Справа № 133/1322/21
Ухвала

Іменем України

25 липня 2023 року Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калинівка Хмільницького району Вінницької області клопотання прокурора Калинівського відділення Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_6 , підтримане в судовому засіданні прокурором цього ж органу прокуратури ОСОБА_7 , про зміну запобіжного заходу, заявленого в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000313 від 13 квітня 2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.263, ст.395 КК України,

ВСТАНОВИВ:

22.05.2023 року до Калинівського районного суду Вінницької області надійшло клопотання прокурора Калинівського відділу Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_6 про звернення застави, внесеної на підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 24.11.2022 року у справі № 133/1322/21, за обвинуваченого ОСОБА_8 - заставодавцем ОСОБА_9 , у розмірі 130000грн.00коп., що перебуває на депозитному рахунку ТУ ДСА України у Вінницькій області, в дохід держави та зарахування її до спеціального фонду Державного бюджету України; та про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Прокурор ОСОБА_10 в судовому засіданні 25.07.2023 року підтримав вказане клопотання та просив його задовольнити, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 не виконав обов`язків, покладених на нього при застосуванні запобіжного заходу у вигляді застави, а тому застава підлягає зверненню в дохід держави та зарахуванню до спеціального фонду Державного бюджету України, а запобіжний захід у вигляді застави підлягає зміні на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання прокурора, посилаючись на відсутність правових підстав для його задоволення.

Розглянувши заявлене клопотання, з`ясувавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Встановлено, що 05.07.2021 року на адресу Калинівського районного суду Вінницької області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000313 від 13.04.2020 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.263, ст.395 КК України, який був переданий на розгляд судді ОСОБА_11 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2021 року.

Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_11 від 08.07.2021 року, вказане кримінальне провадження призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Через неодноразову неявку в судове засідання обвинуваченого ОСОБА_8 , відносно якого заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді запобіжних заходів не застосовувались, прокурор Калинівського відділу Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_6 звернулася 18.11.2022 року до Калинівського районного суду Вінницької області із клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та клопотанням про дозвіл на затримання з метою приводу для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 .

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 18.11.2022 року, надано дозвіл на затримання обвинуваченого ОСОБА_8 з метою його приводу для участі у розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На виконання цієї ухвали суду, обвинувачений ОСОБА_8 був затриманий 24.11.2022 року, та відносно нього ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 24.11.2022 року у справі № 133/1322/21, був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з правом внесення застави у розмірі п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 130000грн.00коп.

14.12.2022 року за обвинуваченого ОСОБА_8 , заставодавцем ОСОБА_9 внесено заставу у розмірі 130000грн.00коп., у зв`язку із чим, обвинуваченого ОСОБА_8 звільнено 15.12.2022 року з-під варти (довідка про звільнення серії ВІН № 019457 від 15.12.2022 року), та до нього відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 24.11.2022 року у справі № 133/1322/21, застосовано запобіжний захід у вигляді застави з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, в саме: прибувати до суду за викликом; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Строк дії вказаних обов`язків, який згідно ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 24.11.2022 року у справі № 133/1322/21, був визначений до 22.01.2023 року, не був продовжений судом, через неявку обвинуваченого ОСОБА_8 до суду 13.12.2022 року та 17.01.2023 року.

Однак, в силу вимог діючого процесуального закону, на обвинуваченого ОСОБА_8 , окрім обов`язків, покладених судом (стаття 194 КПК України), були покладені обов`язки, встановлені законом (стаття 42 КПК України).

Так, на обвинуваченого, згідно пункту 1 частини 7 статті 42 ЦПК України, законом покладений обов`язок прибувати за викликом до суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це суд.

Зі змісту частини 8 статті 182 КПК України вбачається, що неявка за судовим викликом обвинуваченого без поважних причин чи неповідомлення ним про причини неявки та порушення інших покладених на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язків є самостійними, не залежними один від одного підставами для звернення застави в дохід держави.

Отже, порушення обвинуваченим ОСОБА_8 обов`язку, визначеного п.1 ч.7 ст.42 КПК України, а саме неявка за судовим викликом без поважних причин чи неповідомлення про причини неявки, є самостійною підставою для звернення застави в дохід держави.

Як встановлено з матеріалів кримінального провадження № 0000313 від 13.04.2020 року, через неодноразову неявку обвинуваченого ОСОБА_8 без поважних на виклик до суду, прокурор Калинівського відділу Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_6 звернулася 22.05.2023 року із клопотанням про зміну йому запобіжного заходу у вигляді застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та клопотанням про надання дозволу на його затримання з метою приводу для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 29.05.2023 року, надано дозвіл на затримання обвинуваченого ОСОБА_8 з метою його приводу для участі у розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 10.07.2023 року, ОСОБА_8 оголошено у розшук.

На виконання вказаної ухвали, обвинувачений ОСОБА_8 затриманий 24.07.2023 року, та доставлений до Калинівського районного суду Вінницької області.

Таким чином, встановлений факт невиконання обвинуваченим ОСОБА_8 обов`язків, передбачених п.1 ч.7 ст.42 КПК України.

Відповідно до частини 8 статті 182 КПК України, у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Згідно частини 9 статті 182 КПК України, питання про звернення застави в дохід держави вирішується слідчим суддею, судом за клопотанням прокурора або за власною ініціативою суду в судовому засіданні за участю підозрюваного, обвинуваченого, заставодавця, в порядку, передбаченому для розгляду клопотань про обрання запобіжного заходу.

Заставодавець ОСОБА_9 про розгляд питання про звернення застави в дохід держави була повідомлення належним чином, про що свідчить звіт про доставлення судової повістки на електронну адресу, зазначену особисто ОСОБА_9 у поданому суду клопотанні від 31.03.2023 року, який наявний в матеріалах кримінального провадження, та оголошення, розміщене на офіційному веб-сайті Калинівського районного суду Вінницької області.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що клопотання прокурора Калинівського відділення Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_6 , підтримане в судовому засіданні прокурором цього ж органу прокуратури ОСОБА_7 , про зміну запобіжного заходу, заявленого в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000313 від 13 квітня 2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.263, ст.395 КК України, є таким, що ґрунтується на вимогах закону, а тому підлягає до задоволення.

За пунктом 9 Порядку внесення коштів на спеціальний рахунок у разі застосування застави як запобіжного заходу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2012 року № 15 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2012 року № 27), звернення застави в дохід держави здійснюється на підставі платіжного доручення територіального управління ДСА або апеляційного суду, Вищого антикорупційного суду, наданого до органу Казначейства, в якому відкрито депозитний рахунок, на який було внесено заставу. Копія ухвали слідчого судді, суду, вироку місцевого суду надсилається протягом п`яти днів з дня набрання ними законної сили слідчим суддею (судом), який їх постановив чи ухвалив, до територіального управління ДСА, на депозитний рахунок якого було внесено заставу, для підготовки платіжного доручення. Платіжне доручення видається територіальним управлінням ДСА протягом п`яти робочих днів з дня надходження ухвали слідчого судді, суду, вироку суду (апеляційним судом, Вищим антикорупційним судом - протягом п`яти робочих днів з дня постановлення ухвали чи вироку суду), що набрали законної сили, в яких міститься рішення про звернення застави в дохід держави, прийняте у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України.

Відповідно до частини 10 статті 182 КПК України, у разі звернення застави в дохід держави слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень частини сьомої статті 194 цього Кодексу.

Згідно частин 1, 2 статті 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За частиною 1 статті 200 КПК України, прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися в порядку, передбаченому статтею 184 цього Кодексу, до слідчого судді, суду із клопотанням про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування, зміну або покладення додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу, чи про зміну способу їх виконання.

З дотриманням вищезазначених вимог процесуального закону, прокурор звернувся до суду із письмовим клопотанням щодо зміни обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з підстав наявності ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до статті 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно статті 2 КПК України, основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не булла піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження булла застосована належна правова процедура.

За частиною першою та пунктом 9 частини другої статті 131 КПК України, з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.

Частиною першою статті 176 КПК України передбачено, що запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.

Згідно з частиною першою статті 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим пунктами 1-5 частини 1 цієї статті, а саме: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Також, статтею 178 КПК України визначено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Отже, підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК України (частина 2 статті 177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Так, у клопотанні прокурор посилається на те, що наявні ризики, які свідчать про можливе вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 5 частини першої статті 177 КПК України, а саме те, що він може переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ризик переховування від суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений серед іншого можливістю притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання.

При визначенні імовірності переховування ОСОБА_8 від суду (правосуддя), суд враховує тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні у цьому кримінальному провадженні.

Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від суду під час притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Зазначені обставини самі по собі можуть бути мотивом та підставою для обвинуваченого ОСОБА_8 переховуватися від суду, що узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.06.2001 року, заява № 33977/96), де зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, а також у рішенні по справі «Пунцельт проти Чехії» (рішення від 25.04.2000 року, заява № 31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також у рішенні по справі «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти. У рішенні по справі «Летельє проти Франції», Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Разом з тим тяжкість можливого покарання не є єдиною підставою для висновку про існування у цьому провадженні ризику переховування обвинуваченого від суду.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Верховною Радою України (Закон України № 2102-IX від 24.02.2022 року), в Україні введено воєнний стан, який на теперішній час не скасований та продовжує діяти.

У зв`язку із цим, Кабінет Міністрів України вніс зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою від 27.01.1995 року № 57. Так, згідно зазначених змін до Правил, з метою здійснення заходів правового режиму воєнного стану обмежено виїзд з України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, а також визначено перелік громадян України чоловічої статі, які відносяться до категорії військовозобов`язаних, що мають можливість виїхати за кордон під час дії воєнного стану.

Згідно роз`яснень, наданих Верховним Судом у листі № 1/0/2-22 від 03.03.2022 року «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», у пункті 8 зазначено, що оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, слідчий суддя (суд) керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації, Україною з 24.02.2022 року, згідно відкритих даних, не контролюється орієнтовно 20 відсотків власної території, що створює додаткові можливості для залишення території України, в тому числі поза офіційними пунктами пропуску.

Існують способи виїзду за кордон громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, які відносяться до категорії військовозобов`язаних, і через офіційні пункти пропуску, доприкладу, у зв`язку із наявністю інвалідності, або з волонтерською місією тощо. А тому стверджувати, що ризик переховування від суду, у тому числі, за кордоном нівельовано повністю, неможливо.

Також існують реальні можливості переховування обвинуваченого і на тимчасово окупованих територіях України.

Окрім того, на переконання суду у даному кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає в необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілої сторони. При цьому належить враховувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків розгляду кримінального провадження, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Слід також зауважити, що реальна можливість вільної зміни свого місця проживання та/або місця перебування підвищує ймовірність переховування від суду, а тому в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність відповідного ризику.

Доведений ризик і того, що обвинувачений ОСОБА_8 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки останній офіційно не працевлаштований, не має належного та постійного джерела доходу (прибутку).

Таким чином, суд приходить до переконливого висновку, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п.п.1, 5 частини першої статті 177 КПК України.

Відповідно до частини першої статті 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 року «Про взяття під варту до суду» зазначається, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

При вирішенні питання доцільності зміни запобіжного заходу відповідно до вимог частини першої статті 178 КПК України, судом враховуються такі обставини як вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним у його вчиненні, а також вільний вибір місця знаходження та проживання, що може бути достатньою причиною разом з іншими для продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Суд вважає, що інші більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти ризикам, встановленим судом.

Оцінюючи можливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

При вирішенні цього питання суд виходить з того, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, з огляду зокрема на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд вважає, що фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого, вказують на обґрунтованість застосування судом саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

При цьому, наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, відсутність у нього наміру переховуватися чи залишати територію Україну, що випливає з його слів, не є безумовними підставами для застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки вказані обставини не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом, як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого, та не є такими, що спростовують встановлені судом ризики.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність зміни ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею (пункт 3 частини 4 статті 183 КПК України).

Керуючись ст.ст.176-178, 182-187, 193-194, 196-197, 200, 205, 331, 369-372, 376, 392, 395 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Калинівського відділення Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_6 , підтримане в судовому засіданні прокурором цього ж органу прокуратури ОСОБА_7 , про зміну запобіжного заходу, заявленого в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000313 від 13 квітня 2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.263, ст.395 КК України - задовольнити.

Звернути заставу, внесену на підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2022 року у справі № 133/1322/21, за обвинуваченого ОСОБА_8 - заставодавцем ОСОБА_9 , у розмірі 130000 (сто тридцять тисяч)грн.00коп., що перебуває на депозитному рахунку ТУ ДСА України у Вінницькій області, в дохід держави та зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю села Краснопіль Чуднівського району Житомирської області, українцю, громадянину України, із базовою загальною середньою освітою, неодруженому, непрацевлаштованому, раніше неодноразово судимому, зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.263, ст.395 КК України, запобіжний захід у вигляді застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, терміном на 60 (шістдесят) днів, до 21 вересня 2023 року включно, якого утримувати під вартою у слідчому ізоляторі Державної установи «Вінницька УВП (№ 1)», без визначення розміру застави.

Ухвала в частині зміни запобіжного заходу у вигляді застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути оскаржена безпосередньо до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя