України, натомість, більшість судових засідань зриваються не з вини сторони захисту, а внаслідок неможливості забезпечити явку свідків;

- суд не врахував того, що, в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 197 КПК України, ОСОБА_7 перебуває під вартою понад двадцять місяців;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що посилання сторони обвинувачення на вчинення ОСОБА_7 тяжкого злочину є передчасним та потребує перевірки, оскільки стосовно обвинуваченого з боку потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 було застосовано насильство у вигляді розбиття пляшки на голові обвинуваченого, внаслідок чого обвинувачений здійснював самозахист після протиправних дій потерпілого, що, на думку сторони захисту, виключає кваліфікацію за ч. 2 ст. 121 КК України.

Посилаючись на викладене, захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та ухвалу суду змінити в частині застосованого стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу.

Прокурор ОСОБА_10 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, подав заяву про розгляд апеляційної скарги без його участі у зв`язку із процесуальною зайнятістю, в якій заперечував проти її задоволення та просив оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_7 був повідомлений про дату та час апеляційного розгляду через адміністрацію ДУ «Одеський слідчий ізолятор», проте клопотань про особисту участь в судовому засіданні апеляційного суду не подавав.

Враховуючи неявку прокурора в судове засідання, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку захисника, вважає за можливе апеляційний розгляд провести без участі прокурора та обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Малиновському райсуді м. Одеси знаходиться к/п №0001625 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

З огляду на викладені вище положення кримінального процесуального закону, колегія суддів наголошує на тому, що твердження захисника щодо передчасності посилань прокурора на вчинення ОСОБА_7 тяжкого злочину та виключення кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК України у зв`язку із здійсненим самозахистом від дій потерпілого не можуть бути наразі прийняті до уваги, оскільки судом 1-ої інстанції досліджуються докази, тобто триває стадія судового розгляду, в ході якої, з огляду на положення ст.ст. 89, 94 КПК України, буде надана відповідна правова оцінка діям обвинуваченого та обґрунтованості самого обвинувачення в цілому.

Проте, всупереч твердженням сторони захисту про абстрактний підхід суду до встановлення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, пов`язаного із заподіянням тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, його характеру та тяжкості, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винним (позбавлення волі на строк від 7-ми до 10-ти років), враховуючи характеристику особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який офіційно не працевлаштований, не одружений та не має утриманців, тобто не має стійких соціальних зв`язків, а також те, що на теперішній час судовий розгляд зазначеного кримінального провадження не завершений, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Водночас, є слушними посилання захисника на те, що наявність воєнного стану на території України не ставилась прокурором в обґрунтування ризику можливого переховування ОСОБА_7 в поданому клопотанні, проте врахування зазначеної обставини при винесенні оскаржуваної ухвали не свідчить про допущення судом будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, оскільки судом, окрім зазначеної обставини, були враховані й інші вищезгадані фактори.

Що стосується тверджень захисника стосовно здійснення судового провадження за відсутності обвинуваченого, апеляційний суд зауважує на тому, що судом 1-ої інстанції в судовому засіданні від 18.05.2023, на підставі вимог ст.ст. 331, 615 КПК України та ухвали Малиновського райсуду м. Одеси від 15.05.2023 (а.с. 87), у зв`язку із неможливістю доставки обвинуваченого ОСОБА_7 в судове засідання Малиновського райсуду м. Одеси у зв`язку із введеним на території України воєнним станом, ставилось питання про забезпечення участі обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відео-конференції, проте не вдалось встановити відео-зв`язок із ДУ «Одеський слідчий ізолятор», при цьому, учасники провадження, в тому числі захисник ОСОБА_6 , не заперечували проти розгляду клопотання сторони обвинувачення за даною явкою, внаслідок чого судом було прийнято рішення про розгляд клопотання без участі обвинуваченого (а.с. 96-98).

Водночас, заслуговують на увагу твердження захисника з приводу того, що матеріали провадження не містять підтверджень вручення обвинуваченому ОСОБА_7 копії клопотання прокурора та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, разом із тим, колегія суддів наголошує на тому, що прокурором ОСОБА_10 в судовому засіданні суду 1-ої інстанції від 18.05.2023 в присутності захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 зачитувався зміст клопотання, при цьому, захисник не зауважував на факті невручення копії зазначеного клопотання його підзахисному та загалом не заперечував проти проведення його розгляду, натомість, подав клопотання про зміну застосованого стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший, не пов`язаний із обмеженням волі (а.с. 91-95).

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованого обвинуваченому злочину, його тяжкості, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_7 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, оскільки він не зможе запобігти наявному ризику, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який об`єктивно продовжує існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Разом із тим, апеляційний суд зауважує на допущеній судом описці у вступній та мотивувальній частині ухвали щодо зазначення присутності обвинуваченого ОСОБА_7 в судовому засіданні суду 1-ої інстанції від 18.05.2023, з огляду на встановлені вище обставини з приводу розгляду клопотання сторони обвинувачення без участі обвинуваченого.

Положення ч. 1 ст. 379 КПК України передбачають, що суд має право за власною ініціативою виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд рекомендує суду 1-ої інстанції виправити зазначену вище описку щодо присутності обвинуваченого ОСОБА_7 в судовому засіданні суду 1-ої інстанції від 18.05.2023 шляхом прийняття відповідної ухвали згідно вищенаведених приписів кримінального процесуального закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 залишенню без змін як законна та обґрунтована.

Водночас, погоджуючись із твердженнями захисника ОСОБА_6 стосовно того, що тривалість перебування ОСОБА_7 під вартою майже 5-ть років не співвідноситься із вимогами розумності строків, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду 1-ої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Частина 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродньо встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а також доводів апеляційної скарги сторони захисту свідчить про те, що к/п №0001625 перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, зокрема, з липня 2018 року, протягом якого обвинувачений ОСОБА_7 утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 ,в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського райсуду м. Одеси від 18.05.2023, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України на стадії судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 16.07.2023 без визначення розміру застави залишити без змін.

Рекомендувати суду 1-ої інстанції виправити описку у вступній та мотивувальній частині ухвали суду щодо присутності обвинуваченого ОСОБА_7 в судовому засіданні суду 1-ої інстанції від 18.05.2023 при розгляді клопотань прокурора ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_6 , щодо подальшої дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст. 28 КПК України, при розгляді к/п №0001625 від 11.05.2018 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4