Справа № 504/2864/23
Провадження № 1-кс/504/260/23
УХВАЛА

07.08.2023 смт. Доброслав

Слідчий суддя Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , за участі секретаря- ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, клопотання начальника СВ ВП № 3 ОРУП № 2 ОСОБА_3 , про відсторонення від посади ОСОБА_4 в межах кримінального провадження № 0000012 від 01.06.2023 року,-

за участі прокурора ОСОБА_5 ,

слідчого - ОСОБА_6 ,

підозрюваної ОСОБА_4 ,

захисника- адвоката- ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

До Комінтернівського районного суду Одеської області надійшло дане клопотання, яке обгрунтовано тим, що в період з грудня 2018 року по 31.12.2021 року ОСОБА_4 у робочий час, перебуваючи на своєму робочому місці в службовому кабінеті Управління освіти Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області, розташованому за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Красносілка, вул. Шкільна, 1В, будучи службовою особою, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинна була і могла їх передбачити, проявляючи службову недбалість на шкоду державним інтересам, в особі Управління освіти Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області, у порушення пунктів 6.1.10, 6.1.16, 6.1.26, розділів 6 колдоговорів на 2017-2020 та 2021- 2025 роки, пунктів 2.4 Положень про преміювання ЗДО «Калинка» та ЗДО «Кубаночка» за відсутності економії фонду оплати праці, завищила потребу в бюджетних асигнуваннях за рахунок коштів місцевого бюджету, що призвело до необгрунтованого витрачання коштів на оплату праці у загальній сумі 413114,38 грн., а саме, 2019 рік - 167168,76 грн., 2020 рік- 35754,59 грн, 2021 рік - 210191,03 грн., та зайво проведено нарахувань на заробітну плату та перераховано єдиного соціального внеску у загальній сумі 90885,17 грн., а саме: 2019 рік -36777,13 грн., 2020 рік - 7866,01 грн., 2021 рік - 46242,03 грн.

В результаті дій ОСОБА_4 які виразились у неналежному виконанні своїх службових обов`язків, державі в особі Управління освіти Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області завдано майнову шкоду на загальну суму 503999,55 грн., що у двісті п`ятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що є тяжким злочином.

29.06.2023 року про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України повідомлено ОСОБА_4 .

В судовому засіданні прокурор та слідчий підтримали клопотання, просили його задовольнити, послались на те, що підозрювана ОСОБА_4 може впливати на свідків, може перешкодити у досудовому розслідуванні іншим чином, а також перебуваючи на посаді знищити чи підробити речі і документи, які мають істотне значення для досудового розслідування.

Сторона захисту, заперечуючи проти даного клопотання, вважала, що вина підозрюваної не доведена, докази наявності ризиків, на які звернув увагу прокурор, відсутні, а сама підозра не була вручена підозрюваній у передбачений процесуальним законом спосіб.

Крім того, на думку сторони захисту, відсторонення від посади підозрюваної може мати наслідки для її сім`ї, оскільки її чоловік в теперішній час не працює.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, слідчий суддя дійшов до наступного висновку:

Щодо обгрунованості підозри:

Презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини визнається однією з основоположних засад кримінального судочинства в правовій державі.

Водночас вона є важливим елементом права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка є частиною національного законодавства в силу статті 9 Конституції України як міжнародний договір, згоду на обов`язковість якого надано Верховною Радою України.

Сенс презумпції невинуватості стосується обов`язку держави визнавати правовий статус обвинуваченого як невинуватого на всіх стадіях, що передують визнанню винним.

Випадком, коли відповідно до практики Європейського суду з прав людини порушується принцип презумпції невинуватості, є відображення у судовому рішенні щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, думки про те, що вона винна, без доведення її вини відповідно до закону. Навіть без формального висновку про винуватість достатньо наявності будь-якого висловлювання, з якого вбачається, що суд вважає особу винною.

Як зазначається у рішенні Європейського суду з прав людини від

23 жовтня 2008 року у справі «Хужин та інші проти Росії» (Khuzhin and Others

v. Russia), положення частини другої статті 6 Конвенції (презумпція невинуватості) спрямоване на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості є одним із елементів справедливого судового розгляду. Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, яка б відображала думку про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону.

Європейський суд з прав людини наголошує, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною в тому чи іншому злочині.

Затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, обрання щодо неї запобіжного заходу, інших заходів процесуального примусу не є доказом вини цієї особи. При вирішенні конфлікту між правом людини на свободу та особисту недоторканність, з одного боку, та правом держави застосовувати запобіжні заходи для забезпечення розслідування кримінальної справи - з іншого, презумпція невинуватості набуває особливого значення, зокрема під час розгляду судом подання про обрання щодо особи запобіжного заходу, або вжиття заходів забезпечення кримінального провадження.

На суд покладається обов`язок зважати на всі обставини, що є в матеріалах слідства, прийняти законне та обґрунтоване рішення, керуючись презумпцією невинуватості, яка при розгляді питання про застосування запобіжного заходу створює презумпцію залишення на свободі. Окрім того, оскільки підозрюваний вважається невинуватим, доки вину не доведено, обмеження свободи в жодному разі не може набувати форми покарання або використовуватися як метод запобігання публічним заявам з боку обвинувачуваного, наприклад, про свою невинуватість.

Слідчий суддя на етапі досудового розслідування не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не повноважний встановлювати вину особи у скоєнні злочину.

Отже, у цій справі слідчий суддя, залишаючись безстороннім, вирішує порушене у клопотанні питання в межах наданих сторонами доказів, з урахуванням особи підозрюваної особи, та інших матеріалів, що мають істотне та виключне значення для законного та справедливого судового рішення.

Згідно із правилом ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Слідчий суддя виходить з того, що діючий Кримінальний процесуальний Кодекс України встановлює обов`язок розглядати обґрунтованість підозри, що за визначенням ЄСПЛ «є необхідною умовою законності тримання під вартою» (Котій проти України, від 05 червня 2015 року). Високий Суд нагадав, для того щоб позбавлення свободи можна було вважати несвавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо: застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин. Більше того, за підпунктом «с» пункту 1 статті 5 «обґрунтована підозра» у вчиненні злочину означає існування фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції».

За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 § 1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.-F. проти Німеччини, 27 листопада 1997, § 57).

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» передбачає наявність доказів, які лише об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним кримінальним правопорушенням і є достатніми, щоб виправдати подальше розслідування для висунення обвинувачення або спростування такої підозри (рішення ЄСПЛ у справах «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1994 року та «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

Аналогічно, в п.175 рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» наведено поняття «обґрунтована підозра», яке означає, що існують факти й інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Крім того, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, розумна підозра у вчиненні кримінального правопорушення, про яку йдеться у статті 5 (підпункт с) пункту 1) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин (зокрема, п.73 рішення «Степуляк проти Молдови» (Stepuleac v. Moldova), 8207/06, від 06 листопада 2007 року).

Також ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, черга яких надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.

Таким чином, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення, відповідно обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Між тим, ураховуючи положення п.14) ч.1 ст.3 КПК України, відповідно до якої повідомлення про підозру є лише початковою стадією притягнення особи до кримінальної відповідальності, оцінка обґрунтованості підозри не повинна пред`являти до наданих доказів у кримінальному провадженні таких же високих вимог, як під час прийняття рішення про висунення обвинувачення чи прийняття рішення судом по суті.

Слідчий суддя не досліджує і не надає оцінки доказам, які обгрунтовують підозру у вчиненні інкримінованого правопорушення, оскільки це є дискреційними повноваженнями суду.

На переконання слідчого судді, органом досудового розслідування були наведені достатні відомості про обставини вчинення дій, кваліфікованих за вказаною вище статтею КК України, які в сукупності з дослідженими матеріалами у судовому засіданні та наданими сторонами поясненнями, дають підстави слідчому судді для висновку, що могли мати місце події, про які зазначається у цьому клопотанні, тобто, оцінюючи сукупність отриманих відомостей, слідчий суддя констатує, що кримінальне правопорушення могло бути вчинено за описаних у клопотанні обставин.

Щодо вручення підозри:

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст.ст. 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Слід зазначити, що наявність в особи статусу підозрюваного є умовою для застосування щодо неї запобіжних та інших заходів забезпечення кримінального провадження, в результаті чого можуть мати місце істотні обмеження прав і свобод, а також у неї з моменту повідомлення про підозру виникає право на захист, тому правова регламентація моменту повідомлення про підозру і застосування відповідних норм КПК України має узгоджуватися з принципом юридичної визначеності, а перехід від звичайного до особливого порядку вручення повідомлення про підозру можливий за наявності вагомої підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

У КПК України не конкретизовано випадки, про які йдеться у цій нормі, тобто не сформульовано причини, з яких вручення повідомлення про підозру можна вважати неможливим, однак у разі наявності таких випадків закон передбачає можливість вручення повідомлення про підозру у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень.

Одним з таких способів є спосіб, передбачений з ч. 2 ст. 135 КПК України, згідно з якою, у разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання, повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

На думку слідчого судді, підставою застосування особливого порядку вручення повідомлення про підозру варто розглядати факт тимчасової відсутності особи за місцем проживання не сам по собі, а в сукупності з фактом невстановлення місцезнаходження особи.

Наявність цих двох фактів і свідчитиме про наявність «випадку неможливості вручення повідомлення», про який ідеться в ст. 278 КПК України.

Тобто, слідчий суддя вважає, що лише після встановлення фактів тимчасової відсутності і невстановлення місця знаходження особи у слідчого, прокурора виникає право застосовувати особливий порядок вручення повідомлення про підозру, адже у ситуації, коли особа не просто тимчасово відсутня за місцем проживання, а й невідомо де знаходиться і коли з`явиться за місцем свого проживання, перевагу над приватними інтересами, забезпечуваними засадами верховенства права і наявністю права на захист, мають публічні інтереси, що полягають у притягненні особи до кримінальної відповідальності.

В такій ситуації застосування особливого порядку повідомлення про підозру буде виправданим і доцільним.

Зі змісту клопотання, у зв`язку з відсутністю ОСОБА_4 за місцем проживання ( АДРЕСА_1 ) та неможливістю вручення їй письмового повідомлення про підозру особисто та за місцем її роботи, того ж дня його вручено їй у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень, зокрема надіслано поштою за місцем її останнього фактичного проживання; на відеозапису зафіксовано намагання слідчого вручити під розписку її чоловікові, проте останній відвернувся та на зв`язок зі слідчим не вийшов.

Факт періодичного проживання не за місцем реєстраційного обліку у військовому містечку а саме по АДРЕСА_2 підтвердила в судовому засіданні і сама підозрювана.

За таких обставин, слідчий суддя дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 була повідомлена про підозру саме 29 червня 2023 року шляхом надіслання даного повідомлення за адресою її проживання, відомою стороні обвинувачення, месенджером, за місцем роботи, та намаганням вручити підозру чоловікові підозрюваної, що зафіксовано на відеозапису, залишенням підозри у поштовому ящику, тобто у передбачений кримінальним процесуальним законом спосіб.

Таким чином, доводи сторони захисту в цій частині є необґрунтованими.

Щодо відсторонення:

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч.1 ст. 131 КПК України).

Відповідно до ч.1, 2 ст.154 КПК України, відсторонення від посади може бути здійснено слідчим суддею щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину тяжкого чи особливо тяжкого злочину, і незалежно від тяжкості злочину - щодо особи, яка є службовою особою правоохоронного органу на строк не більше двох місяців.

Згідно ч.2 ст.157 КПК України, при вирішенні питання про відсторонення від посади слідчий суддя, суд зобов`язаний врахувати такі обставини:

правову підставу для відсторонення від посади;

достатність доказів, які вказують на вчинення особою кримінального правопорушення;

наслідки відсторонення від посади для інших осіб.

Слідчий суддя враховує, що 29.06.2023 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Обгрунтованість підозри у вчиненні даного кримінального правопорушення на переконання слідчого судді доведена наданими до клопотання матеріалами, зокрема, витягом з ЄРДР, повідомленням про підозру, іншими матеріалами, які досліджені у ході судового розгляду.

Частина 1 ст. 157 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд відмовляє у задоволенні клопотання про відсторонення від посади, якщо слідчий, прокурор не доведе наявність достатніх підстав вважати, що такий захід необхідний для припинення кримінального правопорушення, припинення або запобігання протиправній поведінці підозрюваного чи обвинуваченого, який, перебуваючи на посаді, може знищити чи підробити речі і документи, які мають значення для досудового розслідування, незаконними засобами впливати на свідків та інших учасників кримінального провадження або протиправно перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, а тому будь-які обмеження щодо реалізації цього права, у тому числі і відсторонення особи від посади під час кримінального провадження, повинно здійснюватися виключно з підстав та у порядку, передбаченому КПК України.

Зміст п. 6 ч. 2 ст. 155 КПК України, передбачає, що у клопотанні слідчого повинно також бути зазначено обставини, що дають підстави вважати, що підозрюваний, перебуваючи на посаді, незаконними засобами впливатиме на свідків, а також протиправно перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, може продовжити злочинну діяльність.

В цьому аспекті слід прийняти до уваги, що із самої суті такого заходу забезпечення кримінального провадження, як відсторонення від посади, випливає те, що між свідками, підозрюваним та займаною ним посадою повинен бути логічний взаємозв`язок, зокрема, наявний факт підзвітності, підконтрольності чи інших відносин, пов`язаних з підозрюваним і займаною ним посадою. І ці обставини мають бути належно обґрунтованими.

Практика ЄСПЛ говорить про те, що з перебігом строку ефективного досудового розслідування зменшуються і ризики, які слугували підставою для застосування відносно особи обмежувального заходу.

Слідчий суддя враховує, що ОСОБА_4 в теперішній час займає посаду бухгалтера Управління освіти Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області, і за родом діяльності підпорядкована Державній аудиторській службі Південний офіс.

В якості свідка у даному кримінальному провадженні допитана ОСОБА_8 , яка є начальником відділу контролю у галузі освіти, науки, спорту та інформації.

Таким чином, на думку слідчого судді, наявний ризик впливу на свідка у цьому кримінальному провадженні.

Сам факт перебування підозрюваного на посаді, та обгрунтованість підозри в інкримінованому кримінальному правопорушенні, на переконання слідчого судді не може бути єдиною підставою для однозначного вирішення питання про відсторонення особи від посади, оскільки, Основним Законом передбачений принцип презумпції невинуватості і забезпечення доведеності вини у будь- якому кримінальному правопорушенні (злочині).

Слідчий суддя вважає, що слідчим доведено той факт, що підозрювана перебуваючи на посаді може знищити та підробити документи і речі, які мають значення для досудового розслідування.

На думку слідчого судді органом досудового розслідування доведено, що без відсторонення підозрюваного від займаної посади, неможливо забезпечити швидке, повне та неупереджене досудове розслідування, і такі потреби досудового розслідування виправдовують обмеження гарантованого ст.43 Конституції України права на працю підозрюваного.

Разом із тим, заходи забезпечення кримінального провадження не можуть перевищувати строків досудового розслідування.

Тобто відсторонення підозрюваної від посади не може бути більшим за 29.08.2023 року.

Такий термін буде достатнім, розумним та справедливою реакцією скоєному кримінальному правопорушенню, і не буде істотним втручанням як у сімейне життя підозрюваної так і у її законне право на працю.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 303, 305, 306, 309 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання начальника СВ ВП № 3 ОРУП № 2 ОСОБА_3 , про відсторонення від посади ОСОБА_4 в межах кримінального провадження № 0000012 від 01.06.2023 року, - задовольнити частково.

Відсторонити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від посади бухгалтера Управління освіти Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області на строк до 29.08.2023 року.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом 5 днів від дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1