ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3797/22 Справа № 185/3059/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000155 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , уродженця міста Павлоград, Дніпропетровської області, з середньою повною освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

23 червня 2010 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 121, із застосуванням ч.1 ст. 70 КК України до 8 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений по відбуттю строку покарання;

05 травня 2020 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.3 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 75,76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;

14 вересня 2021 року Жовтоводським міським судом Дніпропетровської області за ст. 391 КК України до 1 року 3 місяців позбавлення волі. Відбув покарання повністю. Відповідно до ч.4 ст. 70 КК України вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2020 року виконувати самостійно,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України ОСОБА_8 до призначеного покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2020 року, та призначено остаточне покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з часу звернення вироку до виконання.

Запобіжний захід ОСОБА_8 у вигляді домашнього арешту не продовжувався.

Вирішено питання щодо речових доказів та щодо розподілу судових витрат.

Як встановлено судом, ОСОБА_8 , 03 квітня 2021 року, протягом дня, перебував в гостях у своєї знайомої ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 . Наступного дня, тобто 04 квітня 2021 року, він згадав, що вдома у колишньої дівчини бачив ноутбук, який лежав в кімнаті відпочинку, та знаючи, що вдома до вечора нікого не буде, в нього виник злочинний умисел, направлений на таємне, повторне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло.

У подальшому, 04 квітня 2021 року, приблизно о 15 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 , з метою реалізації свого злочинного умислу направленого на таємне, повторне викрадення чужого майна, підійшов до території домоволодіння АДРЕСА_2 , де впевнившись, що господарка будинку відсутня за місцем мешкання, він увійшов в відкриту калитку, та опинився на території двору. Далі ОСОБА_8 , підійшовши до будинку виявив, що хвіртка у вікні, яка веде до кухні приміщення будинку, відчинена. Далі, ОСОБА_8 у цей же день, тобто 04 квітня 2021 року, приблизно о 15 годині 00 годині, перебуваючи біля вказаної хвіртки вікна, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне, повторне викрадення чужого майна і обернення його на свою користь, скориставшись відсутністю контролю зі сторони власника майна та тим, що в цей час за ним ніхто не спостерігає і він діє ніким не поміченим, з корисливих мотивів, через хвіртку вікна проник до середини будинку АДРЕСА_2 , звідки з кімнати відпочинку повторно викрав ноутбук марки «Samsung NP-R58Y» чорного кольору, вартістю 2166,67 грн., що належить ОСОБА_9 , чим спричинив останній матеріального збитку на вказану суму.

Після чого, з місця скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_8 зник, та викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Дії ОСОБА_8 було кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням у житло.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року відносно нього за ч. 3 ст. 185 КК України в частині призначеного покарання змінити та застосувати при призначенні покарання положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_8 вказує на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не було належним чином враховано даних про особу обвинуваченого, а саме те, що він позитивно характеризується за місцем проживання, а також обставин кримінального провадження, зокрема, те, що вчинений обвинуваченим злочин не спричинив тяжких наслідків.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений свою апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній.

Захисник підтримав позицію свого підзахисного, наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Прокурор проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість, просив залишити вирок суду першої інстанції без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є повністю обґрунтованим, відповідним обставинам кримінального провадження, ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого, з огляду на наступне.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за вказаних у вироку обставин, а також, щодо кримінально-правової кваліфікації злочину, не оскаржуються, а тому не є предметом апеляційного розгляду.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_8 та на кваліфікацію його дій, не виявлено.

Однією з підстав для зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, згідно з ч. 2 ст. 409 КПК України, може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинами кримінального провадження.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з вимогами ст. ст. 65 і 69 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону, або перейти до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті.

Виходячи з положень ст. 50 КК України, рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону України щодо призначення покарання.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_8 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжких злочин, характер кримінального правопорушення, яке пов`язано із злочинами проти власності, яке виразилось у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, поєднаного із проникненням у житло та правильно врахував суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення.

Належно прийняв до уваги дані про особу ОСОБА_8 , який раніше тричі судимий, в тому числі за вчинення аналогічних корисливих злочинів, новий корисливий злочин вчинив в період іспитового строку за попереднім вироком, ніде не працює, що свідчить про відсутність в обвинуваченого наміру ставати на шлях виправлення та забезпечувати себе за рахунок законного, стабільного джерела доходу, а не за рахунок вчинення корисливих злочинів проти власності, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває.

Обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченому ОСОБА_8 судом першої інстанції не встановлено.

Обставинами, що обтяжують покарання судом визначено рецидив злочинів.

Тож, врахувавши вищевказані обставини, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців, та на підставі ч. 1 ст. 71 КК України остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, яке повністю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, встановленим обставинам справи та особі обвинуваченого, а також, сприятиме меті покарання, буде достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження в подальшому вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

А тому, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність доводів ОСОБА_8 щодо невідповідності призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості вчиненого злочину, обставинам кримінального провадження та даним про особу обвинуваченого.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги обвинуваченого, в обґрунтування підстав для пом`якшення покарання, про те, що він позитивно характеризується за місцем проживання, а також те, що вчинений обвинуваченим злочин не спричинив тяжких наслідків, оскільки це не є підставами, які пом`якшують покарання. Посилання обвинуваченого стосовно того, що вчинений ним злочин не спричинив тяжких наслідків не звільняють обвинуваченого від кримінальної відповідальності за скоєне, призначене судом покарання повинно досягати мети виправлення та запобігати вчиненню нових злочинів, а такі доводи обвинуваченого свідчать лише про те, що він не усвідомлює протиправність та караність свої дій та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а відтак і не розкаюється у вчиненому. Більш того, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів приймає до уваги поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який протягом усього судового провадження провину у вчиненому злочині не визнавав, щирого каяття в ході апеляційного перегляду, також, не виказав, лише наполягав на призначенні покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Щодо вимог апеляційної скарги обвинуваченого про призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, то колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість таких вимог, оскільки як вбачається із матеріалів кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого, окрім того, що останній вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України не визнав, ОСОБА_8 вже був раніше засуджений вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2020 року, за ч. 3 ст. 185 КК України та на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком, однак, не зробивши для себе належних висновків, в період іспитового строку, вчинив новий умисний корисливий злочин, тобто, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що держава вже надавала обвинуваченому можливість стати на шлях виправлення без реальної ізоляції від суспільства, однак ОСОБА_8 цією можливістю не скористався, а відтак суд апеляційної інстанції вважає, що досягнення обвинуваченим мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, можливе лише за умови відбування покарання ним в місцях позбавлення волі.

Тож, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання є обґрунтованим, призначеним із дотриманням вимог кримінального законодавства України, а тому, відповідно правильним. Підстав для зміни судового рішення в частині призначеного покарання обвинуваченому колегія суддів не вбачає.

А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 3 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12