Житомирський апеляційний суд
Справа №274/7877/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.01.2023,

в с т а н о в и в:

зазначеною ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого СВ Бердичівського РВП ГУНП в Житомирській області майора поліції ОСОБА_9 та накладено арешт, із забороною користування та розпорядження, на паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданий 09.09.2019 р. на ім`я ОСОБА_8 , мобільний телефон марки "Іропе 11", ІМЕН : НОМЕР_2 , ІМЕ2: НОМЕР_3 , споряджений сім-картою оператора мобільного зв`язку ТОВ "лайфселл" НОМЕР_4 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 від 03.01.2023 р. на ім`я ОСОБА_10 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 від 03.01.2023 р. на ім`я ОСОБА_11 , заяву від ОСОБА_12 , зареєстровану в реєстрі за №38, нотаріально посвідчену приватним нотаріусом ОСОБА_13 , які належать ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді, як незаконну, а своїм рішенням відмовити в задоволенні клопотання слідчого. При цьому, зазначає, що ознайомившись з журналом судового засідання йому стало відомо, що він був належним чином повідомлений, хоча це не відповідає дійсності і підтверджується доповідною запискою в якій зазначено, що мобільний оператор недоступний, тобто, суддею було грубо порушено його конституційне право на захист. Наголошує, що слідчим суддею проведено розгляд клопотання за його відсутності, в порушення ч.1. ст.172 КПК України. Також, зазначає, що жодним чином не причетний до правопорушення, витяг з ЄРДР взагалі вказує на причетність інших осіб, встановлених слідством, до даного правопорушення. Звертає увагу, що речі було вилучено не в гр. ОСОБА_8 , а на залізничній станції в службовому приміщенні. В свою чергу, ні слідчим, а ні судом не було взагалі встановлено власника даних речей, а від так не могло бути доведено, що ці речі можуть бути речовими доказами. Крім того, не було встановлено, як паспорт гр. ОСОБА_8 опинився в службовому приміщенні станції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення власника майна ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора проти апеляційний доводів ОСОБА_8 , перевіривши матеріали судового провадження відповідно до вимог ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу №1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу №1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.94, ст.132, ст.173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п.1 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із п.1 ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. Відповідно до ч.3 зазначеної статті, в цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, підстави для накладення арешту з іншою метою, окрім тих, що закріплені в ч.2 ст.170 КПК України, чинний кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає.

Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, відповідно до вимог ч.2 ст.173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна і можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Крім того, згідно з нормами Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Як встановлено судом апеляційної інстанції за результатами перевірки матеріалів провадження, ці вимоги кримінального процесуального закону слідчим суддею не дотримано.

У відповідності до матеріалів судового провадження №274/7877/22, в провадженні СВ Бердичівського РУП ГУНП в Житомирській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до ЄРДР за №0000799 від 24.10.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Згідно змісту клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , достовірно знаючи, що Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022 року, №259/2022 від 18.04.2022 року, № 341/2022 від 17.05.2022, №573 від 12.08.2022, №2738 від 16.11.2022 введений та продовжений строк дії воєнного стану в Україні, у зв`язку з чим в Україні діють обмеження на виїзд за кордон чоловіків віком від 18 до 60 років, діючи умисно та з корисливих мотивів, вчинили правопорушення, пов`язане із незаконним переправленням осіб через державний кордон України.

Так, з метою реалізації свого умислу, направленого на отримання доходу, ОСОБА_14 у не встановлений слідством час, але не пізніше серпня 2022 року, вступив у попередню змову з ОСОБА_15 та іншими невстановленими особами, які, керуючись корисливим мотивом і переслідуючи мету незаконного збагачення, сприяли шляхом надання порад, засобів та усунення перешкод у незаконному переправленню ОСОБА_8 через Державний кордон України.

Реалізуючи спільний умисел, розуміючи протиправність своїх дій, ОСОБА_14 , за попередньою змовою з ОСОБА_15 та іншими невстановленими слідством особами, 18 грудня 2022 року за допомогою мобільного терміналу з абонентським номером НОМЕР_7 в ході телефонної розмови з ОСОБА_8 , демонструючи свою обізнаність щодо способу незаконного перетину державного кордону України в умовах воєнного стану, повідомив останнього про можливість визнання за ним батьківства на чужих дітей. При цьому, за грошову винагороду пообіцяв сприяти у пошуку одиноких матерів з дітьми відповідно віку, відомості про батька яких у свідоцтві про народження записані відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України, та виготовленні підтверджуючих документів про встановлення батьківства за ОСОБА_8 .

В подальшому, діючи з корисливим мотивом, ОСОБА_14 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_15 , яка на той час перебувала в м. Бердичеві, та іншими невстановленими слідством особами, використовуючи мобільний термінал НОМЕР_7 , домовився з ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про оформлення документів про встановлення батьківства за ОСОБА_8 на її малолітніх дітей ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Продовжуючи реалізацію спільного умислу, ОСОБА_14 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_15 та іншими невстановленими слідством особами, в ході телефонної розмови за допомогою мобільного терміналу з абонентським номером НОМЕР_7 повідомив ОСОБА_8 про необхідність приїхати до м.Козятин Вінницької області для подачі всіх необхідних документів про встановлення батьківства.

З метою доведення свого умислу до кінця, 20.12.2022 ОСОБА_14 особисто разом із ОСОБА_15 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 приїхали до Козятинського відділу ДРАЦС у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), розташованого за адресою: м. Козятин вул. П. Орлика, 5, Хмільницького району Вінницької області.

В подальшому, за допомогою працівника вказаної установи, достовірно усвідомлюючи, що ОСОБА_8 не являється батьком дітей ОСОБА_12 , шляхом надання порад сприяв йому у подачі відповідних документів про встановлення факту батьківства на дітей останньої, а саме ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за ОСОБА_8 .

03.01.2023 Козятинським відділом ДРАЦС у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) були виготовлені повторні свідоцтва серія НОМЕР_5 від 03.01.2023 про народження ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та свідоцтво серії НОМЕР_6 про народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком яких записаний ОСОБА_8 .

В подальшому 06.01.2023 ОСОБА_8 , на підставі наданих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 документів, намагався перетнути Державний кордон України.

Тим самим ОСОБА_14 , за попередньою змовою з ОСОБА_15 та іншими невстановленими слідством особами, вчинив усі дії, направлені на сприяння незаконному переправленню ОСОБА_8 через державний кордон України з корисливих мотивів, шляхом надання порад, засобів та усунення перешкод.

06.01.2022 в ході проведення огляду в приміщенні службової кімнати залізничної станції «Мостиська Друге», розташованої за адресою: м. Мостиське Друге, вул. Південна Львівської області за участю ОСОБА_8 , було виявлено та вилучено наступні речі: паспорт гр. України для виїзду закордон серії НОМЕР_1 виданий 09.09.2019 р. на ім`я ОСОБА_8 , мобільний телефон марки «Іропе 11» ІМЕН НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 , споряджений сім-картою оператора мобільного зв`язку ТОВ «лайфселл» № НОМЕР_4 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 від 03.01.2023 року на ім`я ОСОБА_10 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 від 03.01.2023 року на ім`я ОСОБА_11 , заява від ОСОБА_12 , зареєстрована в реєстрі за №38 нотаріальна посвідчена приватним нотаріусом ОСОБА_13 , які поміщено до спецпакетів та упаковано згідно правил пакування речових доказів та вилучено до Бердичівського РВП ГУНП в Житомирській області.

09.01.2023 старший слідчий СВ Бердичівського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_9 звернувся з відповідним клопотанням про арешт майна, за результатами розгляду цього клопотання слідчого, слідчим суддею постановлена оскаржувана ухвала.

При цьому, частиною 3 ст.21 КПК України встановлено, що кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

В той же час, відповідно до ч.2 ст.172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

У даному кримінальному провадженні арештоване майно було тимчасово вилучено в порядку ст.168 КПК України під час проведення огляду в приміщенні службової кімнати залізничної станції «Мостиська Друге», розташованої за адресою: м.Мостиське Друге, вул.Південна Львівської області у ОСОБА_8 , а тому слідчий суддя повинен був належним чином повідомити власника майна, або його представника про дату, час та місце розгляду клопотання слідчого про арешт майна.

Невиконання слідчим суддею приписів ст.172 КПК України щодо належного сповіщення про час та місце розгляду клопотання слідчого про арешт майна заінтересованих осіб призвело до порушення права вказаних осіб на захист та доступ до справедливого суду, а отже слідчим суддею було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

В свою чергу, як встановлено апеляційним судом за результатами апеляційної перевірки матеріалів провадження, клопотання про арешт майна не відповідає вимогам ст.171 КПК України, що залишилось поза увагою слідчого судді.

Так, посилаючись у клопотанні, що вилучене майно є речовим доказом у кримінальному провадженні №0000799 від 24.10.2022 та наявні підстави, передбачені ст.170 КПК України, для його арешту, слідчий та прокурор, який погоджував клопотання, повинні були зібрати і надати слідчому судді достатні на цьому етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

Між тим, жодних доказів того, що вилучене майно, є предметом та доказом у даному кримінальному провадженні, в матеріалах провадження не міститься. Не приведені такі докази і в клопотанні слідчого, що свідчить про безпідставність вказаних тверджень органу досудового розслідування.

Так, з аналізу змісту матеріалів, долучених до клопотання слідчого вбачається, що у зазначеному процесуальному документі, окрім витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.3 ст.332 КК України, копії протоколу огляду місця події від 06.01.2023, до клопотання не долучено жодного доказу на його обґрунтування.

Слідчим у клопотанні не було доведено необхідність накладення арешту на вище зазначене майно, вилученого в ході обшуку з метою збереження речових доказів, не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні можливе використання у якості речових доказів. Клопотання слідчого в контексті мотивації необхідності накладення арешту на вище зазначене майно є безпідставним, оскільки за своїм змістом містить лише формальне посилання на норми закону без підтвердження такої необхідності відповідними доказами.

Вилучене майно, на переконання апеляційного суду, не відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України.

При цьому, апеляційний суд зважає і на те, що до матеріалів провадження ні слідчим, ні прокурором не надано відповідної постанови про визнання арештованого майна речовими доказами у кримінальному провадженні №0000799 від 24.10.2022. В даному випадку, відсутність постанови про визнання майна речовим доказом, як окремого процесуального документа, який фіксує висновок слідчого чи прокурора про набуття майном статусу речового доказу та мотиви з яких він дійшов такої думки, позбавляє можливості провести аналіз з яких підстав слідчий зробив висновок про відповідність цього майна положенням ст.98 КПК України та наявність чи відсутність підстав для арешту майна саме з метою його збереження як речового доказу.

Таким чином, зазначене вище майно вилучене в ході проведення огляду в приміщенні службової кімнати залізничної станції «Мостиська Друге», розташованої за адресою: м.Мостиське Друге, вул.Південна Львівської області у ОСОБА_8 , жодним чином не може відповідати ознакам речового доказу в рамках кримінального провадження №0000799 від 24.10.2022.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що кримінальне провадження №0000799 від 24.10.2022, за ознаками злочину передбаченого ч.3 ст.332 КК України, щодо незаконної переправлення осіб через державний кордон України. Однак з наданого витягу, не зрозуміло, яке відношення, зокрема, ОСОБА_8 має до вказаного кримінального провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурором також не було надано доказів на підтвердження обґрунтованості накладення арешту на майно, вилучене в ході огляду, не надано будь-яких доказів щодо причетності ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено правову підставу та мету для накладення арешту на майно, передбачені п.1 ч.2 ст.170 КПК України.

В свою чергу, розглядаючи клопотання про арешт майна слідчий суддя мав ретельно перевірити чи слідчий та прокурор, зібрали вагомі докази, які дають право на втручання у права відповідних власників мирно володіти своїм майном, а саме арештовувати майно останніх з метою забезпечення кримінального провадження. Однак, пославшись в ухвалі на необхідність задоволення клопотання слідчого про арешт вилученого в ході обшуку майна, слідчий суддя у судовому рішенні, окрім наведення його змісту та цитування змісту процесуальних норм КПК України не зазначив, яких висновків він дійшов за результатами розгляду клопотання і не навів мотиви на обґрунтування такого рішення.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що відповідно до ст.132 КПК України, слідчим не надано достатніх і належних доказів тих обставин, на які орган досудового розслідування вказує у клопотанні про арешт майна, а слідчий суддя, відповідно до положень ст.94 КПК України, належним чином не оцінив їх з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

При цьому, при розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею не дотримані вимоги ч.ч.2, 4 ст.173 КПК України, зміст ухвали слідчого судді не відповідає вимогам ч.5 ст.173 КПК України.

Згідно із ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому ухвала слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.01.2023, є незаконною та підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали, якою необхідно відмовити в задоволенні клопотання слідчого щодо накладення арешту.

При цьому, згідно ч.3 ст.173 КПК України, відмова у задоволенні клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі вилучене майно.

Керуючись ст.ст.376 ч.2, 404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.01.2023, якою накладено арешт на майно ОСОБА_8 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого ОСОБА_9 про накладення арешту на паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданий 09.09.2019 р. на ім`я ОСОБА_8 , мобільний телефон марки "Іропе 11", ІМЕН : НОМЕР_2 , ІМЕ2: НОМЕР_3 , споряджений сім-картою оператора мобільного зв`язку ТОВ "лайфселл" НОМЕР_4 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 від 03.01.2023 р. на ім`я ОСОБА_10 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 від 03.01.2023 р. на ім`я ОСОБА_11 , заяву від ОСОБА_12 , зареєстровану в реєстрі за №38, нотаріально посвідчену приватним нотаріусом ОСОБА_13 , які належать ОСОБА_8 , - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :