Номер провадження: 11-кп/813/299/23
Справа № 522/5666/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 к,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду кримінальне провадження №0000567 заапеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 26.10.2021 року, відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великий Дальник Біляївського району Одеської області, громадянина України, одруженого, маючого середню освіту, не працюючого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Застосований відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання до строку набрання чинності вироку суду.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 завдану моральну шкоду у сумі 400000 гривень та матеріальну шкоду у сумі 4300 гривень.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КИЇВ РЕ» на користь потерпілої ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 15080 грн. 20 коп. та моральну шкоду в сумі 38400 грн. 20 коп.

Також даним вироком вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 29.05.2017 року, приблизно о 21:30 год., в темний час доби, він, керуючи технічно справним автомобілем «Деу Нубіра», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та здійснюючи рух по вул. Колонтаївській з боку вул. Мечникова в напрямку вул. Серова в Приморському районі м. Одеси, проявляючи злочинну самовпевненість, порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 «б», 12.3 Правил дорожнього руху України.

Порушення ПДД виразилось в тому, що 29.05.2017 р., приблизно о 21:30 год., в темний час доби, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Деу Нубіра», д/н НОМЕР_1 та здійснюючи рух поблизу розташування будинку № 8 по вул. Колонтаївській, маючи об`єктивну та реальну можливість своєчасного виявлення пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїзну частину дороги в невстановленому місці зліва направо за його ходом руху, не урахував дорожню обстановку, не прийняв заходів щодо зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до повної його зупинки перед лінією руху пішохода та продовжив подальший рух в зазначеному режимі. Внаслідок необережних дій, водій ОСОБА_7 допустив наїзд передньою частиною кузову керованого ним автомобіля «Деу Нубіра», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_11 , яка від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 627-1837/2017 від 04.07.2017 р. встановлено, що смерть ОСОБА_11 знаходиться у прямому причинному зв`язку з наявною у неї відкритою черепно-мозковою травмою у вигляді крововиливів під м`якою оболонкою головного мозку, вогнищ розміжчення і контузійних крововиливів головного мозку, відкритого циркулярного перелому кісток основи черепа. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_11 з`явився набряк головного мозку.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № 17-5906 від 14.02.2018р. встановлено, що в умовах даної дорожньо-транспортної пригоди в діях водія автомобіля «Деу Нубіра», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з настанням пригоди, оскільки він мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

На вирок суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_9 подали апеляційні скарги, в яких:

Обвинувачений ОСОБА_7 вважає оскаржуваний вирок необґрунтованим і невмотивованим, який підлягає скасуванню, оскільки письмові докази сторони обвинувачення підтверджують лише правомірність керування ним автомобілем, факт дорожньо-транспортної пригоди та її наслідки, однак не доводять версію сторони обвинувачення про те, що причиною таких наслідків стали порушення ним вимог ПДР, передбачених п.п. 1.5, 2.3 (б), 12.3.

Також обвинувачений зазначає, що він рухався при дозволеній швидкості та не мав технічної можливості запобігти наїзду на потерпілу, яка при відсутності дорожнього освітлення перетинала дорогу у невстановленому місці, перед цим не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, при цьому розмовляла по телефону.

До початку апеляційного від обвинуваченого ОСОБА_7 надійшли зміни до апеляційної скарги, в яких він зазначає, що:

- не оспорюючи своєї провини, щиро кається у скоєному;

- вважає, що судом першої інстанції не враховані пом`якшуючі покарання обставини, зокрема те, що на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, з моменту події він до кримінальної або будь-якої іншої відповідальності не притягувався;

- визначений розмір моральної шкоди судом не обґрунтований та є явно непомірним для нього.

Крім того, обвинувачений зазначає, що намагався відшкодувати збитки потерпілим, однак потерпіла сторона відмовляється спілкуватись з цього приводу.

На підставі цього просить вирок в частині призначеного покарання змінити та призначити покарання із застосуванням ст.69 КК України або застосувати дію ст.75 КК України задля можливості виплати за цивільним позовом.

Потерпілий ОСОБА_9 в апеляційній скарзі вважає вирок суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання та сум, що підлягають стягненню з обвинуваченого.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що:

-проїзна частина дороги, по якій прямував обвинувачений проглядалась добре, а тому він мав реальну можливість побачити пішохода та гальмувати, чого він не зробив, а тому навмисно скоїв наїзд на ОСОБА_11 ;

-протягом всього досудового розслідування обвинувачений поводив себе зухвало, не намагався контактувати із потерпілою стороною, не повідомив страхову компанію про ДТП;

-одразу після події обвинувачений не викликав швидку допомогу, не надав невідкладної допомоги потерпілій;

-під час судового розгляду обвинувачений всіляко затягував розгляд провадження,

-суд помилково не приділив належної уваги тому, що із смертю доньки, вся родина постраждала від цієї події, як матеріально, так і морально;

-суд безпідставно призначив занадто м`яке покарання обвинуваченому.

Крім того, потерпілий зазначає, що оскільки в останніх судових засіданнях суду першої інстанції він участі не приймав, тому не мав змоги надати суду документальні підтвердження матеріальних витрат за цивільним позовом.

На підставі цього, просить призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Цивільний позов просить задовольнити у повному обсязі, стягнути з обвинуваченого 110131 грн. 40 коп. у якості матеріальної шкоди та 700000 гривень моральної шкоди.

В судові засідання апеляційного суду, які були призначені у тому числі на: 15.09.2022, 22.11.2022, 05.12.2022 року та 17.01.2023 року, однак у вказані дати потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не прибули.

При цьому, 16.09.2022 року від потерпілого ОСОБА_9 надійшло клопотання про розгляд кримінального провадження без його участі.

Крім того, 22.11.2022 року та 05.12.2022 року від потерпілих надходили клопотання про чергове відкладення судового розгляду у даному кримінальному провадженні.

До початку судового засідання, призначеного на 17.01.2023 року, про яке потерпілі також були сповіщені, від потерпілої ОСОБА_10 надійшло клопотання про проведення судового засіданні в режимі відеоконференції. Однак, ані за наданим потерпілою номером телефону, ані за електронною адресою, у системі https://vkz.court.gov.ua/ ОСОБА_10 зареєстрована не була та у призначені судом дату та час на відеозв`язок не з`явилась.

Враховуючи вищевикладене, за згодою сторін судового провадження, розгляд апеляційних скарг проводиться без участі потерпілих.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданих апеляційних скарг

Обвинувачений ОСОБА_7 подав письмові заперечення на апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 , в яких просив відмовити в її задоволенні.

В судовому засіданні апеляційного суду:

прокурор підтримав апеляційну скаргу потерпілого. Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги сторони захисту, натомість, не заперечував проти задоволення клопотання ОСОБА_7 про застосування до нього амністії;

обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали подану апеляційну скаргу, не погодившись із доводами апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 .. Під час апеляційного розгляду сторона захисту просила застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого щодо його невинуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Так, встановивши вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався на:

- показаннями потерпілої ОСОБА_12 - матері загиблої ОСОБА_11 , яка в судовому засіданні пояснила, що 29.05.2017 р. з 21.00 години вона розмовляла зі своєю донькою по телефону. Спочатку донька зайшла в аптеку, а потім повідомила, що йде до магазину «АТБ». Невдовзі потерпіла ОСОБА_12 почула вереск коліс, після чого зник телефонний зв`язок з донькою. ОСОБА_10 попросила свого сина підійти до « ОСОБА_13 ». Невдовзі з`явився зв`язок на мобільному телефоні її доньки, проте оточуючи люди повідомили по телефону, казали, то що її донька то жива, то мертва. Потім їй зателефонував син та повідомив, що її донька ОСОБА_11 померла. Приїхавши до м. Одеси, свідок ОСОБА_12 та її чоловік поїхали в СВ по ДТП ГУНП в Одеській області, потім в морг, де опізнали свою доньку;

Потерпіла пояснила суду, що в ході досудового розслідування, обвинувачений ОСОБА_7 поводив себе дуже зухвало. Не допомагав потерпілим, не з`являвся до слідчого, надавав свідчення про те, що їх донька ОСОБА_11 самостійно стрибнула під колеса його автомобілю. Проте, як зазначила свідок ОСОБА_12 , їх донька не могла бігти та стрибати, так як вона в силу хвороби (плоскостопість (вульгусна) рефракційна амблеопія) ходила, як «качечка». Донька була ростом 160 см, та вагою, близько 90 кг;

- показаннями допитаного в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_9 , який повідомив, що 29.05.2017 р. він знаходився біля дружини, коли вона розмовляла із донькою по телефону. Дізнався про подію від дружини ОСОБА_12 . Приїхавши до м. Одеси, він з дружиною поїхали спочатку до слідчого, а потім в морг;

- показаннями допитаного в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 , який повідомив, що являвся свідком ДТП та бачив, як автомобіль їхав на невисокій швидкості, близько 40 км/год з боку вул. Тираспольська площа в м. Одесі в сторону автовокзалу. Світло фар було вимкнено. Об`їжджаючи припарковані автомобілі водій автомобілю почав набирати швидкість. В цей час потерпіла дівчинка, прогулянковим кроком, не озираючись по сторонам та розмовляючи по мобільному телефону, переходила дорогу. Потерпіла не бігла. Переходила дорогу навскіс, з невеликим кутом. Потерпіла була в темній одежі, проте її було добре видно. Потім свідок ОСОБА_14 відволікся і знов подивився на учасників дорожнього руху, коли почув удар та побачив, як потерпілу перекидало через капот автомобіля зі сторони водія в сторону пасажирів. Водій автомобілю зупинив автомобіль та вийшов. Обвинувачений ОСОБА_7 після ДТП знаходився в шоковому стані, бігав, наче не знав, за що схопитись. Вийшовши на вулицю, свідок ОСОБА_14 побачив потерпілу дівчинку, яка стікала кров`ю. Карету швидкої допомоги викликав свідок ОСОБА_14 ;

- показаннями допитаного в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 , який повідомив суду, що в той вечір він йшов за потерпілою від вулиці Разумовській в м. Одесі. Потерпіла розмовляла по телефону, та перейшла на протилежну сторону вулиці Колонтаєвській в м. Одесі, але потім, по невідомим причинам, стала повертатись, досить різким кроком, назад на дорогу, на дорозі її вдарив автомобіль і вона впала. Наїзд був в тому місці, де вона лежала на відстані 1-5 метрів. Автомобіль їхав не швидко. Водію загороджували огляд два автомобіля, які були припарковані біля дороги. Фари в автомобілі обвинуваченого ОСОБА_7 були включені, освітлення було слабке. Швидкість автомобілю обвинуваченого, на момент прискорення ним швидкості, при об їзді припаркованих автомобілей, сягала близько 25-30 км/год.;

- показаннями допитаної в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 , яка пояснила, що 29.05.2017 р. вона по телефону викликала таксі, їхала в таксі під керуванням обвинуваченого ОСОБА_7 . Сиділа на задньому сидінні. На перехресті вул. пров. Садіковський в м. Одесі водій зупинив автомобіль, пропустив пішоходів, швидкість була невеликою. Потерпіла переходила дорогу зліва направо по вул. Калантаєвській в м. Одесі. Свідок ОСОБА_16 побачила потерпілу вже під час ДТП. Яким чином та з якою швидкістю рухалась потерпіла, свідок ОСОБА_16 не бачила. Відбувся удар капотом з водійської сторони зліва. Дорога була неосвітлена. В автомобілі були включені фари або габаритні вогні. Дальнє світло не було включене. Водій після ДТП вибіг з машини на дорогу, став викликати карету швидкої допомоги та просив всім викликати швидку допомогу, пояснюючи, що чим більше буде викликів, тим швидше вони приїдуть. Потім дві молоді жінки допомагали потерпілій, одна тримала голову потерпілій, а інша побігла в магазин купити воду. Водій підходив до потерпілої, проте, їй вже надавали допомогу перехожі. Карета Швидкої допомоги приїхала лише приблизно через 30 хвилин, увесь цей час потерпіла була жива, з нею спілкувалась одна з молодих жінок.

- показаннями допитаного в судовому засіданні експерта автотехніка ОНДКУ УМВС України в Одеській області ОСОБА_17 , який повідомив, що експерт може розрахувати необхідні дані, лише на підставі тих даних, що йому було надано на час проведення експертизи, проте даних було недостатньо, щоб розрахувати швидкість автомобілю в момент наїзду на пішохода. Він не може відповісти на питання щодо швидкості автомобілю в момент або після вчинення дорожньо транспортної пригоди, так як відсутня гальмівна інформація (сліди гальмування).

Також, суд дослідив письмові докази у кримінальному провадженні, надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині, а саме:

- протокол огляду місця події місця ДТП від 29.05.2017 р. відповідно до якого в п. 15 розділу «об`єкти, що обмежують оглядовість з робочого місця водія у напрямку руху, праворуч та ліворуч» зазначено праворуч автомобіль;

- висновок експерта №190/17-3395 від 20.07.2017р., відповідно до якого в момент первинного контакту тіло загиблого пішохода ОСОБА_11 було звернено правою бічною поверхнею відносно передньої поверхні бампера автомобіля. Первинний контакт відбувся між внутрішньою поверхнею лівої гомілки гр. ОСОБА_11 та передньою поверхнею бампера автомобіля в ділянці переднього реєстраційного номерного знаку. У момент первинного контакту з автомобілем тіло потерпілої знаходилось у вертикальному положенні, обидві нижні кінцівки контактували з елементами дорожнього покриття. В момент первинного контакту з автомобілем потерпіла перебувала в динамічному стані (рухаючись нешвидким кроком в напрямку зліва-направо відносно руху автомобіля). Слід зазначити, що при наявності у постраждалої природженої патології з боку опорно-рухового апарату, вона не могла пересуватись у темпі бігу. При закиданні тіла потерпілої на капот автомобіля утворилися сліди і пошкодження на автомобілі, які можливо віднести до утворення їх у результаті контакту з об`єктом, який не має рівноміцних металу кромок, із залишенням характерних для контакту з тілом людини пологих деформацій. Під час даного подальшого контакту з автомобілем могло розпочатись формування переломів кісток черепу ОСОБА_11 та внутрішньомозкових ушкоджень. Надалі відбулося падіння постраждалої з автомобіля та її контакт з дорожнім покриттям. На даному етапі, при відкиданні тіла потерпілої та контакті з елементами дорожнього покриття умовним центром тім`яно- потиличної ділянки голови остаточно сформувалась лінія перелому кісток основи та склепіння черепу, внутрішньомозкові ушкодження та виник крововилив вказаної локалізації. В наступному, внаслідок ковзання тіла потерпілої по дорожньому покриттю з його перекиданням сформувались садна та смуги зсаднення, крововиливи, ушкодження одягу і взуття.

В умовах даної дорожньо-транспортної події визначити експертним транспортно-трасологічним шляхом швидкість руху автомобіля «Деу Нубіра», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у межах транспортно-трасологічного дослідження, не є можливим. Виходячи з суто судово-медичних критеріїв експертизи транспортної травми (контакту з пішоходом легкового автомобіля) швидкість транспортного засобу при закиданні тіла потерпілого на капот повинна становити ніяк не менше ніж 35 км/год, та може бути і вище зазначеного числа.

Тілесні ушкодження у ОСОБА_11 у вигляді крововиливів під м`якою оболонкою головного мозку, вогнищ розміжчення і контузійних крововиливів головного мозку, відкритого циркулярного перелому кісток основи черепа слід вважати несумісними з подальшим життям потерпілої (смертельними). Смерть ОСОБА_11 настала в часовому проміжку секунди-хвилини з моменту заподіяння тілесних ушкоджень;

- постанова про залучення речових доказів автомобіля «Деу Нубіра», реєстраційний номер НОМЕР_1 та заява ОСОБА_7 про отримання на зберігання автомобілю;

- висновок експерта № 627-1837/2017 від 07.06.2017 р., відповідно до якого, смерть ОСОБА_11 знаходиться у прямому причинному зв`язку з наявною у неї відкритою черепно-мозковою травмою у вигляді крововиливів під м`якою оболонкою головного мозку, відкритого циркулярного перелому кісток основи черепа. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_11 з`явився набряк головного мозку. Ступінь прояву трупних явищ, встановлених при судово-медичному дослідженні трупа у морзі ООБСМЕ від 30.05.2017 р., свідчать про те, що смерть ОСОБА_11 могла настати ІНФОРМАЦІЯ_3 біля 21.00-22.00 години. Ушкодження у вигляді саден лобової ділянки праворуч, садна нижнього повіка правого ока, садна носа, садна ділянки носогубного трикутника, крововиливів під м`якою оболонкою головного мозку, вогнищ розміжчення і контузійних крововиливів головного мозку відкритого циркулярного перелому кісток основи черепа складають єдиний нерозривний морфологічний комплекс відкритої черепно-мозкової травми та оцінюватися роздільно не можуть. Таким чином за критерієм небезпеки для життя, згідно з п. 2.1.2 Правил судово медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень. Зазначені ушкодження утворилися від дії тупого (тупих) предмета (предметів) можливо в наслідок ДТП, індивідуальні особливості яких в ушкодженнях не відобразилися.

Переважна локалізація ушкоджень (голова) виявлених при дослідженні трупа ОСОБА_11 дозволяє припустити, що у момент заподіяння ушкоджень потерпіла була звернена тім`яно потилочною ділянкою голови до травмуючого предмету.

При судово токсилогічному дослідженні крові від трупа ОСОБА_11 етиловий спирт не виявлений;

- висновок експерта № 17-2426 судової автотехнічної експертизи з дослідження технічного стану автомобілю «Деу Нубіра», реєстраційний номер НОМЕР_1 від 07.07.2017р., відповідно до якого, на момент ДТП рульове управління та гальмівна система автомобіля перебувала в працездатному стані що дозволяло водієві здійснювати рух по наміченій траєкторії, ефективно знижувати швидкість аж до зупинки й не мали несправностей, які б раптово для водія могли обумовити відмову систем, втрату керованості, або відведення автомобіля від заданого водієм напрямку руху;

- висновок №17-2425 судової транспортно трасологічної експертизи по дослідженню слідів і пошкоджень на автомобілі «Деу Нубіра», від 07.07.2017р., відповідно до якого на автомобілі визначається наявність слідів і пошкоджень, які можливо віднести до утворення їх у результаті контакту з об`єктом, який не має рівноміцних металу кромок, із залишенням характерних для контакту з тілом людини пологих деформацій. Розподіл ушкоджень і ступінь їх вираженості можливо віднести для наступного механізму контактування з пішоходом первинне контактування з центральною стороною фронтальної частини автомобіля на відстані 69…..79 см. від лівої бічної частини з подальшим закидом пішохода на капот автомобіля;

- протокол слідчого експерименту від 25.07.2017р., за участю ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_12 , проведеного на місці ДТП;

- протокол слідчого експерименту від 28.07.2017р. за участю потерпілої ОСОБА_12 та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , та обвинуваченого ОСОБА_7 , проведеного на місці ДТП;

- протокол проведення слідчого експерименту від 12.10.2017р. за участю потерпілої ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_14 , проведеного на місці ДТП;

- протокол проведення слідчого експерименту від 14.07.2017р. за участю потерпілої ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_18 , проведеного на місці ДТП;

- висновок № 17-5906 судової експертизи обставин та механізму ДТП від 14.02.2018р., відповідно до якого, в умовах даної пригоди водію автомобіля «Деу Нубіра», ОСОБА_7 з моменту виникнення небезпеки для руху необхідно було негайно прийняти заходи до зниження швидкості руху, аж до зупинки, що передбачено вимогами п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

В умовах даної дорожньої події в діях водія автомобіля ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3. ПДДУ, виконуючі які, водій мав технічну можливість запобігти настання даної дорожньо транспортної пригоди. У даному випадку невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР створювали необхідні і достатні умови для настання події і перебували з ним у причинному зв`язку;

- довідка УІАП ГУНП в Одеській області від 14.03.2018р. відповідно до якої ОСОБА_7 не має судимості;

- висновок щодо результатів медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного та іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 30.05.2017р. об 00.35 стосовно ОСОБА_7 , відповідно до якого відомості щодо наявності зазначених показників,- відсутні;

- довідка КУ ООМЦПЗ від 20.03.2018р., відповідно до якої ОСОБА_7 в архіві і по картотеці не значиться;

- довідка КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» від 20.03.2018р., відповідно до якої згідно з даними архіву, реєстратури та картотеки центру на наркологічному обліку не значиться;

- позитивна характеристика на ОСОБА_7 з місця мешкання;

- свідоцтво про народження ОСОБА_19 ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- свідоцтво про народження ОСОБА_20 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Крім того, в судовому засіданні судом оголошено висновок експерта № 538-А від 03.08.2020р., призначеного на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси 11.02.2020р. про проведення додаткової авто-технічної та транспортно трасологічної експертизи, відповідно до якого, встановити швидкість руху автомобіля «Деу Нубіра», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент настання події ДТП та відповісти на поставлене питання експертним шляхом не виявляється можливим з причин, зазначених в дослідницькій частині до цього питання (відсутність необхідних вихідних даних, а саме: даних про відстань, яку подалав автомобіль «Деу Нубіра», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в загальмованому стані до місця наїзду на пішохода, або після наїзду до повної зупинки автомобіля).

Так, під час судового розгляду вказаного кримінального провадження, суд 1-ої інстанції прийшов до висновку, що винність ОСОБА_7 в скоєнні кримінального правопорушення при обставинах, визнаних судом встановленими, та наведених у вироку, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів та кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило що спричинило смерть потерпілого.

В суді 1-ої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою провину не визнав в повному обсязі, просив кримінальне провадження, за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України закрити. Під час допиту показав суду, що 29.05.2017 р. приблизно о 21.30-21.40 годині він рухався по вул. Колонтаєвській в м. Одесі в напрямку автовокзалу. Продовживши рух після зупинки на пішохідному переході, за перехрестям, на дорогу вибігла дівчина, у зв`язку з чим сталася ДТП. Потерпіла бігла зліва направо, але він її побачив лише тоді, коли вона була перед авто, на відстані приблизно 0,5 м. і він не встиг відреагувати, у зв`язку з чим збив потерпілу. Потерпіла в момент контакту з автомобілем була розташована правим боком стосовно машини. В момент ДТП потерпіла розмовляла по мобільному телефону, тримаючи його в руках. Їхав ОСОБА_7 зі швидкістю близько 40-45 км/год. Пересувався на лівій смузі дороги, так як права смуга була зайнята припаркованими автомобілями. Після ДТП, обвинувачений ОСОБА_7 зупинив автомобіль, вийшов з машини, викликав карету швидкої допомоги, дочекався медичних працівників, надав пояснення слідчому.

Відповідаючи на запитання учасників процесу, обвинувачений повідомив, що вважає, що потерпіла ОСОБА_11 бігла по дорозі в той момент, коли він її збив. Вважає так у зв`язку з тим, що він її пізно побачив. Вулиці на той момент не були освітлені ліхтарями. Після ДТП обвинувачений ОСОБА_7 повідомив про пригоду диспетчеру служби таксі, страхову компанію не викликав із за шокового стану. Про потерпілу та її родичів нічого не дізнавався після ДТП. Вважає, що попередити дорожньо транспортну пригоду не міг. В той момент він віз клієнтку таксі Білоус за визначеною адресою, тому не міг навмисно вбити потерпілу.

Таким чином, з огляду на встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 про те, що обвинувачений навмисно скоїв наїзд на ОСОБА_11 .

Натомість, в зміненій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорював фактичні обставини провадження та доведеність його вини у вчиненні злочину та наявність в діях обвинуваченого причинно-наслідкового зв`язку із наслідками у виді отриманих потерпілою ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, які призвели до її смерті.

Апеляційний суд враховує, що учасники кримінального провадження, зазначаючи в апеляційній скарзі про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосуванням закону про кримінальну відповідальність, не заявляли клопотання про повторне дослідження доказів, у зв`язку з чим апеляційний суд проведений лише в межах доводів поданих апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Всі перелічені вище письмові докази, у співвідношенні з показаннями потерпілих, свідків та матеріалами справи мають доказове значення у цьому провадженні.

Так, частиною 2 ст. 17 КПК передбачено, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання Суду, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, суд 1-ої інстанції обґрунтовано висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Аналіз норми статті 286 КК України свідчить, що цей злочин належить до злочинів з так званим матеріальним складом. А тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у частинах 1, 2 або 3 цієї статті, і отже, перебувають з ними у причинному зв`язку.

Про необхідність з`ясовувати і зазначати у вироку, чи є причинний зв`язок між учиненими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками, зазначено також в роз`ясненні, яке міститься у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті".

Відповідно до висновків Верховного Суду, зазначених у постанові від 10.09.2020 у справі №555/2057/18, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у його чиненні.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Законодавець вимагає лише, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Судом встановлено, та з такими висновками погоджується апеляційний суд, щодо позиції обвинуваченого та його захисника, обраної під час допиту стосовно відсутності в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, суд вважав її необґрунтованою, оскільки всі вони зводяться до заперечень стороною захисту обставин ДТП.

Посилання сторони захисту, що ДТП трапилось внаслідок того, що потерпіла ОСОБА_11 перебігала дорогу та самостійно стрибнула під колеса автомобілю, яким керував обвинувачений ОСОБА_7 , у зв`язку з чим обвинувачений ОСОБА_7 не встиг зорієнтуватися та не зміг уникнути ДТП, спростовується показаннями потерпілої ОСОБА_12 , яка повідомила, що їх донька не могла б бігти та стрибати, так як вона в силу хвороби (плоскостопість (вульгусна) рефракційна амблеопія) ходила, як «качечка». Донька була ростом 160 см, та вагою, близько 90 кг. Крім того, допитані в якості свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_15 зазначили, що потерпіла ОСОБА_11 , перетинаючи дорогу, йшла прогулянковим або спішним ходом, при цьому свідок ОСОБА_21 чітко зазначив, що потерпіла не бігла по дорозі. Крім того, відповідно до висновку експерта №190/17-3395 від 20.07.2017 р., в момент первинного контакту з автомобілем потерпіла перебувала в динамічному стані (рухаючись нешвидким кроком в напрямку зліва-направо відносно руху автомобіля). Експертом зазначено, що при наявності у постраждалої природженої патології з боку опорно-рухового апарату, вона не могла пересуватись у темпі бігу.

Вказані у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 29.05.2017 р. та додатках до нього відомості підтверджують встановлені обставини, щодо місця та обставин дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, відповідно до висновку № 17-5906 судової експертизи обставин та механізму ДТП від 14.02.2018р., вбачається, що в умовах даної пригоди водію автомобіля «Деу Нубіра», ОСОБА_7 з моменту виникнення небезпеки для руху необхідно було негайно прийняти заходи до зниження швидкості руху, аж до зупинки, що передбачено вимогами п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

Таким чином, оцінуючи в сукупності досліджені в ході судового розгляду докази, версія обвинуваченого про те, що не його дії були в причинному зв`язку із ДТП, а у пригоді винна потерпіла ОСОБА_11 суперечать матеріалам справи, висновкам експертиз та показанням свідків.

В умовах даної дорожньої події в діях водія автомобіля ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3. ПДР, виконуючі які водій мав технічну можливість запобігти настання даної дорожньо транспортної пригоди. У даному випадку невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР створювали необхідні і достатні умови для настання події і перебували з ним у причинному зв`язку.

Щодо доводів апеляційної скарги:

- обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що судом першої інстанції не враховані пом`якшуючі покарання обставини, зокрема те, що на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, з моменту події він до кримінальної або будь-якої іншої відповідальності не притягувався; визначений розмір моральної шкоди судом не обґрунтований та є явно непомірним для нього. При цьому, обвинувачений зазначає, що намагався відшкодувати збитки потерпілим, однак потерпіла сторона відмовляється спілкуватись з цього приводу;

- потерпілого ОСОБА_9 про те, що суд помилково не приділив належної уваги тому, що із смертю доньки, вся родина постраждала від цієї події, як матеріально, так і морально;

- потерпілого ОСОБА_9 про те, що під час судового розгляду обвинувачений всіляко затягував розгляд провадження, та суд безпідставно призначив занадто м`яке покарання обвинуваченому,

апеляційним судом встановлено наступне.

Так, згідно із приписами ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

При призначенні покарання суд врахував положення ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якого покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також враховує ступінь тяжкості скоєного злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, відомості про особу обвинуваченого.

Так, призначаючи покарання обвинуваченому, суд 1-ої інстанції зазначив у вироку, що враховує відомості про особу обвинуваченого, який який раніше не судимий, характеризується за місцем проживання, виключно позитивно, не перебуває на обліку у лікаря нарколога, психіатра, має постійне місце проживання, з урахуванням пом`якшуючої обставини, що на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей, відсутності обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, також відношення обвинуваченого до вчиненого, який у вчиненому не розкаявся, позицію потерпілої щодо міри покарання, суд враховує і те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настали тяжкі наслідки у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_11 , моральна та матеріальна шкода потерпілій не відшкодована, поведінку обвинуваченого після вчиненого злочину, суд приходить до висновку про неможливість виправлення і перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, а тому вважає можливим призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, що буде достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що на переконання суду відповідає тяжкості вчиненого злочину і наслідкам, які настали.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого згідно з положеннями ст. 66 КК України, - суд визнав те, що обвинувачений виховує перебуває двоє малолітніх дітей, а саме ОСОБА_19 ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_20 - ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до положень ст.67 КК України судом не встановлено.

Натомість, відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Так, з матеріалів кримінального провадження та вироку суду видно, що обвинувачений не відшкодував завдану злочином шкоду, тому формальне проголошення «каяття» є недостатнім для визнання його обставиною, що пом`якшує покарання, оскільки воно має бути дієвим.

Твердження обвинуваченого про те, що він готовий відшкодувати потерпілій шкоду, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки з моменту ДТП до прийняття рішення по справі судом апеляційної інстанції пройшло більше п`яти років та жодних реальних дій, спрямованих на відшкодування завданої шкоди ним вчинено не було.

Відповідно до положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», «…Дійове каяття полягає в тому, що після вчинення злочину особа щиро покаялась, активно сприяла його розкриттю та повністю відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду».

Окрім того, апеляційний суд, вважає необґрунтованими доводи обвинуваченого про можливість призначення йому строку покарання, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням положень ст. 69 або ст. 75 КК України, оскільки колегія суддів враховує тяжкість вчиненого злочину, його наслідки у виді смерті людини.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 №14 при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень і поведінку після скоєння злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

З матеріалів кримінального провадження видно, що при призначені покарання суд також врахував думку потерпілої сторони, яка категорично заперечувала проти пом`якшення призначеного покарання, оскільки ОСОБА_7 не вжив дієвих заходів щодо відшкодування завданих збитків, що свідчить про те, що він щиро не розкаявся у вчиненому.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції, наведений у вироку, щодо неможливості виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, відповідає фактичним обставинам справи, тому обвинуваченому правильно призначене покарання, яке належить відбувати реально в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Отже, колегія суддів вважає, що міра покарання обвинуваченому обрана, відповідно до ст. 65 КК України, правильно, тому підстав для його пом`якшення, не знаходить. Натомість, апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційної скарги потерпілого про необхідність призначення ОСОБА_7 найсуворішого покарання, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України також є необґрунтованими з огляду н встановлені вище обставини.

При вирішенні питання про доцільність позбавлення ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами суд зазначив, що внаслідок порушення останнім правил дорожнього руху України було спричинено смерть потерпілої ОСОБА_11 , право суду на обрання додаткового покарання, передбаченого санкцією статті, тому прийшов до висновку про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, щорозмір основного покарання обвинуваченому у виді чотирьох років позбавлення волі обрано, відповідно до приписів ст. 65 КК України, правильно, та що висновок суду 1-ої інстанції, щодо неможливості виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, відповідає фактичним обставинам справи, та особі обвинуваченого.

Апеляційний суд, погоджуючись із позицією суду 1-ої інстанції щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілої про стягнення з обвинуваченого матеріальної та моральної шкоди враховує наступне:

- рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» зазначено, що страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення (заява №60750/00, ECHR, 2004, п.62);

- частиною першою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

У п. 9, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків, ч.2 п.1 вказаної статті відносить витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. 4.1.

При визначенні розміру моральної шкоди, необхідно враховувати велику кількість різноманітних факторів. Частина з них передбачена в ст. 23 ЦК України, а саме: характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань; погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації; ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інших обставин, які мають істотне значення.

Обов`язковими вимогами при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Суд першої інстанції, врахувавши обставини, зазначені у вказаних нормах та виходячи з принципу розумності та справедливості частково задовольнив вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнувши з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 завдану моральну шкоду у сумі 400000 гривень та матеріальну шкоду у сумі 4300 гривень.

Щодо стягнення матеріальної шкоди у сумі 4300 гривень, судом 1-ої інстанції зазначено наступне.

Позовні вимоги потерпілої ОСОБА_10 щодо стягнення з ОСОБА_7 на її користь матеріальних витрат на проведення поминальних обідів в сумі 4300 гривень (рахунки від 29.05.2017р. та від 03.07.2017р.), підлягають задоволенню, як аргументовані та такі, що мають документальне підтвердження.

Проте, відповідно до ст. 122 КПК України витрати, пов`язані із участю потерпілих у кримінальному провадженні, залученням та участю перекладачів для перекладу показань підозрюваного, обвинуваченого, потерпілого, цивільного позивача та цивільного відповідача, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до постанови Кабінетів міністрів України №710 від 1 липня 1996 р. «Про затвердження Інструкції про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів» вбачається, що особам, які не є працівниками підприємств, установ чи організацій, виплачується компенсація (здійснюється відшкодування) за відрив від звичайних занять.

Відповідно до п. 9 Інструкції виплати компенсації (відшкодування) особі за відрив від звичайних занять і за проведену роботу провадяться за постановою (ухвалою) органу, який зробив виклик. У постанові (ухвалі) зазначаються вихідні дані для визначення суми винагороди (конкретний розмір винагороди у межах норм, зазначених у пунктах 2, 3, 5, 6, 6-1 цієї Інструкції, та час, затрачений нею у зв`язку з явкою за викликом і на виконання даного їй завдання).

На підставі викладеного, позовні вимоги потерпілої ОСОБА_10 про стягнення у тому числі з обвинуваченого ОСОБА_7 матеріальних збитків, пов`язаних з витратами на проїзд до м. Одеси, не підлягають розгляду під час винесення судового рішення у виді вироку, та можуть бути розглянуті поза межами судового розгляду обвинувального акту стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, за заявою потерпілої в порядку ст. 122 КПК України до органів досудового розслідування, прокуратури, суду, тощо про відшкодування зазначених витрат за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Крім того, витрати потерпілої ОСОБА_10 , пов`язані із пожертвуваннями за період проживання в м. Одесі (прибуткові касові ордери на суму - 12890 грн.), не підлягають стягненню з ОСОБА_7 , оскільки дані витрати не пов`язані з майновою шкодою, завданою кримінальним правопорушенням, а є благодійною допомогою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано прийняте рішення щодо часткового задоволення цивільного позову, при цьому колегія суддів також зважає на те, що обвинуваченим на протязі більше п`яти років не відшкодовано завдану матеріальну шкоду та моральну шкоду.

Права та обов?язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду. Частиною 5 статті 128 КК України встановлюється, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв?язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Щодо вимог потерпілого ОСОБА_9 про стягнення з обвинуваченого 110131 грн. 40 коп. у якості матеріальної шкоди та 700000 гривень моральної шкоди, апеляційний суд вважає необхідним відмовити в їх задоволенні, оскільки під час розгляду провадження в суді 1-ої інстанції цивільний позов був заявлений лише від імені потерпілої ОСОБА_10 (Т.2 а.с. 23-26), який і розглянутий судом по суті. Натомість, потерпілий ОСОБА_9 цивільний позов не заявляв, тому апеляційний суд не має предмету спору для перегляду в апеляційному порядку.

Таким чином, враховуючи положення частини 5 статті 128 КК України та частини 1 статті 337 КК України, виходячи зі змісту висунутого обвинувачення, потерпілий ОСОБА_9 має право звернутись за захистом своїх прав в рамках цивільного судочинства.

Отже, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту та потерпілого ОСОБА_9 .

Разом з тим, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав письмову заяву про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», яку підтримав, після роз`яснення йому наслідків його застосування.

Так, відповідно до приписів п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк, підлягають особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Набрання чинності Законом відбулась 07.09.2017 року.

Згідно із свідоцтвами про народження, які були досліджені в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_19 ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_20 - ІНФОРМАЦІЯ_5 , який на час вчинення злочину та набрання Законом чинності були неповнолітніми, тобто обвинувачений підпадає під дію п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Статтею 15 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.

Аналогічні приписи містяться в ст. 6 Закону України «Про застосуванні амністії в Україні» від 1.10.1996 року.

При вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_7 від додаткового покарання, апеляційний суд враховує позицію прокурора, потерпілих, тяжкість вчиненого ОСОБА_7 злочину і наслідки, що настали від нього, а також конкретні обставини кримінального провадження, зокрема те, що протиправні дії винного були пов`язані з грубим порушенням вимог Правил дорожнього руху України, що призвели до скоєння дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої потерпіла померла. Це все свідчить про те, що звільнення ОСОБА_7 від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не буде сприяти його виправленню та попередженню нових кримінальних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, а тому колегія суддів відповідно до вимог статей 50, 65 КК не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_7 від додаткового покарання на підставі акту амністії.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_7 підлягає звільненню від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, але він не підлягає звільненню від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Таким чином, всі доводи сторони захисту щодо встановлення фактичних обставин справи та наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України були ретельним образом перевірені під час судового розгляду та ним надана належна оцінка у вироку, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки 1-ої інстанції дослідив обставини справи в повному обсязі, обґрунтування у вироку основані на досліджених матеріалах кримінального провадження.

Разом з тим, ретельно перевіривши всі доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 , апеляційний суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з підстав, викладених вище, а вирок суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 424, 532 КПК України, апеляційнийсуд,

ухвалив

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 26.10.2021 року, яким ОСОБА_7 , визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України залишити без змін.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», на підставі ст.44 КК України та звільнити його від основного покарання, призначеного вироком Приморського районного суду м. Одеси від 26.10.2021 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4