КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 11-кп/824/1424/2023 Категорія - ч. 1 ст. 286 КК України
Єдиний унікальний номер 753/5643/21 Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретарів ОСОБА_5

ОСОБА_6

ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0004966, внесеного до ЄРДР 2 грудня 2020 року по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 1 червня 2022 року, яким

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Холмськ, Сахалінської області, Росія, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді арешту строком на 1 місяць із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурорів ОСОБА_10

ОСОБА_11

потерпілої ОСОБА_12

представників потерпілої ОСОБА_13

ОСОБА_14

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що 25 листопада 2020 року, приблизно о 20.05 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони вул. Колекторна, проїзною частиною вул. Центральна у м. Києві, в напрямку пр-т М. Бажана, поблизу буд. № 74, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_12 , яка перетинала проїзну частину зліва-направо по ходу руху автомобіля, не прийняв міри до зменшення швидкості та зупинки транспортного засобу, не надав перевагу в русі пішоходу, внаслідок чого, з необережності, допустив наїзд на вказану особу, тим самим водій ОСОБА_8 допустив порушення вимог п. 18.1 ПДР України.

Порушення вказаних вимог ПДР України з боку водія ОСОБА_8 виразились у тому, що він керуючи технічно справним автомобілем марки «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони вул. Колекторна, по проїзній частині вул. Центральна у м. Києві, в напрямку пр-ту М. Бажана, поблизу буд. № 74, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_12 , яка перетинала проїзну частину зліва-направо по ходу руху автомобіля, не прийняв міри до зменшення швидкості та зупинки транспортного засобу, не надав перевагу в русі пішоходу, внаслідок чого, з необережності, допустив наїзд на вказану особу.

Порушення ПДР України водієм ОСОБА_8 знаходяться у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме заподіяння пішоходу ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які виразились у вигляді закритої травми правої гомілки: багатоуламкового перелому суглобової поверхні на рівні міжвиросткового підвищення правої великогомілкової кістки, а також перелому латерального надвиростка правої великогомілкової кістки (зі зміщенням уламків по типу імпресії мінімально дорзально).

Таким чином, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесне ушкодження середньої тяжкості, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.

Цим вироком:

- строк відбування покарання обвинуваченому обчислюється з дня затримання у порядку виконання вироку;

- цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 задоволено частково, стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на її користь на відшкодування завданих злочином матеріальних збитків у розмірі 312841,11 грн., моральної шкоди у розмірі 228000 грн., витрат на правничу допомогу у розмірі 50000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

- повернуто ОСОБА_12 сплачені кошти на оплату судового збору у розмірі 3420 грн. відповідно до квитанції від 15 квітня 2021 року № 39336;

- стягнуто з обвинуваченого на користь держави витрати за проведення судової автотехнічної експертизи (висновок експерта від 18 січня 2021 року № СЕ-19/111-20/62123-ІТ) у розмірі 1961,40 грн., та судово-медичної експертизи (висновок експерта від 2 березня 2021 року № 042-105-2021) у розмірі 1 796,90 грн.

- після набрання вироком законної сили речові докази у кримінальному провадженні, а саме транспортний засіб «Honda», державний номерний знак НОМЕР_1 , переданий на зберігання ОСОБА_8 , залишено останньому як власнику за належністю.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та пом`якшити основне покарання, засудивши до штрафу у розмірі 2250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, із розстрочкою виплати певними частинами строком до одного року, а саме щомісячно на 12 місяців по 3187, 5 грн. на місяць, та звільнити його від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на підставі ст. 69 КК України, а також змінити вирок суду в частині задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 , зменшивши розмір стягнення заподіяної моральної шкоди до 20000 грн., а матеріальної шкоди до доведеного за відповідними наявними у справі належними та допустимими доказами, розмір витрат за надання правничої допомоги ОСОБА_12 адвокатом, що підлягає стягненню з обвинуваченого зменшити до 17 000 грн.

Посилаючись на положення ст. ст. 50, 53, 61, 65, 66, 69 КК України, ч. 3 ст. 373 КПК України, постанови Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 320/1721/19, від 2 червня 2022 року у справі № 752/535/20, від 9 травня 2022 року у справі № 369/5819/20, від 17 лютого 2022 року у справі № 754/3288/19, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29 червня 1990 року, рішення Європейського суду з прав людини , обвинувачений вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що з оскаржуваним вироком неможливо погодитись, оскільки оскаржуваний вирок постановлений із порушеннями норм матеріального та процесуального права та такий, який не відповідає обставинам справи та є доволі жорстоким, враховуючи його вік - 66 років, матеріальний стан, наявність хронічних захворювань та перебування на пенсії.

Так, обвинувачений зазначає про те, що судовий розгляд тривав рік, загалом було призначено 19 судових засідань, з яких відбулось 11 через поважні причини в учасників, які не могли прибути у засідання, та неявку свідків, і за вказаний час обвинувачений вину у вчиненому визнавав частково, лише по завершенні судового розгляду вину визнав та вибачився перед потерпілою. Втім такий крок був настільки запізно зроблений, що зрозуміло, що не був сприйнятий протилежною стороною, і суд не вбачав підстав погодитись із захисником, що визнання вини обвинуваченого у такому випадку може бути обставиною, яка пом`якшує покарання, однак, суд визнав обставину, яка пом`якшує покарання - похилий вік обвинуваченого.

Обвинувачений в апеляційній скарзі зауважує на те, що визнання вини та щире каяття було заявлене у залі судового засідання не у дебатах, а під час судового розгляду, що дійсно він раніше визнавав свою вину частково, а також визнавав цивільний позов у межах доведеності наявними доказами, але під час розгляду справи у суді він дійсно визначився у своїй винуватості відповідно до встановленого в судовому засіданні та щиро вибачився перед потерпілою, щиро розкаявся та визнав свою вину повністю, що підтверджується відеозаписом судового засідання, і це було ще до судових дебатів, під час яких він також визнав свою вину повністю, щиро розкаявся та вибачився перед потерпілою.

Окрім того, обвинувачений посилається на те, що він і захисник просили призначити йому покарання у виді обмеження волі, але із застосуванням ст. 75, 76 КК України, проте, суд послався на те, що положеннями ч. 3 ст. 61 КК передбачено, що обмеження волі не застосовується до осіб, що досягли пенсійного віку.

Апелянт зазначає, що не міг передбачити, що суд обере вид основного покарання, як арешт, а тому обвинуваченим медичні довідки стосовного стану здоров`я були надані не у повному обсязі, оскільки він не бажав у судовому засіданні повідомляти конфіденційну інформацію про наявність певних діагнозів, але постановлений судом першої інстанції вирок у зв`язку із прямою загрозою його здоров`ю під час перебування під арештом, де передбачено перебування у невеликому приміщенні з відсутністю доступу свіжого повітря та наявність прогулянки - 1 годину на добу, змушує його зазначити про наявність захворювання: постзапального інтерстиційного фіброзу бульйозної смоцієнми легень, після перенесеного ним ковіду (коронавірусної інфекції), що на теперішній час викликає постійну задуху та недостатність кисню, про що зазначено і у довідці про консультативний висновок спеціаліста - лікаря пульмонолога від 31 січня 2022 року, оригінал якої буде надано під час апеляційного розгляду.

Крім того, на думку обвинуваченого, йому можливо пом'якшити покарання, яке є занадто суворим, та призначити основне покарання - штраф на одну чверть нижче від найнижчої межі, тобто у 2250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що дорівнює 2250 X 17 = 38250 грн. із розстрочкою виплати певними частинами - строком до одного року, а саме щомісячно на 12 місяців по 3187,5 грн. на місяць.

Що стосується додаткової міри покарання, обвинувачений вказав на те, що поза увагою суду залишилось те, що під час розгляду справи була надана медична довідка про наявність хронічних захворювань саме для того, щоб суд при обранні додаткової міри покарання не застосував її, так як йому потрібно регулярно відвідувати лікувальні заклади, а добиратись громадським транспортом під час дії воєнного стану є досить проблемним, а також, на думку обвинуваченого, суд не застосував положення ст. 69 КК України при призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Що стосується розміру задоволення цивільного позову, то обвинувачений зазначає про те, що захисник виклав позицію письмово у своїх поясненнях, які долучені до справи, які він (обвинувачений) повністю підтримує, та не може погодитись із визначеною сумою витрат на правничу допомогу, витрачених цивільним позивачем та потерпілою ОСОБА_12 , про що обвинуваченим під час розгляду справи у суді першої інстанції була подана письмова заява про зменшення суми стягнення витрат на правничу допомогу понесених ОСОБА_12 , а що стосується суми, стягненої з обвинуваченого на користь ОСОБА_12 матеріальної та моральної шкоди, обвинувачений вважає її завищеною та такою, яка не відповідає дослідженим у справі доказам, адже розмір стягнутої моральної шкоди є явно завищеним та таким, що не відповідає ні розміру душевних страждань потерпілої, ні судовій практиці України. Що ж стосується розміру стягнення моральної шкоди з нього, то кримінальне правопорушення скоєне з необережності та заподіяні потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження, і, з урахуванням судової практики вищої інстанції, де особи притягуються за ч. 1 ст. 286 КК України, розмір моральної шкоди знаходиться в межах 10000 грн. - 30000 грн.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить змінити вирок суду та пом`якшити основне покарання засудивши ОСОБА_8 до штрафу у розмірі 2250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, із розстрочкою виплати певними частинами строком до одного року, а саме щомісячно на 12 місяців по 3187,5 гривень на місяць та звільнити ОСОБА_8 від додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами, на підставі ст. 69 КК України, такий, що по призначеному покаранню за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Змінити вирок суду в частині задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 , відмовивши у задоволенні позову у повному обсязі та відмовивши у стягненні витрат на правничу допомогу у цивільному порядку.

Що стосується призначення основного та додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , а також розміру моральної шкоди, то захисник ОСОБА_9 посилається на ті ж норми закону та доводи, на які посилається обвинувачений ОСОБА_8 .

Що стосується задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 , то захисник ОСОБА_15 зазначає, що виклав свою позицію письмово у поясненнях, які долучено до справи.

Так, захисник посилаючись на Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», правову позицію викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18, положення ст. 1194 ЦК України зазначає про те, що відповідно до полісу № АР4246977, який діяв на 25 листопада 2020 року, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_8 , який керував автомобілем «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «СК «ГРАВЕ Україна», а тому заподіяна шкода життю та здоров`ю потерпілої ОСОБА_12 у межах страхового ліміту у сумі 260000 грн. підлягає стягненню на користь ОСОБА_12 , а шкода заподіяна майну ОСОБА_12 у межах страхового ліміту 130000 грн., підлягає стягненню на користь ОСОБА_12 із ПрАТ "СК «ГРАВЕ Україна».

Щодо розміру заподіяної моральної шкоди, на думку захисника, вона є явно завищена та не відповідає судовій практиці в Україні де судами задоволені схожі позови про стягнення моральної шкоди в розмірі 50000 - 80000 тисяч грн., а доданий до цивільного позову висновок експертного психологічного дослідження № 1-31/03 від 31 березня 2021 року, на думку захисника, слід розглядати критично, оскільки на даний час не існує однозначно встановлених методик щодо визначення розміру відшкодування нанесеної моральної шкоди. Більш того, як зазначає захисник, відповідно до реєстру атестованих судових експертів Міністерства юстиції України рішенням термін дії ліцензії експерта закінчився 28 грудня 2016 року, а з огляду на те, що копію свідоцтва судового експерта ОСОБА_16 до висновку не долучено, це не дає можливість встановити наявність повноважень судового експерта на день проведення такого типу експертиз.

Крім того захисник зазначив про те, що, виходячи із загально доступної інформації, ОСОБА_16 є фахівцем державної спеціальної установи Міністерства охорони здоров`я України, а договір про надання експертних послуг укладений із приватною юридичною особою ТОВ «Український центр судових експертиз» в особі директора, та грошові кошти за проведення експертних послуг у сумі 13900,00 грн. проведені на рахунок приватної юридичної особи - ТОВ «Український центр судових експертиз».

Окрім того, апелянт зазначає, що надана позивачем виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на фізичну особу підприємця ОСОБА_12 визначено дані про основний вид економічної діяльності: 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, що не пов`язана із змістом наданих до позову договорів, а сама така діяльність не передбачає необхідності у пересуванні. Окрім того, захисник наголошує на тому, що неможливість перервати лікування більш ніж чотири місяці означає закінчення виплати по листку тимчасової непрацездатності та встановлення у зв`язку із цим відповідної до втрати непрацездатності групи інвалідності, але до позову доказів встановлення групи інвалідності не додано. За таких обставин захисник ставить під сумнів виплату втраченої (упущеної) вигоди.

Щодо майбутніх витрат на лікування у розмірі 85000,00 грн., то захисник вказав, що вони не підлягають стягненню, як ще не понесені, а щодо чеків та квитанцій на придбання ліків та надання послуг, то вони, на думку захисника, не підтверджені копією історії хвороби стаціонарного хворого та викликають сумнів, що придбані саме за призначенням лікаря, та саме в такій кількості, а сплата благодійного внеску від 4 грудня 2020 року в сумі 7500,00 грн. не підлягає стягненню як така, яка не відноситься до витрат на лікування.

Посилаючись на вимоги ст. 137 ЦК України, захисник наголошує в апеляційній скарзі на тому, докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, до позову не додані, а також, на думку захисника, явно завищена вартість по оплаті витрат за надання правничої допомоги.

Окрім того, захисник, з посиланням на ст. ст. 1187, 1188, 1194, 11, 13, 988 ЦК України, постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц, акцентує увагу на тому, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин, і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема, у праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Захисник вказує й на те, що непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду, відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди, а відповідно до чинного законодавства відповідач не наділений повноваженнями визначати відповідача чи співвідповідача у справі.

Крім того, на переконання захисника, є необґрунтованими доводи позивача про те, що шкода має бути відшкодована її заподіювачем в даній справі.

Звертає увагу захисник в апеляційній скарзі й на те, що відповідно до чинного законодавства України судовій збір за подання позову у справах про кримінальні правопорушення та пов`язані із каліцтвом не стягується, а тому сплачений стороною позивача помилково і відповідно стягненню з відповідача не підлягає.

У запереченнях на апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 представник потерпілої ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_13 просить залишити вирок суду від 1 червня 2022 року без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 - без задоволення.

З посилання на ст. ст. 55, 64, 131-2 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про адвокату та адвокатську діяльність», адвокат зазначає про те, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 є ідентичними. При цьому є, що захисник ОСОБА_9 ототожнює себе з обвинуваченим. Звертається увага у запереченнях на те, що в залі судового засідання захисником ОСОБА_8 - адвокатом ОСОБА_9 було чітко та ясно сказано, що «...штраф обвинувачений все одно не сплатить й вирок залишиться невиконаним...», що зафіксовано під аудіо-відео запис фіксації судового засідання та відображено у вироку суду першої інстанції, що прямо вказує на зловживання апелянтами процесуальними правами, оскільки доволі цинічно виглядає ситуація, коли обвинувачений та його захисник в суді першої інстанції заявляє, що «...штраф обвинувачений все одно не сплатить й вирок залишиться невиконаним...», а, подаючи апеляційні, скарги вказують, що дообвинуваченого застосовано жорстке покарання та просять змінити його на штраф, який не буде сплачено.

Представник потерпілої зазначає, що судом при розгляді кримінального провадження та постановленні вироку дотримані норми матеріального та процесуального права.

Що стосується консультаційного висновку спеціаліста лікаря пульмонолога від 31 січня 2022 року, то представник потерпілої вказує на те, що він не повинен братись до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки одного лише небажання обвинуваченого надавати суду першої інстанції медичні довідки під час судового розгляду стосовно стану свого здоров`я, замало для обґрунтування неможливості подання доказів у справі, за їх наявності ще 31 січня 2022 року.

Також представник потерпілої звертає увагу на те, що обидві апеляційні скарги містять посилання обвинуваченого та захисника на те, що «судом, чомусь не зазначено, що таке покарання прохалось одночасно із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України», але таке посилання апелянтів не відповідає дійсним та фактичним обставинам справи, є підтвердженням надуманості та неправдивості викладеного в апеляційних скаргах, оскільки судом у вироку зазначена позиція обвинуваченого та його захисника, щодо вказаного ними прохання, а саме: «Щодо покарання, то вказав, що штраф обвинувачений все одно не сплатить й вирок залишиться невиконаним, проти призначення арешту заперечив, й просив про призначення покарання у виді обмеження волі на строк один рік із звільненням від його відбування з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК України».

Щодо посилання захисника обвинуваченого на, нібито, необхідність звернення з цивільним позовом не до обвинувачуваного - заподіювача шкоди, а до страхової компанії, з якою обвинувачений уклав угоду, у зв`язку з чим необхідно цивільний позов залишити без розгляду, то представник потерпілої зазначає про те, що підстав залишати цивільним позов без розгляду суд не мав права, зважаючи на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року справа №588/678/17, з урахуванням також тієї обставини, що обвинувачений вважається належним відповідачем за цим цивільним позовом. Крім того, як зазначає представник, під час судового розгляду ні стороною обвинувачення, ні стороною захисту не порушувалось питання про залучення для розгляду страхової компанії, не було повідомлено суд деталі загальнообов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому розмірі застраховано відповідальність, розмір франшизи, чи мало місце звернення потерпілої до страхової компанії тощо, що у свою чергу не позбавляє страховика на виконання своїх обов`язків.

Представник потерпілої зазначає у запереченнях про те, що наявними в матеріалах справи доказами доведено, що дорожньо-транспортна пригода відбулась з вини водія ОСОБА_8 , між його діями та наслідками, що настали, є безпосередній причинний зв`язок, то шкода завдана потерпілій ОСОБА_12 - цивільного позивача має бути стягнута саме з ОСОБА_8 - цивільного відповідача.

Щодо заперечень на письмові докази, то захисником під час розгляду справи було висловлено лише усно зауваження щодо письмового доказу - протоколу слідчого експерименту і тільки його. Жодного заперечення, навіть усного, стосовно висновку експерта №1-31/03 від 31 березня 2021 року ані обвинувачений, ані його захисник не вказували, посилання захисника обвинуваченого на те, що до вказаного висновку необхідно ставитись критично у зв`язку з закінченням терміну дії рішення відповідно до реєстру атестованих судових експертів, є голослівним та нічим не підтвердженим, оскільки не додано жодного документу на підтвердження таких слів.

Щодо втраченої вигоди потерпілої, представник вказує, що дійсно основними видом економічної діяльності потерпілої відповідно до КВЕД за номером 68.20 є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, але, як зазначає представник, існують й додаткові види діяльності, за якими ФОП ОСОБА_12 може працювати та здійснювати свою діяльність, а саме:

- 53.20 інша поштова та кур`єрська діяльність;

- 69.20 діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту; консультування з питань оподаткування;

- 95.11 ремонт комп`ютерів і периферійного устаткування.

Разом з тим, доволі цинічно виглядає висловлювання захисника обвинуваченого, що діяльність якою займається потерпіла не передбачає необхідності у пересуванні.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то, враховуючи участь представника потерпілої у ряді слідчих дій на стадії досудового розслідування, у всіх судових засіданнях, очевидна підготовка та участь у всіх допитах, які були проведені під час цього судового розгляду, складання цивільного позову та надалі подання заяви про збільшення позовних вимог із численними додатками, участь як представника потерпілої й на досудовому розслідуванні, зважаючи й на якість наданих послуг у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину, суд обґрунтовано вважав співмірним задовольнити цю вимогу позову частково у розмірі 50 000 грн.

Окрім того, судовий розгляд тривав більше, ніж один рік, загалом було призначено 19 судових засідань, з яких відбулось 11, через поважні причини неявки учасників, які не могли прибути у засідання, та неявку свідків, і це тільки судовий розгляд, а тому вважає задоволену суму у розмірі 50000, 00 грн. у якості компенсації витрат на професійну правничу допомогу неспівмірною з витраченим часом представника потерпілої, тобто, така сума є заниженою.

В запереченнях також зазначено й про те, що у постановах Верховного Суду, на які посилається сторона захисту, не містяться посилання, що були взагалі наявні висновки експертів, які б підтверджували наявність визначення та підтвердження розміру моральної шкоди та страждань, як і не міститься даних про проведення та кількість необхідних операцій та наявності необхідності триваючого реабілітаційного періоду, відсутність вибачень обвинуваченого, навмисне затягування розгляду справи, не бажання обвинуваченого допомогти потерпілій.

Заслухавши доповідь судді, позицію обвинуваченого та захисника на підтримку доводів апеляційних скарг, потерпілу, представників потерпілої та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши наявні матеріали кримінального провадження та додатково долучені обвинуваченим довідки щодо стану його здоров`я, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно з положеннями ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені у судовому засіданні та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, які взаємодоповнюються між собою, узгоджуються та підтверджуються у сукупності, та яким дана належна оцінка у вироку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку.

Дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесне ушкодження середньої тяжкості, кваліфіковані правильно.

Фактичні обставини кримінального правопорушення та кваліфікація дій обвинуваченого в апеляційних скаргах, як і під час апеляційного розгляду, не оспорюється жодним з учасників.

Що ж стосується доводів апеляційних скарг в частині суворості призначеного покарання, то колегія суддів частково погоджується з такими доводами, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі , яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За змістом оскаржуваного вироку при обранні виду та міри покарання суд першої інстанції врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії нетяжкого злочину, конкретні обставини кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до вчиненого, особу обвинуваченого, а саме: під наглядом лікарів нарколога та психіатра не перебуває, з вищою освітою, пенсіонер, вперше притягується до кримінальної відповідальності, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Щодо обставин, які пом`якшують покарання, то суд дійшов висновку про відсутність зазначеної в обвинувальному акті обставини, що пом`якшує покарання, - щирого каяття, оскільки за час судового розгляду ця обставина підтвердження не знайшла. При цьому суд вказав про те, що судовий розгляд тривав рік, загалом було призначено 19 судових засідань, з яких відбулось 11 через поважні причини у учасників, які не могли прибути у засідання, та неявку свідків. За цей час обвинувачений вину у вчиненому визнавав частково, лише по завершенні судового розгляду вину визнав та вибачився перед потерпілою, втім такий крок був настільки запізно зроблений, що зрозуміло, що не був сприйнятий протилежною стороною.

Разом з тим, судом визнано обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченому, - похилий вік обвинуваченого.

При визначенні виду покарання, судом враховано, що санкція частини 1 ст. 286 КК передбачає такі основні покарання: штраф, виправні роботи, арешт, обмеження волі.

Щодо найменш суворого покарання у виді штрафу, то суд за наявності однієї обставини, яка пом`якшує покарання, не вважав за можливе обрати цей вид покарання, зважаючи також на твердження захисника під час судових дебатів, що у разі призначення штрафу, то він не буде сплачений обвинуваченим й вирок не буде виконано.

Також суд вказав про те, що він позбавлений можливості обрати наступний вид покарання у виді виправних робіт, оскільки такий вид покарання не може бути призначено особі, яка є пенсіонером та відповідно не працює.

Водночас суд дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_8 не може бути призначений й найбільш суворий вид покарання за цією санкцією, як просив про це обвинувачений та його захисник, а саме у виді обмеження волі, оскільки положеннями ч. 3 ст. 61 КК передбачено, що обмеження волі не застосовується до осіб, що досягли пенсійного віку.

З огляду на викладене, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого (вину визнав, завдані злочином збитки добровільно не відшкодовував), вперше притягується до кримінальної відповідальності, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та обставину, яка пом`якшує покарання, а саме похилий вік обвинуваченого, суд дійшов висновку, що домірним для обвинуваченого обрати такий вид покарання як арешт, призначивши його на мінімально можливий строк.

При цьому суд зважив на захворювання обвинуваченого, яке не перешкоджає йому відбувати це покарання (з урахуванням тієї довідки, що була надана суду, та Переліку хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання (додаток 13 Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі).

На переконання місцевого суду, вказане покарання буде сприяти виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, й за такого виду покарання, саме у цьому випадку, може бути досягнута мета покарання, передбачена ст. 50 КК, складовою якої є не лише кара.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Так при призначенні виду та розміру основного покарання судом обґрунтовано враховані ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставина, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також положення закону, за яких особам, які досягли пенсійного віку, неможливо призначити покарання у виді виправних робіт та обмеження волі.

Разом з тим, на думку колегії суддів, є необґрунтованим висновок суду першої інстанції про неможливість призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу з посиланням на заяви адвоката про несплату у майбутньому обвинуваченим штрафу, оскільки покарання слід відбувати обвинуваченому, а не захиснику, а відтак, судом порушено принцип індивідуалізації покарання.

Окрім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 КК України покарання у виді арешту полягає у триманні засудженого в умовах ізоляції і встановлюється на строк від одного до шести місяців. При цьому згідно з положеннями глави 12 КВК України особи, засуджені до арешту, відбувають покарання, як правило, за місцем засудження в арештних домах, в умовах ізоляції з роздільним триманням чоловіків, жінок, неповнолітніх, їм надається прогулянка тривалістю одна година, а неповнолітнім - дві години.

Проте, відповідно до даних медичної документації, наданої обвинуваченим як суду першої, так і апеляційної інстанцій, а також згідно з даними витребуваної апеляційним судом документації, ОСОБА_8 страждає на позагоспітальну двобічну посегментарну пневмонію, кл гр 3 ХОЗЛ кл гр.В, з помірним порушенням вентиляційної здатності легень, фаза інфекційного загострення, двобічний пневмофіброз, легенева недостатність 1.

З огляду на викладене, враховуючи, що покарання не має на меті завдати фізичних страждань, колегія суддів доходить висновку, що арешт, зважаючи на стан здоров`я обвинуваченого, є суворим для нього видом покаранням.

Що ж стосується такого виду покарання, як штраф, то під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_8 є пенсіонером, на даний час працює, а, відтак, колегія суддів вважає можливим пом`якшити призначене за вироком суду ОСОБА_8 покарання у виді арешту до штрафу у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 286 КК України.

При цьому колегія суддів за відсутності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення,не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України. Також за відсутності будь-яких доказів щодо тяжкого майнового стану обвинуваченого, колегія суддів не вбачає на даному етапі підстав для прийняття рішення про розстрочку штрафу.

Що стосується призначення обвинуваченому додаткового покарання, то колегія суддів, з урахуванням вимог закону, вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про обов`язковість призначення вказаного покарання та неможливість застосування по даній категорії справ положень ст. 69 КК України.

Разом з тим, колегія не погоджується з рішенням суду щодо строку додаткового покарання, призначеного судом першої інстанції.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо строку додаткового покарання, вказав про те, що прокурор просив суд призначити додаткове покарання на строк один рік, потерпіла та її представник просили позбавити права керувати транспортними засобами на максимально передбачений законом строк, при цьому потерпіла наголосила на тому, що бачить обвинуваченого за кермом майже щодня тією самою дорогою, наголошує на його стані здоров`я, а, отже, і небезпечності такого водія.

З огляду на встановлені обставини вчиненого правопорушення, зокрема з урахуванням показань обвинуваченого, суд вказав про те, що може погодитись з думкою потерпілої та дійти висновку щодо необхідності позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами на строк три роки. При цьому суд вказав, що водій, який керував транспортним засобом за сприятливих погодних умов, автомобільною дорогою без нерівностей, не в темний час доби й при цьому вже освітленою вулицею, не зменшуючи швидкості руху перед пішохідним переходом, будучи, начебто, засліпленим світлом фар зустрічного транспорту, але, вважаючи, що не зобов`язаний гальмувати та може продовжувати рух до моменту наїзду на пішохода на пішохідному переході, має певний ступінь суспільної небезпечності для інших учасників дорожнього руху, та врахував, що для обвинуваченого керування транспортним засобом не є видом трудової діяльності, не поставить його у скрутне матеріальне становище, не є необхідним, а тому не буде несправедливим внаслідок суворості.

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_8 станом на час судового розгляду кримінального провадження не був у встановленому законом порядку позбавлений права керування транспортними засобами, а, відтак, за відсутності будь-яких заборон ОСОБА_8 мав право керувати транспортними засобами.

Окрім того, матеріали кримінального провадження не містять даних, відповідно до яких ОСОБА_8 заборонено за станом здоров`я керування транспортними засобами.

З огляду на викладене, враховуючи, що кримінальне правопорушення відноситься до кримінальних проступків, вчинене з необережності, будь-які відомості про порушення ОСОБА_8 Правил дорожнього руху України до вчинення або після вчинення кримінального правопорушення, матеріали справи не містять, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_8 слід зменшити строк призначеного додаткового покарання до 1 року.

Що стосується доводів апеляційних скарг в частині вирішення питання цивільного позову, то колегія суддів враховує таке.

Так, внаслідок вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, потерпілій ОСОБА_12 було заподіяно матеріальну та моральну шкоду.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що представником потерпілої в інтересах останньої під час підготовчого судового засідання подано цивільний позов про стягнення завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди на загальну суму 359617,71 грн., моральної шкоди у розмірі 228000 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 65000 грн., загальною сумою на 652617,71 грн., що був прийнятий судом.

Під час судового розгляду цивільний позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог за цивільним позовом та просив стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої: матеріальної шкоди 410215,91 грн., моральної шкоди 228000 грн., витрати на правничу допомогу 105000 грн., судовий збір 3420 грн., а всього стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої 746635,91 грн.

Суд першої інстанції цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 задовольнив частково, стягнувши з обвинуваченого ОСОБА_8 на її користь на відшкодування завданих злочином матеріальних збитків у розмірі 312841,11 грн., моральної шкоди у розмірі 228000 грн., витрат на правничу допомогу у розмірі 50000 грн., з наведенням відповідного обґрунтування. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким рішенням суду.

Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, на момент вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення - 25 листопада 2020 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_8 , як володільця транспортного засобу, була застрахована у ПраТ «СК «ГРАВЕ УКРАЇНА» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/4246977, укладеним на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з вказаним полісом у разі настання страхового випадку страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування, зокрема, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілого та його майну в таких сумах: 260000 грн. - за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю; 130 000 грн. - за шкоду, заподіяну майну.

Строк дії Полісу з 00.00год. 16 травня 2020 року до 15 травня 2021 року (ас. 21 т.2).

На зазначені обставини на стадії судового розгляду зверталась увага захисником, який акцентував увагу на тому, що відповідальність ОСОБА_8 була застрахована, а тому заподіяна його діями шкода підлягає стягненню на користь ОСОБА_12 з ПраТ «СК «ГРАВЕ УКРАЇНА» (ас. 43-44 т.2).

Однак, наведені обставини залишились поза увагою суду.

Колегія суддів враховує, що згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відповідно до ст. 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV, постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20).

Відповідно до положень ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 % страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Усупереч викладеному, незважаючи на наявність того факту, що на момент вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення цивільно-правову відповідальність володільця транспортного засобу було застраховано у ПрАТ СК «СК «ГРАВЕ УКРАЇНА» та був наявний договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про стягнення з ОСОБА_8 у повному розмірі відшкодування заподіяної потерпілій шкоди.

.

Однак, суд першої інстанції прийняв рішення про стягнення у повному об`ємі з ОСОБА_8 заподіяної потерпілій внаслідок ДТП матеріальної та морально шкоди, без урахування відповідальності страховика, визначеної договором страхування та посвідченої відповідним полісом, що суперечить вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

При цьому, на думку колегії суддів, є непереконливими доводи представників потерпілої про те, що страхова компанія ПрАТ СК «СК «ГРАВЕ УКРАЇНА» на час звернення до суду з позовом перебувала у стадії ліквідації, оскільки зазначені доводи жодним документом не підтверджені, а відтак не можуть бути взяти до уваги.

Окрім того, колегія суддів враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21, ЄДРСРУ № 104827809).

Так у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду, з урахуванням відповідних мотивів та з огляду на те, що у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) та від 3 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18) не висловлювалося правової позиції щодо відповідальної особи за спричинення шкоди за наслідками ДТП у випадку ліквідації страхової компанії, виключення її зі складу МТСБУ або позбавлення ліцензії тощо, вказала, що підстав для відступу від таких правових висновків шляхом їх уточнення немає (пункт 59).

У пунктах 136, 137 указаної постанови зазначено, що Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою (у випадку укладення страховою компанією договору зі страхувальником після виключення із членства в МТСБУ відповідальність за спричинену шкоду у ДТП за цим страховим договором має нести винна особа).

Як організація, що створена задля відшкодування шкоди, МТСБУ зобов`язане відшкодувати шкоду, спричинену потерпілим, за певних умов, зокрема, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (підпункт «ґ» частини першої статті 41 Закону), а за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду у разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ у таких самих випадках (підпункт «а» пункту 41.2 статті 41 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктами 20.2, 20.3 статті 20 Закону № 1961-IV у разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія. У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, бере на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

При цьому згідно з пунктом 7 статті 51 Закону № 1961-IV у разі ліквідації страховика або визнання його банкрутом страховик зобов`язаний передати до МТСБУ всі матеріали щодо укладених ним договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Крім того, такий страховик зобов`язаний перерахувати до відповідних централізованих страхових резервних фондів кошти в обсягах сум незароблених страхових премій із цього виду страхування.

Відтак обов`язок з виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, у разі недостатності коштів та майна відповідного страховика, покладено на МТСБУ з моменту визнання цього страховика банкрутом та/або його ліквідації як юридичної особи.

Системний аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що МТСБУ має зобов`язання на відшкодування шкоди замість страховика лише у випадку визнання його банкрутом та/або ліквідації. При цьому немає значення, чи це було підставою для його виключення із числа членів МТСБУ та/або позбавлення його повного членства.

Одночасно у випадку припинення членства страховика в МТСБУ (виключення з числа членів та/або позбавлення повного членства) у зв`язку з банкрутством та ліквідацією, МТСБУ зобов`язане здійснити регламентні виплати на підставі переданих до нього матеріалів усіх укладених договорів обов`язкового страхування у випадку недостатності коштів і майна страховика для здійснення страхових виплат.

Відповідно до зазначеного Закону з моменту визнання судом страховика банкрутом та введення ліквідаційної процедури передбачено обов`язкові умови для проведення МТСБУ регламентних виплат за страховика, що визнаний банкрутом, а саме: підтвердження факту визнання страховика банкрутом; наявність невиконаних зобов`язань страховика за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів; недостатність коштів та майна страховика для виконання його зобов`язань за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів.

Таким чином, МТСБУ відповідно до Закону № 1961-IV відшкодовує шкоду за страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований (виключений з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань); в інших випадках страховик зобов`язаний самостійно відшкодувати шкоду, у тому числі в процедурі банкрутства та ліквідації як юридичної особи.

У разі початку процедури банкрутства страховика, потерпіла особа може звернутися з вимогою про відшкодування шкоди у процедурі, передбаченій Кодексом України з питань банкрутства, та захистити своє право на відшкодування шкоди у такий спосіб.

Закон не передбачає обов`язку МТСБУ на відшкодування шкоди замість виключеного члена у випадку виключення зі складу членів МТСБУ з інших підстав, і в цих випадках страховик повинен нести матеріальну відповідальність самостійно на загальних підставах.

Таким чином, у разі початку процедури банкрутства страховика, потерпіла особа може звернутися з вимогою про відшкодування шкоди у процедурі, передбаченій Кодексом України з питань банкрутства, та захистити своє право на відшкодування шкоди у такий спосіб.

З огляду на викладене, враховуючи, що при вирішенні питання цивільного позову допущені істотні порушення вимог закону, які перешкодили суду в цій частині постановити законне та обґрунтоване рішення, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду в цій частині підлягає скасуванню. Оскільки внаслідок порушення процедури розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції позбавлений можливості постановити своє рішення, з метою дотримання як прав потерпілої, так і обвинуваченого, колегія суддів доходить висновку, що вирок суд в цій частині підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в цій частині в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

За встановлених під час апеляційного розгляду обставин колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та захисника підлягають до задоволення частково, вирок суд в частині призначеного покарання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 408 КПК України підлягає зміні, а в частині вирішення питання цивільного позову на підставі п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України - скасуванню з призначенням нового розгляду в цій частині в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - задовольнити частково.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 1 червня 2022 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України, - змінити в частині призначеного покарання, пом`якшити ОСОБА_8 покарання до штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік.

Цей же вирок в частині вирішення питання цивільного позову, - скасувати з призначенням нового розгляду в цій частині в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

_______________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .