ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 279/4990/17

провадження № 51-3645 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 вересня 2021 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року в кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00001574, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 вересня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. На підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання в зв`язку із закінченням строків давності.

Вирішено питання речових доказів у кримінальному провадженні.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 01 вересня 2017 року, приблизно о 18 год, перебуваючи поблизу будинку №4 по вул. І. Котляревського у м. Коростені Житомирської області на ґрунті неприязних відносин умисно заподіяв ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Стверджує про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не було доведено поза розумним сумнівом версію вчинення злочину. Крім того, зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні постанови про призначення групи слідчих та прокурорів, про що він зазначав в апеляційній скарзі, проте судом апеляційної інстанції це порушення визнано не істотним, попри правову позицію щодо цього Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду. Вважає, що судами попередніх інстанцій не було доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено. Зазначає про безпідставне відмовлення у задоволенні клопотання про допит ключового свідка.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор під час касаційного розгляду вважала за необхідне касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення- без зміни. Крім того, прокурором було заявлено клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження на спростування доводів касаційної скарги захисника постанов про створення групи слідчих та прокурорів.

Мотиви Суду

Положеннями ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Наведені вимоги закону при розгляді даного кримінального провадження були дотримані.

З урахуванням наведеного, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Так, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , апеляційний суд навів мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну оцінку вчиненому.

За встановлених місцевим та апеляційним судами фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_7 щодо спричинення легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я визнані правильними.

В основу вироку суд першої інстанції поклав показання: самого засудженого ОСОБА_7 про події, за які його засуджено, попри невизнання ним факту заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень; потерпілої ОСОБА_8 про завдання їй тілесних ушкоджень ОСОБА_7 ; свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; даних, які містяться: у протоколі прийняття заяви від потерпілої ОСОБА_8 від 01 та 26 вересня 2017 року; у протоколі тимчасового доступу до речей і документів та їх огляду від 26 вересня 2017 року; висновків експертів № 237 від 20 вересня 2017 року та № 319 від 28 листопада 2017 року щодо завданих тілесних ушкоджень ОСОБА_8 . Вказані докази є логічними і послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх правдивості. Підстав недовіряти цим доказам у суду не було. Безпосередньо дослідивши докази, надавши їм належну оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 саме у спричиненні легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вирок суду достатньо вмотивований і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Згідно зі ст. 419 КПК України в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції мають зазначатися узагальнені доводи осіб, котрі подали апеляційні скарги, мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, та положення закону якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі вищевказаного суду має бути зазначено підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок місцевого суду в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну і повну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, у тому числі і тим, на які захисник послався у своїй касаційній скарзі, й обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є законною та обґрунтованою.

Доводи касаційної скарги захисника щодо недопустимості доказів у кримінальному провадженні внаслідок того, що матеріали провадження не містять постанов про призначення групи слідчих для проведення досудового розслідування та групи прокурорів, які здійснюють процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні є безпідставним у зв`язку з тим, що процесуальне рішення про призначення групи слідчих, старшого слідчої групи, зміну групи слідчих чи об`єднання матеріалів досудових розслідувань не є самостійним доказом у кримінальному провадженні.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження, після закінчення досудового слідства сторона захисту у порядку ст. 290 КПК України була ознайомлена з усіма матеріалами кримінального провадження, підозрюваному та його захиснику були відповідно до вимог ст. 293 цього Кодексу вручені копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування від 04 грудня 2017 року. Згідно вказаного реєстру, матеріали провадження містять постанови про створення групи слідчих від 01 вересня 2017 року та про призначення групи прокурорів від тієї ж дати. Тому посилання захисника на те, що досудове розслідування та процесуальне керівництво здійснювалося неуповноваженими особами не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження. Так само є безпідставним посилання у касаційній скарзі захисника на позицію, викладену в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 лютого 2021 року, оскільки зазначена позиція стосується випадку відсутності постанови про призначення групи прокурорів та заміни її на витяг з ЄРДР. Проте, в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 така постанова наявна.

Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.

На спростування доводів захисника про відсутність постанов про створення групи слідчих та про призначення групи прокурорів до суду касаційної інстанції прокурором були надані копії зазначених постанов.

Тому твердження захисника про те, що докази у справі зібрано неуповноваженими особами, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи захисника про недопустимість доказів у справі є безпідставними.

Також є необґрунтованими доводи касаційної скарги захисника щодо безпідставної, на його думку, відмови у допиті свідка, оскільки, відповідно до положень ст. 333 КПК України, це є правом суду, а не обов`язком, тим більше судом першої інстанції ухвалою було мотивовано відмовлено у цьому допиті свідка, з чим погодився і апеляційний суд.

З огляду на те, що доводи в касаційній скарзі захисника висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених у справі обставин, а тому, на підставі ст. 433 КПК України, не можуть бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Отже, оскільки істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судових рішень, не встановлено, а тому касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 вересня 2021 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3