Постанова

Іменем України

17 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 750/3475/19

провадження № 51-1651 км 22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_5.,

суддів ОСОБА_6., ОСОБА_7.,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_8.,

прокурора ОСОБА_9.,

представника потерпілого ОСОБА_10 . ( в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 червня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002270, за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), в силу ст.89 КК України такого, що немає судимості,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 червня 2021 року ОСОБА_1 засуджено за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 1700 грн.

На підставі ч.5 ст.74, ст.49 КК України ОСОБА_1 звільнено від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що ОСОБА_1 , 29 березня 2018 року близько 14 :20 год., перебуваючи на території Національного архітектурно-історичного заповіднику «Чернігів стародавній», що по вул. Преображенській, 1 в м. Чернігові, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, наніс один удар кулаком в голову ОСОБА_2 , чим заподіяв потерпілому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Зазначає, що процесуальне керівництво здійснювалось не уповноваженим прокурором, оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про визначення групи прокурорів.

Усі докази у справі є недопустимими тому, що зібрані протягом червня 2018 року-березня 2019 року , в той час, коли постанова про призначення слідчих винесена лише 30 березня 2019 року.

Вважає також недопустимим доказом висновок судової медичної експертизи щодо тілесних ушкоджень потерпілого, оскільки медичні документи отримані без ухвали слідчого судді, висновок складено з порушеннями. Суди безпідставно відмовили йому у тимчасовому доступі до медичних документів потерпілого.

У вироку не дано оцінку клопотанням захисту про недопустимість проколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками та слідчих експериментів.

Вказує на порушення принципу безпосередності дослідження доказів, закріпленому у ст.23 КПК, оскільки надані стороною обвинувачення письмові докази оголошувались прокурором частково, жоден документ не був пред`явлений стороні захисту на ознайомлення.

В суді першої інстанції справу розглянуто незаконним складом суду через те, що суддя ОСОБА_11. брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування.

В свою чергу, суд апеляційний суд допущені порушення проігнорував. Крім того, всупереч вимог ст. 370, 419 КПК України належним чином доводи апеляційної скарги сторони захисту не перевірив, не дав на них відповідей, а також не зазначив в ухвалі підстав, з яких скаргу визнано необґрунтованою.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційну скаргу засудженого від представника потерпілого ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_10. надійшло заперечення у якому він, посилаючись на безпідставність доводів скарги, просить залишити її без задоволення. Аналогічну позицію підтримав представник потерпілого в суді касаційної інстанції.

Прокурор ОСОБА_9. просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

За змістом ст. 433 цього Кодексу Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви Суду

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з приписами ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Постановляючи вирок, а також переглядаючи цей вирок в апеляційному порядку, суди дотримались вказаних вимог закону .

Доводи засудженого про недопустимість доказів у справі через те, що процесуальне керівництво здійснювалось не уповноваженим прокурором, оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про визначення групи прокурорів, є безпідставними.

Суд неодноразово зазначав, що способом оформлення рішення про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть процесуальне керівництво у конкретному кримінальному провадженні, за змістом норм 36, 37, 110 КПК України, є постанова керівника відповідного органу прокуратури.

Процесуальне рішення про визначення прокурора, групи прокурорів не є самостійним доказом у кримінальному провадженні в розумінні статті 99 КПК України. Якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано під процесуальним керівництвом не уповноваженої особи, зазначені постанови підлягають дослідженню з подальшим наданням їм оцінки.

Ч. 3 ст. 89 КПК України передбачає, що сторони кримінального провадження мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими. Цьому праву кореспондує відповідний обов`язок іншої сторони довести допустимість такого доказу (ч. 2 ст. 92 КПК України).

Розумно очікувати сумлінної процесуальної поведінки не тільки від сторони обвинувачення, але й від сторони захисту.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження, засуджений лише вапеляційній скарзі вперше поставив під сумнів повноваження процесуального керівника у провадженні через відсутність, на його думку, постанови про визначення групи прокурорів, при тому, що існування вказаного процесуального документу в місцевому суді ним не оспорювалось.

Відповідно до висновку ОП ККС ВС у справі № 477/426/17 якщо в суді першої інстанції в учасників судового провадження не виникало сумнівів про достовірність доказів через призму неналежного суб`єкта доказування, а це питання виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.

В суді апеляційної інстанції, в межах перевірки доводів апеляційної скарги обвинуваченого, прокурор ОСОБА_12. долучив постанови про визначення групи прокурорів і про зміну групи прокурорів. Таким чином, судом апеляційної інстанції було встановлено, що вказана група прокурорів у відповідності до вимог закону була наділена повноваженнями, передбаченими ст.36 КПК України, здійснювати процесуальне керівництво у провадженні.

Так само не заслуговують на увагу і доводи засудженого про недопустимість доказів, які зібрані, на його думку, неуповноваженим слідчим.

Як встановлено було в суді першої інстанції, а також належним чином перевірено апеляційним судом, досудове розслідування у даній справі було здійснено компетентними слідчими. Допущена описка у даті винесення постанови про визначення слідчих не вплинула на допустимість доказів. Обґрунтовуючи таке рішення, суди послались на те, що вказана постанова винесена саме 30.03.2018, а не 30.03.2019, як стверджує засуджений. На користь цього свідчить те, що на момент відкриття матеріалів кримінального провадження на виконання вимог ст.290 КПК України, станом на 22.03.2019, постанова із опискою містилась у матеріалах, із нею підозрюваний ОСОБА_1 ознайомився. Будь-яких зауважень з приводу дати у постанові він не висловлював. Відомості про те, що постанову винесено саме 30.03.2018 зазначено і у реєстрі матеріалів досудового розслідування №0002270 від 29.03.2018, долученого до обвинувального акту. Обвинувальний акт 27.03.2019 було скеровано в суд, що унеможливлювало винесення постанови 30.03.2019.

Не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах провадження твердження засудженого про недопустимість покладеного в основу вироку висновку експерта щодо тілесних ушкоджень потерпілого тому, що медична документація отримана без ухвали слідчого судді.

Відповідно до ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим.

Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій, у тому числі, шляхом витребування та одержання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, відомостей, висновків експертів тощо.

Отже, виходячи із законодавчих норм, сторона обвинувачення наділена правом витребування та одержання від певних осіб документів на підтвердження фактів, які стосуються даного кримінального провадження. Якщо ж особа, яка має в своєму розпорядженні зазначені документи, не згодна надати їх, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК України.

Відповідно до ст. 56 КПК України протягом кримінального провадження потерпілий має право подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.

Як неодноразово зазначав Суд, виходячи із законодавчих норм, потерпілий наділений правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди його здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК України належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною документацією. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичні документи, які є об`єктом експертного дослідження

Із матеріалів провадження слідує, що висновок експерта №391 від 14.06.2018 був складений на підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду міста Чернігова і для проведення цієї експертизи було надано медичну документацію на ім`я ОСОБА_3 . Будь-яких заперечень з приводу надання медичної документації для проведення експертизи потерпілий не висловлював. Тому порушень вимог КПК України не встановлено.

Безпідставними є і посилання засудженого на те, що висновок складено з порушеннями.

Судами попередніх інстанцій досліджено цей доказ та встановлено, що висновок №391 від 14.06.2018 ґрунтується на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо під час вивчення наданих на дослідження матеріалів. У ньому зазначено опис проведених досліджень, зроблений за їх результатами висновок та відповіді на поставлені перед експертом запитання, які ґрунтуються на відомостях, що стали відомі експерту під час дослідження медичної документації. Крім того, судом першої інстанції було допитано експерта ОСОБА_4 , яка в ході допиту підтвердила викладені нею висновки та надала відповіді на запитання учасників кримінального провадження.

Посилання у касаційній скарзі на те, що дослідження проведено із порушенням інструкцій про проведення судових експертиз є голослівними, оскільки таких даних матеріали провадження не містять, а засуджений ОСОБА_1 у своїх доводах не наводить конкретних доказів на їх підтвердження.

Твердження ОСОБА_1 про не ознайомлення із медичними документами потерпілого, не заслуговують на увагу.

Об`єднана палата ККС ВС у постанові від 27 січня 2020 року (провадження №51-18 кмо 19) звертала увагу на те, що захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт, на стадії виконання вимог ст. 290 КПК України. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що на виконання вимогст.290 КПК України ОСОБА_1 було надано доступ до усіх матеріалів кримінального провадження. При ознайомленні з матеріалами досудового розслідування, в тому числі з даними проведеної судово-медичної експертизи від 14.06.2018, підозрюваний не порушував питання про надання йому доступу до медичної документації потерпілого. Лише на стадії судового слідства у місцевому суді обвинувачений заявив клопотання про тимчасовий доступ до медичної документації потерпілого. При цьому, ОСОБА_1 клопотання мотивував лише незгодою із висновком експерта. В свою чергу, під час апеляційної процедури, ОСОБА_1 сам відмовився від свого клопотання, що чітко відображено в оскаржуваній ухвалі.

Посилання засудженого на те, що у вироку не дано оцінку його клопотанням про недопустимість доказів також неприйнятні.

Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухвалення судового рішення.

Місцевий суд належним чином відреагував на заявлене стороною захисту в ході судового розгляду клопотання про визнання недопустимими доказами протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками та слідчих експериментів. При ухваленні вироку, суд відповідно до ст. 89 КПК України, вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні, в тому числі і згаданих протоколів слідчих дій, під час їх оцінки в нарадчій кімнаті. Оцінка доказів проведена судом згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення саме обвинувального вироку. Підстав для визнання доказів недопустимими суд не встановив, тому і не зазначав про це у вироку.

Касаційні доводи про порушення місцевим судом принципу безпосередності, оскільки надані стороною обвинувачення письмові докази оголошувались прокурором частково та не пред`являлись захисту для ознайомлення, є безпідставними.

Статтею 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо. Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинуваченого, потерпілої, свідків, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення відеозапису тощо.

Статтею 358 КПК України регламентовано, що долучені до матеріалів кримінального провадження документи, якщо в них викладені чи посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, повинні бути оголошені в судовому засіданні.

Оголошує документи суд або сторона судового провадження, яка подає ці документи.

Логічно, коли документи в судовому засіданні оголошує та сторона, яка їх подає. Проте, якщо учасниками кримінального провадження документи не оголошуються, а лише долучаються, то суд повинен їх оголосити з метою ознайомлення всіх учасників кримінального провадження з їх змістом та надання їм можливості подати свої зауваження.

Із матеріалів кримінального провадження видно, що усі письмові докази, надані стороною обвинувачення, були оголошені прокурором в судовому засіданні. Учасникам провадження була забезпечена можливість ознайомлюватися із ними та, у разі необхідності, ставити запитання. Суд дав оцінку усім доказам в нарадчій кімнаті, а тому застосована ним процедура повністю відповідає визначеній у ст.23 КПК України засаді безпосередності дослідження доказів.

Твердження у скарзі про те, що в суді першої інстанції справу розглянуто незаконним складом суду, є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.76 КПК України, суддя, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, не має права брати участі у цьому ж провадженні в суді першої інстанції.

Вирок у справі постановлено суддею ОСОБА_13., відомості про те, що вказаний суддя брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування відсутні.

Апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги сторони захисту, дав їм належну оцінку та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст.419 КПК України мотиви на їх спростування. Порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених місцевим судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, тому касаційні доводи засудженого в цій частині теж неприйнятні.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, а тому підстав для задоволення скарги немає.

Беручи до уваги викладене та, керуючись статтями 434, 436, 441,442 КПК України, Суд вважає, що оскаржувані судові рішення слід залишити без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Вирок Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 червня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7