УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 641/10230/20

провадження № 51-1240ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 січня 2023 року у кримінальному провадженні № 0002223 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватою та засуджено до покарання у виді арешту на строк 1 місяць за ч. 1 ст. 185 КК, а за ч. 2 ст. 185 КК - 3 місяці. На підставі ст. 70 КК призначено остаточне покарання у виді арешту на строк 3 місяці. Крім того, суд зазначив про самостійне виконання вироку Московського районного суду м. Харкова від 09 липня 2021 року щодо ОСОБА_4 .

Згідно з обвинуваченням, визнаним судом доведеним, ОСОБА_4 перебуваючи в приміщенні супермаркету «Класс» ТОВ ТК «Мега-Трейд», розташованому на просп. Героїв Сталінграду, 136/8 в м. Харкові, реалізуючи злочинний намір на таємне викрадення чужого майна, умисно, з корисливих мотивів, скориставшись відсутністю спостереження за нею з боку третіх осіб, шляхом вільного доступу 09 листопада 2020 року приблизно о 10:45, а також повторно - приблизно о 18:00 10 листопада та приблизно о 18:05 11 листопада цього ж року заволоділа з торгового стелажу товарами, які не оплатила, чим спричинила ТОВ ТК «Мега-Трейд» майнової шкоди на суму, відповідно, 420,13 грн., 602,31 грн та 437,17 грн.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 25 січня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості, просить скасувати вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 січня 2023 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що нових кримінальних правопорушень не вчиняла, а про вчинені раніше жалкує; щиро кається, на виклики до суду й слідства з`являлася; відсутні обставини, які обтяжують покарання; 28 червня 2022 року уклала шлюб з ОСОБА_5 , який проходить військову службу у Збройних Силах України, станом на 17 лютого 2023 року вона вагітна.

Крім того, на переконання ОСОБА_4 , суди попередніх інстанцій зобов`язані були застосувати положення ст. 75 КК та звільнити її від відбування покарання з випробуванням.

Також зауважує, що за інкриміновані їй кримінальні правопорушення передбачені менш суворі види покарань, проте апеляційний суд не зазначив чому такі покарання будуть недієвими та не забезпечать виправлення засудженої.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженої ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за частинами 1, 2 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки касатор не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Щодо доводів засудженої про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі, то вони, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Зі змісту долучених до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання врахував: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, наявність обставини, яка пом`якшує покарання та відсутність обставин, які його обтяжують та відомості про особу ОСОБА_4 , яка має судимість, неодружена, дітей на утриманні не має, офіційно не працевлаштована, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.

Зваживши на викладене вище, а також позицію прокурора, який просив призначити засудженій остаточне покарання у виді 6 місяців арешту, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 остаточного покарання у виді арешту, але на строк 3 місяці, оскільки саме така міра покарання буде необхідною та достатньою для її виправлення, також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як засудженою, так і іншими особами. Водночас суд першої інстанції зауважив про відсутність обмежень щодо призначення покарання у виді арешту, які передбачені ч. 3 ст. 60 КК.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджена ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій зазначала про суворість призначеного їй покарання та просила його пом`якшити.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, перевірив посилання й доводи, викладені у скарзі, щодо вимог апелянта про наявність підстав для пом`якшення покарання.

Так, аргументуючи своє рішення у цій частині, суд апеляційної інстанції зауважив, що намір відшкодувати спричинені збитки, відсутність претензій зі сторони потерпілого, бажання створити сім`ю, навіть за наявності пом`якшуючої обставини - щирого каяття, не знижують ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та не свідчать про можливість пом`якшення призначеного ОСОБА_4 покарання.

Урахувавши викладене, Харківський апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати призначене ОСОБА_4 судом першої інстанції покарання явно несправедливим, у зв`язку з його суворістю.

З висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів Верховного Суду, вважає їх правильними та визнає, що покарання ОСОБА_4 призначене з дотриманням загальних засад його призначення, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також положень статей 50, 65 КК, що знайшло відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Стосовно тверджень засудженої у касаційній скарзі про те, що вона вагітна, Суд вважає за необхідне зазначити таке.

На підтвердження доводів касаційної скарги ОСОБА_4 вказала довідку про вагітність, як один із додатків до скарги. Проте відповідно до акту Верховного Суду від 23 лютого 2023 року № 897 така довідка у додатках до касаційної скарги відсутня. За таких обставин обґрунтування касаційної скарги залишилися непідтвердженими в цій частині. Суд також ураховує, що суд першої інстанції зазначив про відсутність обмежень щодо призначення покарання у виді арешту, визначених ч. 3 ст. 60 КК.

Водночас, колегія суддів звертає увагу ОСОБА_4 , що зі змісту п. 2 ч. 1 ст. 536 КПК вбачається, зокрема, що виконання вироку, яким засуджено особу до покарання у виді арешту може бути відстрочено у разі вагітності засудженої або за наявності у неї малолітньої дитини - на час вагітності або до досягнення дитиною трьох років, якщо особу засуджено за кримінальний проступок або злочин, що не є особливо тяжким. Зазначене питання уповноважений вирішувати суд, визначений ч. 2 ст. 539 КПК.

Крім того, безпідставними є твердження засудженої про можливість її звільнення від відбування призначеного місцевим судом покарання на підставі ст. 75 КК, оскільки відповідно до змісту ст. 75 КК, положення цієї статті не можуть бути застосовані щодо покарання у виді арешту.

Таким чином, твердження ОСОБА_4 у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій щодо необхідності призначення їй покарання, яке необхідно відбувати реально, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів попередніх інстанцій доводів засудженої. З огляду на зазначене немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 січня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3