Справа № 132/2119/23
Ухвала

Іменем України

02 вересня 2023 року Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калинівка Хмільницького району Вінницької області, клопотання прокурора Калинівського відділу Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, заявленого в рамках виділених на підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 19 червня 2013 року в окреме провадження матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000130 від 14 квітня 2021 року та № 0000236 від 06 липня 2021 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Калинівського районного суду Вінницької області перебувають виділені на підставі ухвали суду від 19 червня 2013 року в окреме провадження матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000130 від 14 квітня 2021 року та № 0000236 від 06 липня 2021 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України, а рамках яких прокурором Калинівського відділу Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_6 подане клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала подане клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки наявні ризики, передбачені пп.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_5 заперечували проти задоволення клопотання прокурора, оскільки останнім не доведено наявність ризиків, передбачених пп.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав позицію свого захисника.

Розглянувши заявлене клопотання, суд приходить до наступних висновків:

Судом встановлено, що згідно ухвали Вінницького апеляційного суду від 07.07.2021 року, кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000130 від 14.04.2021 року, відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187, ч.2 ст.190 КК України, та ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України, передано на розгляд по суті до Калинівського районного суду Вінницької області.

Головуючим у даному кримінальному провадженні відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.07.2021 року, визначено суддю ОСОБА_10 , який своєю ухвалою від 16.07.2021 року призначив його до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 30.09.2021 року, об`єднано в одне провадження кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000130 від 14.04.2021 року, відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187, ч.2 ст.190 КК України, та ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України (номер справи 133/2004/21, номер провадження 1-кп/132/299/21), та кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000236 від 06.07.2021 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України (номер справи 133/2674/21, номер провадження 1-кп/132/329/21), під № 133/2004/21 (номер провадження 1-кп/132/299/21).

Обвинуваченому ОСОБА_7 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, із визначенням розміру застави у межах двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 45400грн.00коп., строк дії якого судом неодноразово продовжувався, востаннє ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 18.08.2022 року, до 16.10.2022 року включно.

26.08.2022 року застоводавцем ОСОБА_11 за обвинуваченого ОСОБА_7 внесено на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області заставу у розмірі 45400грн.00коп. згідно квитанції № 0.0..1, у зв`язку із чим ОСОБА_7 звільнений з-під варти, та до нього застосовано запобіжний захід у вигляді застави із покладенням обов`язків, визначених ст.194 КПК України, строк дії яких неодноразово продовжувався судом, востаннє ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 05.10.2022 року, до 03.12.2022 року включно.

Обвинувачений ОСОБА_7 порушив покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу у вигляді застави обов`язки, а саме не з`явився за викликом суду 09.11.2022 року, 17.11.2022 року та 23.11.2022 року, без поважних причин, у зв`язку із чим 02.12.2022 року прокурор Калинівського відділу Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_6 звернулася до Калинівського районного суду Вінницької області із клопотанням про звернення застави в дохід держави та клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 02.12.2022 року, клопотання прокурора про звернення застави в дохід держави задоволене, звернуто у дохід держави, для зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України й використання у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору, заставу у розмірі 45400грн.00коп., внесену захисником ОСОБА_11 за обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно ухвали суду від 18.08.2022 року у справі № 133/2004/21. Клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволене частково, обрано відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням певних обов`язків, дія якого була продовжена ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 17.01.2023 року, до 17.03.2023 року включно.

Обвинувачений ОСОБА_7 порушив покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту обов`язки, а саме не з`явився за викликом суду 07.02.2023 року, 01.03.2023 року та 15.03.2023 року, без поважних причин, у зв`язку із чим 15.03.2023 року прокурор Калинівського відділу Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_6 звернулася до Калинівського районного суду Вінницької області із клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та клопотанням про надання дозволу на затримання з метою приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 15.03.2023 року, клопотання прокурора про надання дозволу на затримання з метою приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволене, надано дозвіл на затримання обвинуваченого ОСОБА_7 з метою його приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яка була скерована на виконання до органу поліції за місцем проживання обвинуваченого.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 19.06.2023 року, клопотання прокурора про оголошення в розшук та виділення матеріалів в окреме провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 задоволене. Виділене в окреме провадження матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України. Обвинувачений ОСОБА_7 оголошений у розшук, а судове провадження відносно нього зупинене.

02.09.2023 року ОСОБА_7 затримано на виконання ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 19.06.2023 року, та доставлено до суду, у зв`язку із чим, судове провадження було поновлене.

Відповідно до змісту клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, прокурор Калинівського відділу Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_6 просить застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки наявні обставини, що дають достатні підстави вважати про наявність ризиків, передбачених пп.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Статтею 29 Конституції України визначено, що ніхто не може бути арештованим або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а згідно до частини п`ятої статті 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

Статтею 2 КПК України регламентовано, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до частин першої, другої статті 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу (тобто статтями 176-213 КПК України).

Частиною першою статті 176 КПК України передбачено, що запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.

Згідно з частиною першою статті 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим пунктами 1-5 частини 1 цієї статті, а саме: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Також, статтею 178 КПК України визначено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Отже, підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК України (частина 2 статті 177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Так, у клопотанні прокурор посилається на те, що наявні ризики, які свідчать про можливе вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 дій, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України, а саме те, що він може переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ризик переховування від суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений серед іншого можливістю притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання.

При визначенні імовірності переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, суд враховує тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні. Так, зокрема, кримінальне правопорушення за ч.3 ст.185 КК України, у якому обвинувачується ОСОБА_7 , передбачає покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років, а ч.2 ст.186 КК України, у якому також обвинувачується ОСОБА_7 , передбачає виключно покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років.

Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від суду під час притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Зазначені обставини самі по собі можуть бути мотивом та підставою для обвинуваченого ОСОБА_7 переховуватися від суду, що узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.06.2001 року, заява № 33977/96), де зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, а також у рішенні по справі «Пунцельт проти Чехії» (рішення від 25.04.2000 року, заява № 31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також у рішенні по справі «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти. У рішенні по справі «Летельє проти Франції», Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Разом з тим тяжкість можливого покарання не є єдиною підставою для висновку про існування у цьому провадженні ризику переховування обвинуваченого від суду.

Як встановлено судом, обвинувачений ОСОБА_7 під час розгляду цього кримінального провадження неодноразово допускав порушення обов`язків покладених на нього судом, переховувався від суду, у зв`язку із чим був оголошений у розшук.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Верховною Радою України (Закон України № 2102-IX від 24.02.2022 року), в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого неодноразово продовжувався та діє на даний час.

У зв`язку із цим, Кабінет Міністрів України вніс зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою від 27.01.1995 року № 57. Так, згідно зазначених змін до Правил, з метою здійснення заходів правового режиму воєнного стану обмежено виїзд з України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, а також визначено перелік громадян України чоловічої статі, які відносяться до категорії військовозобов`язаних, що мають можливість виїхати за кордон під час дії воєнного стану.

Згідно роз`яснень, наданих Верховним Судом у листі № 1/0/2-22 від 03.03.2022 року «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», у пункті 8 зазначено, що оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, слідчий суддя (суд) керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію.

Внаслідок збройної агресії російської федерації, Україною з 24.02.2022 року, згідно відкритих даних, не контролюється орієнтовно 20 відсотків власної території, що створює додаткові можливості для залишення території України, в тому числі поза офіційними пунктами пропуску.

Існують способи виїзду за кордон громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, які відносяться до категорії військовозобов`язаних, і через офіційні пункти пропуску, доприкладу, з волонтерською місією тощо. А тому стверджувати, що ризик переховування від суду, у тому числі, за кордоном нівельовано повністю, неможливо.

Також існують реальні можливості переховування обвинуваченого і на тимчасово окупованих територіях України.

Обвинувачений ОСОБА_7 за місцем реєстрації не проживає, постійно змінює місце свого фактичного проживання.

Окрім того, на переконання суду у даному кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає в необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілої сторони. При цьому належить враховувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків розгляду кримінального провадження, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Реальна можливість вільної зміни свого місця проживання (перебування), підвищує ймовірність переховування обвинуваченого від суду, а в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність відповідного ризику.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати передбачену статтями 23 та 224 КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме - спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні.

При цьому, відповідно до частини четвертої статті 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

При цьому, суд бере до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_7 зможе незаконно впливати на свідків, з метою можливої зміни ними своїх попередніх показів у суді, оскільки йому були вручені копії матеріалів кримінального провадження та відомі не лише анкетні дані вказаних осіб, але й їх фактичне місце проживання, а також зміст наданих ними показів.

Отже, існування відповідного ризику обумовлено тим, що показання свідків щодо обставин вчинення злочину мають значення для кримінального провадження та можуть суттєво вплинути на становище обвинуваченого, а тому наявні обґрунтовані підстави вважати, що останній наділений потенційною можливістю впливати на свідків у кримінальному провадженні з метою схилити їх змінити свої показання в суді, для уникнення або мінімізації кримінальної відповідальності. Це ж стосується і впливу на потерпілу особу.

Відсутність трудових правовідносин (місця працевлаштування), належного та постійного джерела доходу (прибутку) у обвинуваченого, підвищує ймовірність вчинення ним інших кримінальних правопорушень, а в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність відповідного ризику.

Таким чином, суд приходить до переконливого висновку, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України.

Відповідно до частини першої статті 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 року «Про взяття під варту до суду» зазначається, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

При вирішенні питання доцільності обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до вимог частини першої статті 178 КПК України, судом враховуються такі обставини як вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним у його вчиненні, відсутністю сталих соціальних зв`язків та стосунків, а також вільний вибір місця знаходження та проживання, що може бути достатньою причиною разом з іншими для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Суд вважає, що інші більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою із визначенням певного розміру застави, не зможуть запобігти ризикам, встановленим судом.

Оцінюючи можливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

При вирішенні цього питання суд виходить з того, що інші більш м`які запобіжні заходи, у тому числі і домашній арешт, не забезпечать належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 з огляду на тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується. Окрім того, відносно ОСОБА_7 в цьому кримінальному провадженні вже застосовувався запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який був порушений обвинуваченим.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд вважає, що фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого, вказують на обґрунтованість застосування судом саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

При цьому, наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, відсутність у нього наміру переховуватися чи залишати територію Україну, не є безумовними підставами для застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки вказані обставини не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом, як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого, та не є такими, що спростовують встановлені судом ризики.

Враховуючи викладене, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 необхідно обрати на шістдесят днів, до 31 жовтня 2023 року включно.

За приписами пункту 3 частини четвертої статті 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею.

Оскільки стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 у цьому ж кримінальному провадженні раніше вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, який був порушений ним, а тому суд при постановленні цієї ухвали, не визначає розмір застави.

Керуючись ст.ст.315, 331, 369-372, 376, 392 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Калинівського відділу Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України - задовольнити.

Обрати відносно ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Комсомольське Козятинського району Вінницької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном на шістдесят днів, до 31 жовтня 2023 року включно, якого утримувати під вартою у слідчому ізоляторі Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)», без визначення розміру застави.

Ухвала в частині обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя