ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №630/508/22 Головуючий 1ї інстанції: ОСОБА_1
Апеляційне провадження № 11-сс/818/51/23 Доповідач ОСОБА_2
Категорія: тримання під вартою
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю підозрюваного ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 10 листопада 2022 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ ВП №2 ХРУП№1 ГУНП в Харківській області ОСОБА_8 , погодженого прокурором Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_9 , та застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0000163 від 08 листопада 2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, до 06 січня 2023 року -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

СВ ВП №2 ХРУП№1 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000163 від 08 листопада 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 KK України. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Харківською окружною прокуратурою Харківської області.

ОСОБА_6 підозрюється у тому, що він 07.11.2022 року у вечірній час доби знаходився в приміщенні житлового будинку за місцем постійного мешкання потерпілого, разом з ним вживали алкогольні напої та між ними виникла сварка. В подальшому ОСОБА_6 наніс потерпілому кулаками правої та лівої руки декілька ударів в область голови після чого потерпілий впав на диван та втратив свідомість. В результаті отриманих тілесних ушкоджень потерпілий помер. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №10-12/401-ДМ/22 від 08.11.2022 року причиною смерті потерпілого стали: набряк набухання головного мозку, внутрішньочерепні крововиливи та закрита черепно-мозкова травма, тобто тяжкі тілесні ушкодження.

Згідно протоколу затримання 08.11.2022 року о 16 год. 10 хв. ОСОБА_6 затриманий в порядку ст. 208 КПК України.

09.11.2022 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

10.11.2022 року слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням, погодженим з прокурором, про застосування запобіжного заходу виді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_6 .

В обґрунтування клопотання слідчий посилався на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та наявність ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Також,10.11.2022 року захисник ОСОБА_7 подала до суду скаргу на незаконне затримання ОСОБА_6 в порядку ст.206 КПК України.

В обґрунтування скарги посилалась на те, що протокол затримання ОСОБА_6 було складено після дев`яти годин після фактичного затримання останнього, а саме 08.11.2022 року в період часу приблизно з 07.30 до 09-00 год. ОСОБА_6 був учасником огляду місця події, а в протоколі затримання зазначено, що його було затримано 08.11.2022 року о 16.10 год., а доручення захиснику було видано 08.11.2022 року о 18-40 год, що на переконання захисника, свідчить про те, що затримання ОСОБА_6 відбулось з порушенням норм КПК України. Крім того, вказує, що повідомлення про підозру було вручено 09.11.2022 року о 14-55 год, тобто після спливу 24 годин з моменту затримання.

Також, захисник зазначала, що до ОСОБА_6 працівниками поліції були застосовані міри фізичного впливу, про що зазначено в протоколі допиту підозрюваного.

Ухвалою слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 10.11.2022 року постановлено розгляд клопотання захисника ОСОБА_7 , поданого в порядку ст.206 КПК України, здійснювати разом з клопотанням слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 .

Ухвалою слідчого Люботинського міського суду Харківської області від 10.11.2022 року задоволено клопотанняслідчого та застосовано до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» терміном на 60 діб до 06.01.2023 року, та відмовлено у задоволені клопотання захисника про звільнення ОСОБА_6 з під варти.

Доручено прокурору Харківської окружної прокуратури Харківської області організувати проведення перевірки доводів сторони захисту щодо часу затримання ОСОБА_6 .

Доручено ТУ ДБР в Полтавській області внести до ЄРДР відомості повідомленні в судовому засіданні підозрюваним ОСОБА_6 про факт спричинення йому тілесних ушкоджень працівниками ВП « ХРУП №1 ГУНП в Харківській області та катування та розпочати досудове розслідування.

Доручено адміністрації ДУ Харківській слідчий ізолятор організувати невідкладне проведення судово-медичного обстеження ОСОБА_6 .

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить дослідити протокол автоматизованого розподілу справ між суддями Люботинського міського суду Харківської області клопотання захисника та клопотання слідчого; витребувати з ВП№2 ХРУП №1 ГУНП В Харківській області копію відеозапису зовнішніх камер спостереження на підтвердження фактичного часу доставлення затриманого ОСОБА_6 08.11.2022 року в період часу з 09-00 год до 17-45 год для повного з`ясування обставин справи; витребувати у ВП№2 ХРУП №1 ГУНП В Харківській області належним чином завірену копію журналу відвідувачів або доставлених за 08.11.2022 року в період часу з 09-00 год до 17-45 год. для встановлення фактичного часу запису до вказаного журналу ОСОБА_6 ; дослідити додані матеріали до клопотання слідчого матеріали. Ухвалу слідчого судді Люботинського міського суду від 10.11.2022 року скасувати, визнати незаконним затримання підозрюваного ОСОБА_6 , відмовити у задоволені клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та постановити нову ухвалу, якою звільнити ОСОБА_6 з під варти.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що ОСОБА_6 08.11.2022 року о 06.54 год. сам викликав поліцію та весь час перебував поряд з працівниками поліції, однак протокол затримання ОСОБА_6 було складено після дев`яти годин, а саме 08.11.2022 о 16.10 год. За таких обставин, на переконання захисника, затримання ОСОБА_6 відбулось з порушенням норм КПК України. Крім того, вказує, що повідомлення про підозру було вручено 09.11.2022 року о 14-55 год, тобто після спливу 24 годин з моменту затримання.

Крім того, вказує, що повідомлення про підозру, яке було вручено ОСОБА_6 , є необґрунтованим.

Також, захисник зазначила, що до ОСОБА_6 працівниками поліції були застосовано міри фізичного впливу, про що зазначено в протоколі допиту підозрюваного.

Вказує, що слідчий суддя залишив поза увагою те, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, на його утриманні перебувають його батьки та діти,стороною обвинувачення не доведено вагомість аргументів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Захисник ОСОБА_7 та підозрюваний ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та просили задовольнити.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор до початку судового розгляду подала до апеляційного суду заяву в якій просить провести судовий розгляд без її участі та відмовити у задоволені апеляційної скарги. Також, прокурор повідомила, що на цей час строк дії ухвали Люботинського міського суду Харківської області від 10.11.2022 рку сплив та стосовно підозрюваного ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 04.01.2023 року продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 .

Заслухавши суддю-доповідача, доводи підозрюваного та захисника на підтримання вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Мотиви суду

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Згідно ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року № 4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства», запобіжний захід у виді взяття під варту обирається лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання слідчим суддею вимог ст.177, 178 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Виходячи зі змісту ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Слідчий суддя, перевіряючи законність та обґрунтованість клопотання про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у відповідності до вимог ст.193,194 КПК України заслухав доводи учасників судового провадження, належним чином дослідив фактичні обставини, вказані у клопотанні слідчого, і дійшов вмотивованого висновку про необхідність обрання щодо підозрюваного такого виняткового виду запобіжного заходу як тримання під вартою, оскільки останній обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, а наявність самої обґрунтованої підозри підтверджується відповідними письмовими доказами, зібраними під час досудового розслідування.

КПК України не містить визначення терміну «обґрунтована підозра» і визначення змісту поняття «підозра» обумовлює необхідність врахування практики Європейського суду з прав людини з питань застосування кримінального процесуального законодавства (ч.1 ст. 9 КПК України).

Згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «Ilgar Mammadov v. Azerbaijan п. 88», «Erdagozv. Turkey п. 51», «Cebotari v. Moldova п. 48» «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. Крім того, Європейський Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, зокрема у рішенні "Murray v. the United Kingdom".

При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

Відповідно до вимог п.п.4,5 ч.1 ст.277 КПК України, письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням із прокурором. Повідомлення має містити, зокрема, такі відомості: зміст підозри, правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Як вбачається з наданих в апеляційний суд матеріалів, в повідомленні про підозру ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, вказано зміст підозри та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється останній, із зазначенням статей (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, підтверджується відомостями, які містяться у: протоколі огляду від 08.11.2022 року; протоколах допитів свідків; протоколі затримання особи, підозрюваної у вчинені злочину; протоколі огляду предметів; відповіді завідуючого відділу судово-медичної експертизи.

Зважуючи на такий обсяг відомостей, матеріали судового провадження об`єктивно свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права підозрюваного, як вжиття запобіжних заходів у зв`язку з наявністю саме обґрунтованої підозри, так як наявні у матеріалах провадження докази формують внутрішнє переконання, в тому числі й для стороннього спостерігача, причетності ОСОБА_6 до вчинення кримінального правопорушення, згідно підозри.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання захисника про неналежність наданих органом досудового розслідування доказів причетності ОСОБА_6 до інкримінованого правопорушення, оскільки слідчий суддя на цьому етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Так, ЄСПЛ в своїх рішеннях «Панченко проти Росії» та «Бекчиєв проти Молдови» неодноразово зазначав, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Судом першої інстанції також правильно взято до уваги й самі фактичні обставини (фабули злочину) згідно підозри, а саме те, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні умисного тяжкого злочину, а саме нанесення тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку як інкримінованого злочину, так й самої особи підозрюваного.

Колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

За таких обставини, враховуючи, що дії ОСОБА_6 , за вчинення яких йому повідомлено підозру, класифікуються як тяжкий злочин, а саме кримінальне правопорушення проти життя та здоров`я особи, в результаті якого настала смерть потерпілого, внаслідок чого колегія суддів вбачає, що існує суспільний інтерес який свідчить про те, що більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

За таких обставин колегія суддів зазначає, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що підозрюваний може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків досудового розслідування, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Крім того,ЄСПЛ в своїх рішеннях «Панченко проти Росії» та «Бекчиєв проти Молдови» неодноразово зазначав, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Колегія суддів зазначає, що при встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 ст.23, ст.224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4ст. 95 КПК).

Таким чином, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Таким чином, доводи захисника про те, що фактично лише тяжкість інкримінованого злочину формально стала єдиною підставою для обрання найбільш суворого виду запобіжного заходу - тримання під вартою є необґрунтованими.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

За таких обставин доводи сторони захисту про недоведеність висновків суду першої інстанції з цього приводу та їх декларативність не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, не є слушними та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на відомостях провадження.

Зважаючи на вагомість доказів та обґрунтованість підозри у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, за яке передбачено покарання лише у виді позбавлення волі від семи до десяти років, а також враховуючи особу підозрюваного, слідчий суддя, керуючись положеннями ч.1 ст.194 КПК України, обґрунтовано, враховуючи суспільний інтерес, який в даному випадку превалює над приватним, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, слідчий суддя дійшов до цілком правильного висновку про застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Колегія суддів приймає до уваги, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання та реєстрації, не судимий в силу ст.89 КК України, має батьків, які потребують його догляду, однак такі відомості не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, запобігти яким в даному випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою. Крім того, зазначені обставини існували на час інкримінованих підозрюваному дій, однак, згідно підозри, вони не стали для нього стримуючим фактором для уникнення від вчинення дій відповідно до повідомлення про підозру.

Таким чином відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, тому колегія суддів погоджується з рішенням слідчого судді щодо необхідності задоволення клопотання слідчого, оскільки слідчий та прокурор в повному обсязі довели суду обставини, які виправдовують обмеження ОСОБА_6 на свободу саме в такий спосіб процесуального примусу.

Перевіривши апеляційну скаргу та додані до неї матеріали, у тому числі копію оскаржуваної ухвали слідчого судді, вважаю, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в частині оскарження відмови у задоволені клопотання захисника поданої в порядку ст.206 КПК України не підлягає розгляду, оскільки зміст ст.206,309 КПК України свідчить про те, що рішення слідчого судді, прийняте за результатами розгляду клопотання про звільнення підозрюваного з-під варти, у тому числі й про відмову в задоволенні такого клопотання, в апеляційному порядку окремому оскарженню не підлягає. КПК України не містить норм, які б свідчили про можливість апеляційного оскарження такого рішення слідчого судді.

Водночас колегія суддів слід звертає увагу, що норми ч.3 ст.309 КПК України містять пряму заборону на окреме оскарження ухвал слідчого судді, не зазначених у ч.ч.1,2 ст.309 КПК України, та встановлюють особливу процедуру їх оцінки - шляхом подання заперечення на ухвалу слідчого судді під час підготовчого провадження в суді, тобто - на етапі судового провадження у першій інстанції.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що доводи апелянта про те, що слідчим суддею не надано обґрунтованості не прийняття до уваги порушення затримання підозрюваного в порядку ст.206 КПК України є такими, що спростовуються змістом судового рішення, оскільки судом першої інстанції було доручено прокурору Харківської окружної прокуратури Харківської області організувати проведення перевірки доводів сторони захисту щодо часу затримання ОСОБА_6 ; доручено ТУ ДБР в Полтавській області внести до ЄРДР відомості повідомленні в судовому засіданні підозрюваним ОСОБА_6 про факт спричинення йому тілесних ушкоджень працівниками ВП « ХРУП №1 ГУНП в Харківській області та катування та розпочати досудове розслідування та доручено адміністрації ДУ Харківській слідчий ізолятор організувати невідкладне проведення судово-медичне обстеження ОСОБА_6 .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необґрунтованими, а тому і такими, що не підлягають задоволенню доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та про необхідність зміни запобіжного заходу.

За таких обставин, ухвала слідчого судді відповідно до вимог ст.370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, про що йде мова в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.407,419, 422 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 10 листопада 2022 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4