Справа № 463/7046/19
Провадження № 1-кп/456/45/2022
УХВАЛА
про відмову у визнанні доказів очевидно недопустимими

07 грудня 2022 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

представника потерпілого ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий, при здійсненні судового провадження в режимі відеоконференції при розгляді обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань №0000524 від 25.09.2018 відносно ОСОБА_10 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.3 ст.28 - ч.1 ст.366 КК України, ОСОБА_11 , яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.3 ст.28 - ч.1 ст.366 КК України, ОСОБА_12 , яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.5 ст.191, ч.3 ст.28 - ч.1 ст.366 КК України, ОСОБА_13 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 - ч.5 ст.191 КК України, клопотання обвинуваченого ОСОБА_15 , захисника ОСОБА_8 про визнання доказів очевидно недопустимими,

в с т а н о в и в :
Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.09.2020 встановлено порядок дослідження доказів у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань №0000524 від 25.09.2018 відносно ОСОБА_10 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.3 ст.28 - ч.1 ст.366 КК України, ОСОБА_11 , яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.3 ст.28 - ч.1 ст.366 КК України, ОСОБА_12 , яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.5 ст.191, ч.3 ст.28 - ч.1 ст.366 КК України, ОСОБА_13 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 - ч.5 ст.191 КК України.

12.10.2020 на адресу суду обвинуваченим ОСОБА_10 та його захисниками ОСОБА_8 , ОСОБА_9 подано клопотання про визнання очевидно недопустимими наступних доказів у кримінальному провадженні: рапорту начальника МВ №5 (м. Стрий) УЗЕ у Львівській області ДЗЕ НП України ОСОБА_16 від 24.09.2018; заяви ОСОБА_17 від 04.07.2019 про залучення виконавчого комітету Стрийської міської ради потерпілим у кримінальному провадженні; протоколу про здійснення оперативно-технічних заходів від 29.10.2018.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21.01.2021 в задоволенні клопотань обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та клопотання обвинуваченої ОСОБА_13 та її захисника адвоката ОСОБА_7 про визнання доказів очевидно недопустимими, в порядку ч.2 ст.89 КПК України, відмовлено. Як на одну з підстав для відмови у визнанні очевидно недопустимими доказів суд вказав, що згідно журналу та звукозапису судового засідання від 15.10.2020 дослідження письмових доказів закінчено судом на рапорті оперуповноваженого МВ №5 (м. Стрий) УЗЕ у Львівській області ДЗЕ НП України ОСОБА_18 від 19.11.2018. Суд звернув увагу, що докази, які просять адвокати визнати очевидно недопустимими, прокурором в судовому засіданні не подано, а відтак, суд позбавлений можливості дослідити їх та застосувати правові приписи ч.2 ст.89 КПК України. А відтак, з вказаної підстави, суд вважає таке клопотання передчасним та роз`яснює стороні захисту про право на повторне заявлення такого клопотання після надання прокурором суду відповідного доказу.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_8 повторно подав клопотання про визнання очевидно недопустимими доказами: заяву ОСОБА_17 від 04.07.2019 про залучення виконавчого комітету Стрийської міської ради потерпілим, а її представником потерпілої особи у кримінальному провадженні №0000524 від 25.09.2018 та постанови ст. слідчого СУ ГУНП у Львівській області від 04.07.2019 «Про визнання юридичної особи потерпілим та залучення її представника». В обгрунтування клопотання покликається на те, що всупереч закону у заяві ОСОБА_17 вказала, що потерпілою особою є міська рада, а в прохальній частині просить залучити виконавчий комітет міської ради до провадження як потерпілого. На підставі вказаного слідчий визнав виконавчий комітет потерпілою особою. Жодних доказів розміру заподіяної шкоди ОСОБА_17 у своїй заяві не зазначає. У листі від 07.10.2019 ВК Стрийської міської ради повідомив про те, що виконавчий комітет рішення про визнання виконавчого комітету Стрийської міської ради потерпілою особою не приймав, повноваження ОСОБА_17 на подання заяви не надавалось. Покликаючись на постанову ВС у справі №449/613/15-к від 13.11.2018 просить визнати вказані докази недопустимими.

Обвинувачені та захисники підтримали клопотання захисника ОСОБА_8 про визнання доказів очевидно недопустимими.

Прокурор заперечив клопотання, вважає доводи, викладені захисником необгрунтованими.

Представник потерпілого у вирішенні клопотання поклався на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши зміст клопотання та долучені до нього письмові документи, вважає, що клопотання захисника ОСОБА_8 про визнання доказів очевидно недопустимими не підлягає до задоволення, зважаючи на наступне.

За змістом ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст.89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі №223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч.2 ст.89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст.87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п.8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).
У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.
У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.
Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 статті 87 КПК. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК /правова позиція, викладена ККС ВС у постановах від 08.10.2019 у справі № 639/8329/14-к та від 12.11.2019 у справі № 236/863/17/.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).
Як вбачається зі змісту клопотання, як на підставу для визнання очевидно недопустимими доказами заяви ОСОБА_17 від 04.07.2019 про залучення виконавчого комітету Стрийської міської ради потерпілим та постанови ст. слідчого СУ ГУНП у Львівській області від 04.07.2019 про визнання юридичної особи потерпілим та залучення її як представника, адвокат покликається на той факт, що всупереч закону у заяві ОСОБА_17 вказала, що потерпілою особою є міська рада, а в прохальній частині просить залучити виконавчий комітет міської ради до провадження як потерпілого. На підставі вказаного слідчий визнав виконавчий комітет потерпілою особою. Жодних доказів розміру заподіяної шкоди ОСОБА_17 у своїй заяві не зазначає. У листі від 07.10.2019 ВК Стрийської міської ради повідомив про те, що виконавчий комітет рішення про визнання виконавчого комітету Стрийської міської ради потерпілою особою не приймав, повноваження ОСОБА_17 на подання заяви не надавалось.

Так, даючи оцінку доводам, викладеним у клопотанні захисника, суд не вбачає очевидної недопустимості - заяви ОСОБА_17 від 04.07.2019 про залучення виконавчого комітету Стрийської міської ради потерпілим та постанови ст. слідчого СУ ГУНП у Львівській області від 04.07.2019 про визнання юридичної особи потерпілим та залучення її як представника. Клопотання захисника зводиться до оцінки процесуальних порушень, вчинених на думку захисника під час проведення досудового розслідування.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначених в ньому доказів.

Відповідно до ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

На час розгляду даного клопотання судовий розгляд кримінального провадження триває. Конкретних ознак очевидної недопустимості доказів суду не наведено, а тому суд вважає передчасним вирішувати питання про його недопустимість.

Керуючись ст.ст. 87, 89, ч.2 ст.349 КПК України, суд

у х в а л и в :
В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 про визнання очевидно недопустимими як доказів - заяви ОСОБА_17 від 04.07.2019 про залучення виконавчого комітету Стрийської міської ради потерпілим та постанови ст. слідчого СУ ГУНП у Львівській області від 04.07.2019 про визнання юридичної особи потерпілим та залучення її як представника, в порядку ч.2 ст.89 КПК України, відмовити.

Повний текст ухвали проголошений о 17.45 год. 12 грудня 2022 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, прийняте за результатами розгляду справи.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3