Справа №372/162/21
Провадження №11-кп/824/362/2023 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі - ОСОБА_4 ,

за участю:

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 20 грудня 2022 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 днів, тобто до 17 лютого 2023 року включно,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Обухівського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження № 0001009 від 25.06.2020 по обвинуваченню ОСОБА_5 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_9 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187 КК України.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 25 червня 2022 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 днів, тобто до 17 лютого 2023 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою відмовити в застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосувати щодо ОСОБА_5 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або особистої поруки, або визначити ОСОБА_5 заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів доходів для працездатних осіб.

Зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, необгрунтованою та невмотивованою, винесеною з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Так, вказує, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом залишено поза увагою доводи сторони захисту про необгрунтованість підозри та обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, а досліджені судом докази навпаки вказують на непричетність ОСОБА_5 до вчинення кримінальних правопорушень.

Зазначає, що висновки суду про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України не грунтуються на матеріалах справи, є припущеннями, та, окрім цього, значно знизилися з урахуванням тривалості тримання ОСОБА_5 під вартою.

Крім того, захисник звертає увагу на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який одружений, має на утриманні малолітнього сина, має постійне місце реєстрації в м. Києві, позитивно характеризується, стан його здоров`я за час перебування під вартою значно погіршився, що, на думку захисника, вказує на можливість застосування щодо ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, а саме особистої поруки чи домашнього арешту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку вимог та доводів апеляційної скарги, дослідивши надані до апеляційного суду матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р., рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 р.).

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Під час розгляду суд встановив, що відповідно до обвинувального акту ОСОБА_5 обвинувачується, відповідно до ст. 12 КК України, у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на тривалий термін.

При цьому, судом обгрунтовано встановлено існування ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 а саме: переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Оцінюючи вищевказані обставини, колегія суддів враховує також практику ЄСПЛ, зокрема, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також ЄСПЛ в своєму рішенні «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

З урахуванням наведеного, колегія судді вважає висновок суду про наявність достатніх підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який не спростований доводами апеляційної скарги, законним та обґрунтованим.

Доводи захисника про те, що судом не прийняті до уваги доводи сторони захисту про необґрунтованість обвинувачення висунутого ОСОБА_5 , а також те, що судом не приймаються до уваги та не враховуються ті докази, які вже були досліджені безпосередньо в судовому засіданні та які явно виправдовують ОСОБА_5 є неспроможними, оскільки такі доводи потребують перевірки в межах судового розгляду, тому не можуть оцінюватись судом на цій стадії процесу та слугувати підставою для зміни або скасування запобіжного заходу.

Посилання захисника на те, що зазначені стороною обвинувачення ризики не відповідають фактичним обставинам справи, є необґрунтованими, оскільки при розгляді клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою, суд першої інстанції врахував конкретні обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому дій, зокрема, те, що судове провадження не закінчено, по справі відсутні переконливі докази про наявність офіційного місця роботи та джерела доходів, а також тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_5 у разі визнання обвинуваченого винуватими у вчиненні інкримінованих діянь.

В апеляційній скарзі не наведено жодних обставин, які б не врахував суд під час вирішення питання доцільності тримання під вартою, водночас відомості про те, що за станом здоров`я ОСОБА_5 не може утримуватися під вартою в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи, зокрема домашній арешт чи особиста порука, на що вказує захисник, можуть на даному етапі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

При цьому, твердження захисника про можливість визначення ОСОБА_5 застави колегія суддів вважає безпідставними та такими, що суперечать приписам п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України,

За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 331,376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 20 грудня 2022 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 днів, тобто до 17 лютого 2023 року включно - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: