Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/32/23 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2023 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8

- адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 на вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 серпня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000348 від 05 березня 2020 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області, громадянина України, з вищою юридичною освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_10 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

Відповідно до ст.76 КК України ОСОБА_10 зобов`язано повідомляти органи з питань пробації про зміну свого місця проживання та періодично з`являтися для реєстрації.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_10 на користь держави 3813, 25 грн. процесуальних витрат за проведення судових експертиз.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_8 - 40000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі з доповненнями прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення та його особі, просить скасувати вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_10 покарання, та ухвалити в цій частині новий вирок, згідно з яким ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України призначити покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає про те, що не оспорює фактичні обставини справи, викладені у вироку, кваліфікацію та правильність висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального, разом з цим вважає, що суд при призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 покарання не дотримався вимог ст.50, 65 КК України, роз`яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, призначення надто м`якого та несправедливого покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_10 кримінального правопорушення та його особі.

Прокурор стверджує, що оскільки ОСОБА_10 свою вину не визнав та у вчиненому не розкаявся, завдані потерпілій ОСОБА_8 збитки не відшкодував, то суд при наявності однієї обтяжуючої обставини, безпідставно та незаконно звільнив ОСОБА_10 від відбування як основного так і додаткового покарання.

Крім того прокурор вказує, що суд при звільненні ОСОБА_10 від відбування покарання не врахував думку потерпілої ОСОБА_8 , яка наполягала на призначенні ОСОБА_10 покарання у виді обмеження волі н с трок 3 роки, тобто без застосування ст. 75 КК України, з позбавленням його права керування транспортними засобами на 3 роки.

Прокурор вважає, що наведені обставини, не були враховані судом першої інстанції при ухваленні вироку, що вплинуло на його законність та обґрунтованість.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 просить скасувати вирок районного суду та виправдати ОСОБА_10 у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

На обґрунтування апеляційних вимог зазначає про те, що висновки суду про винуватість ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що призвело до спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, не відповідають дійсності, грунтуються на суперечливих показаннях свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які на думку захисника не могли знати про причини падіння ОСОБА_8 перед автомобілем ОСОБА_10 , який повільно рухався заднім ходом та бачити момент зіткнення автомобіля з ОСОБА_8 , а також заінтересованих свідків працівників поліції ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , дочки потерпілої ОСОБА_18 та самої потерпілої ОСОБА_8 , які в свою чергу спростовуються показаннями інших свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_19 та самого ОСОБА_10 .

Захисник стверджує, що за відсутністю технічних пошкоджень на автомобілі, факт наїзду ОСОБА_10 на пішохода ОСОБА_8 не доведений, належні та допустимі докази наявності причинно-наслідкового зв`язку між падінням ОСОБА_8 і ймовірним порушенням ОСОБА_10 правил безпеки дорожнього руху відсутні.

Вважає, що потерпіла ОСОБА_8 могла спіткнутися або сама впасти на проїзну частину дороги в той час як ОСОБА_10 повільно рухався заднім ходом або отримала травму ключиці не в результаті наїзду на неї ОСОБА_10 , а при інших обставинах.

Протокол огляду місця події від 05.05.2020 року та відеозапис бесіди ОСОБА_10 з працівниками поліції ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , на думку сторони захисту є недопустимими доказами, оскільки ОСОБА_10 не знав про відеозйомку, запис цієї розмови переривається, а протокол огляду оформлений з порушеннями вимог ч.3 ст.223 та ч.3 ст.237 КПК України, а також права ОСОБА_10 на захист.

Крім того, захисник обвинуваченого ОСОБА_10 у своїй апеляційній скарзі вказує, що висновок судово-медичної експертизи № 47 від 02.04.2020 року про тяжкість тілесних ушкоджень грунтується лише на даних медичної документації, огляд ОСОБА_8 , яка звернулась за медичною допомогою лише 12.03.2002 року, при тому, що подія відбулась 05.03.202 року, експертом не проводився.

Вважає, що за відсутністю елементарних вихідних даних про розмір автомобіля ОСОБА_10 , висоти заднього бамперу та зросту ОСОБА_8 , встановити дійсний механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_8 , за відсутністю на автомобілі слідів контактування не можливо.

Крім того, адвокат ОСОБА_11 стверджує, що експертом не вирішено і судом не враховано відсутність у ОСОБА_10 технічної можливості уникнення зіткнення з пішоходом ОСОБА_8 в процесі руху, оскільки ОСОБА_8 з`явилась у полі зору ОСОБА_10 несподівано, на відстані не більше 3 метрів від задньої частини його автомобіля, тобто ОСОБА_10 помітивши лише силует пішохода одразу ж зупинився.

Оскільки момент виникнення небезпеки для ОСОБА_10 та питання дотримання ОСОБА_8 правил безпеки дорожнього руху при переході проїзної частини дороги не досліджувалися, то стверджувати про винуватість лише ОСОБА_10 у недотриманні правил безпеки дорожнього руху, що призвело до заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень середньої тяжкості, на думку захисника неможливо.

Також захисник зазначає про безпідставне та необґрунтоване задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 щодо стягнення з ОСОБА_10 40 000 грн. в якості компенсації моральної шкоди, розмір якої ОСОБА_8 нічим не підтверджений, факт заподіяння не підтверджений, в чому саме полягає заподіяння моральної шкоди, ОСОБА_8 не конкретизує, відповідний висновок експерта не представлений, а тому підстави для задоволення цивільного позову ОСОБА_8 та стягнення заявленої на відшкодування суми моральної шкоди, на думку захисника відсутні.

У запереченнях захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 просить відмовити прокурору у задоволенні апеляційної скарги, вказуючи на необгрунтованість доводів прокурора та відсутність у матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Згідно з вироком, суд визнав ОСОБА_10 винуватим за засудив за порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесне ушкодження при слідуючих обставинах.

Так, 05 березня 2020 року о 09 годині 37 хвилин ОСОБА_10 , у порушення вимог Правил дорожнього руху (ПДР) України, а саме: п.1.5. відповідно до якого: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків…»; п.10.2. який передбачає, що виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з`їжджаючи з дороги - велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає; п. 2.3 (б) «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: а) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну…; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху. » п. 10.1. Перед початком руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. п. 10.9. Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб»; перед початком руху заднім ходом на автомобілі марки «TOYOTA CAMRY», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому на праві приватної власності, з території відведеної для зупинки транспортних засобів клієнтів АТ КБ «ПриватБанк», розташованої по вулиці Героїв України навпроти будинку №58 у місті Світловодську Кіровоградської області у напрямку проїзної частини дороги по вулиці Героїв України, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не звернувся за допомогою до інших осіб, при цьому проявив особисту необережність та безпечність до дорожньої обстановки, у результаті чого під час руху заднім ходом з необережності допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка рухалася зліва на право по пішохідному тротуару та перетинала виїзд з дворової території позаду керованого ОСОБА_10 транспортного засобу.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді: крововиливів на стегнах, крововиливу та саден на лівій кисті, а також закритого перелому лівої плечової кістки у верхній третині з незначним зміщенням, які згідно висновку судової медичної експертизи № 47 від 02 квітня 2020 року відносяться до категорії легких та середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень та які знаходяться у прямому причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортною пригоди.

Заслухавши доповідача, провівши за клопотанням захисника ОСОБА_11 та прокурора судове слідство в обсязі допиту обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_8 , дослідження відеозапису з камер відеоспостереження «Приватбанку» а також характеризуючих даних ОСОБА_10 , в дебатах прокурора, потерпілу ОСОБА_8 та її представника-адвоката ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_12 та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника - адвоката ОСОБА_11 , які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечували проти апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Із цього слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Крім того, згідно положень ст. 7, 17 та 22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, ухвалюючи обвинувальний вирок суд першої інстанції, з дотриманням норм ст.ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення, надати їм належну, логічну оцінку щодо об`єктивного спростування таких відомостей, виходячи з вимог ст. ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин.

Згідно диспозиції ст. 286 КК України кримінальна відповідальність за зазначеним законом настає, як у разі порушення особою, що керує транспортним засобом, правил безпеки дорожнього руху, так і за порушення правил експлуатації транспорту, тобто об`єктивна сторона злочину включає такі обов`язкові ознаки, як діяння, обстановку, наслідки та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Діяння полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту під час керування транспортним засобом.

Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягати у вчиненні дій, які заборонені правилами (проїзд на забороняючий сигнал світлофора, експлуатація автомобіля з певними технічними несправностями тощо); невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки чи приписів дорожніх знаків, неправильне користування зовнішніми світловими приладами).

Обстановка вчинення даного злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху, тобто в процесі пересування транспортних засобів.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винним, закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Суб`єкт злочину спеціальний - осудна особа, яка досягла 16-річного віку і керує транспортним засобом.

З обсягу та характеру фактичних обставин цієї справи, вбачається, що дана дорожньо-транспортна пригода відбулась 05 березня 2020 року приблизно о 09.37 год. на зупинці транспортних засобів клієнтів АТ КБ «Приватбанк», розташованої по вулиці Героїв України навпроти будинку № 58 в м. Світловодськ Кіровоградської області у напрямку проїзної частини дороги по вул.. Героїв України за участю ОСОБА_10 , який керуючи автомобілем «TOYOTA CAMRY», в порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 б) і д) 10.1, 10.2 та 10.9 ПДР України, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або безпеки іншим учасникам руху, не звернувся за допомогою до інших осіб, при цьому проявив особисту необережність та безпечність до дорожньої обстановки, у результаті чого під час руху заднім ходом з необережності допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка рухалась зліва на право по пішохідному тротуару та перетинала виїзд з дворової території позаду керованого ОСОБА_10 транспортного засобу.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_8 були спричиненні тілесні ушкодження у вигляді: крововиливів на стегнах, крововиливу та саден на лівій кисті, а також закритого перелому лівої плечової кістки у верхній третині з незначним зміщенням, які згідно висновку судової медичної експертизи № 47 від 02 квітня 2020 року відносяться до категорії легких та середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень та знаходяться у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною подією, що сталася.

Так, даючи юридичну оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_10 , як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесне ушкодження, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що невиконання ОСОБА_10 вимог п.п. 1.5, 2.3 б) і д) 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху України перебувають у прямому причинному зв`язку з суспільно небезпечними наслідками, оскільки ОСОБА_10 при умові виконання вказаних вимог правил безпеки дорожнього руху міг запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_8 , яка рухалася зліва на право по пішохідному тротуару.

На обґрунтування своїх висновків суд послався на ряд досліджених в судовому засіданні доказів, у тому числі дані: протоколу огляду місця події, слідчих експериментів, висновки експертів, показання обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , експертів ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , а їх сукупність такою, що доводить винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Зокрема, суд вказав, що не зважаючи на невизнання ОСОБА_10 своє вини, його винуватість підтверджується алькірними враховує послався на дані: протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від ОСОБА_7 від 05 березня 2020 року, яка повідомила про те, що 05 березня 2020 року близько 9:45 годин на неї було здійснено наїзд автомобілем; (т.1 а.п.206)

- протоколу огляду місця події від 05 березня 2020 року - території будинку АДРЕСА_3 з фотаблицями (т.1 а.п.207-211)

- протоколу огляду місця події від 05 березня 2020 року - території адмінбудівлі Світловодського ВП по вул. В.Куцевича, 8 в м.Світловодськ, згідно з яким власник автомобіля «TOYOTA CAMRY» білого кольору ОСОБА_10 у присутності двох понятих та слідчого, пояснив, що дійсно 05 березня 2020 року близько 9:30 годин біля приміщення Приватбанку по вул. Героїв України в м.Світловодськ, рухаючись заднім ходом, допустив наїзд на бабусю. В подальшому коли він зупинився та вийшов побачив жінку похилого віку, яка сама піднялася та стояла. Впевнившись, що з нею все гаразд, він поїхав. В ході зовнішнього огляду автомобіля, жодних пошкоджень не виявлено, автомобіль вилучено (т.1 а.п.212-214)

- протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 07 березня 2020 року, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_8 вказала на фото чоловіка під номером 6, де зображено ОСОБА_10 , як на чоловіка, який здійснив на неї наїзд 05 березня 2020 року; (т.1 а.п.228-231)

- протоколу проведення слідчого експерименту із застосуванням відеозапису від 11 березня 2020 року та переглянуто CD-диск, згідно з яким потерпіла ОСОБА_8 на місці показала і розказала про те, що 05 березня 2020 року близько 9:40-9:45 год. вона вийшла з відділення Приватбанку, та йшла в сторону «зебри», що знаходиться біля школи № 4, показала місце де її збив автомобіль, пояснила, що удар прийшовся на праву сторону, а впала вона на ліву сторону. Потім підійшов хлопець, підняв її. Згодом підійшов ОСОБА_10 і сказав: «Я Вас не побачив»; (т.1 а.п.232-241)

- протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 27 березня 2020 року про вилучення зі Світловодській ЦРЛ амбулаторної карти хворої ОСОБА_8 та рентгенівських знімків на підставі ухвали слідчого судді від 27 березня 2020 року; (т.1 а.п. 245-249)

- висновку експерта № 47 від 02 квітня 2020 року, відповідно до якого у ОСОБА_8 , в зв`язку з отриманою травмою 05 березня 2020 року, мається крововиливів на стегнах, крововилив та садна на лівій кисті, а також закритий перелом лівої плечової кістки у верхній третині з незначним зміщенням, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень та знаходяться у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною подією, що сталася; (т.2 а.п.1-2)

- висновку експерта ОСОБА_23 № 99 від 13 березня 2020 року про те, що на момент ДТП, з технічної точки зору, рульове керування, робоча гальмівна система та ходова частини автомобіля TOYOTA CAMRY» білого кольору д.н.з. НОМЕР_1 знаходилися в працездатному стані; (т.2 а.п.7-12)

- висновку експерта ОСОБА_24 № 100 від 13 березня 2020 року про те, що у зв`язку з браком слідової інформації на вказаному транспортному засобі, визначити експертним шляхом якою частиною відбувалося контактування автомобіля з тілом пішохода неможливо (т.2 а.п.14-19)

- висновку експерта ОСОБА_22 №1429/20-27 від 03 квітня 2020 року, про те, що дії водія автомобіля TOYOTA CAMRY ОСОБА_10 мали бути спрямовані на забезпечення безпеки та уникнення ДТП регламентувались вимогами п.п.1.5, 2.3 (б) і (д), 10.1 та 10.9 ПДР. Аналізуючи умови, що передували ДТП, вбачається очевидним, що за умови виконання вимог п.2.3 (б) і (д), 10.1 та 10.9 ПДР, тобто уважно стежачи за дорожньою обстановкою та дотримуючись умов безпеки на початку руху та при русі заднім ходом, водій ОСОБА_10 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_8 . Невідповідність дій водія ОСОБА_10 вимогам п.п.2.3 (б) і (д), 10.1 та 10.9 ПДР перебувають в причинному зв`язку з ДТП, що сталося; (т.2 а.п.25-29)

- протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11 березня 2020 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_14 вказав на фото під №4, де зображено ОСОБА_10 , як на особу яка здійснила наїзд на пішохода; (т.2 а.п.31-34)

- протоколу проведення слідчого експерименту із застосуванням відеозапису від 11 березня 2020 року, та переглянуто відео, згідно з яким свідок ОСОБА_14 на місці пригоди пояснив про те, що 05 березня 2020 року близько 9:30 години він стояв курив. Автомобіль обвинуваченого стояв навпроти кінця вугла будівлі Приватбанку. Коли і як впала бабушка він не бачив, проте було чути приглушений звук, як удар. Він підбіг до потерпілої, підняв її і довів до забору школи. Потім пішов. Наїзд був за 2,2 метра до проїжджої частини; (т.2 а.п.35-43)

- протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14 березня 2020 року, згідно з яким свідок ОСОБА_25 вказав на фото під №3, де зображено ОСОБА_10 , як на особу яка здійснила наїзд на жінку похилого віку, яка переходила дорогу; (т.2 а.п.44-47)

- протоколу проведення слідчого експерименту із застосуванням відеозапису від 14 березня 2020 року, та переглянуто відео, згідно з яким свідок ОСОБА_13 на місці пригоди пояснив про те, що 05 березня 2020 року він бачив контакт автомобіля TOYOTA CAMRY і потерпілої. Він бачив як автомобіль виїздив із парковочного місця від заднього до переднього вугла приміщення банку. Та бачив, як потерпілу підняв хлопчина і підвів до забору школи; (т.2 а.п.48-53)

- протоколу тимчасового доступу до речей і документів, а саме відеозапису з нагрудної цифрової камери працівника поліції ОСОБА_16 та їх вилучення від 16 березня 2020 року, який був вилучений на підставі ухвали слідчого судді від 16 березня 2020 року та переглянутого CD-диск на якому видно, що працівники поліції увечері біля кафе «LEEVEE» зустріли ОСОБА_10 та його родичів та повідомляють про необхідність проїхати до відділу поліції; (т.2 а.п.1-65)

- на вилучення відеозапису з камер зовнішнього спостереження, які знаходяться по вул.Героїв України, 59 та у парку ім.Шевченко м.Світловодськ. (т.2 а.п.68-72)

- протоколу тимчасового доступу до речей і документів, а саме відеозапису з камер зовнішнього спостереження, які знаходяться по вул. Героїв України, 59 та у парку ім. Шевченко м. Світловодськ та їх вилучення від 16 березня 2020 року, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 16 березня 2020 року та переглянутого CD-диск на якому видно, що в ранковий час 05 березня 2020 року автомобіль TOYOTA CAMRY під керуванням ОСОБА_10 їздить вулицями міста Світловодськ; (т.2 а.п.73-77)

- протоколу тимчасового доступу до речей і документів - відеозапису з камери зовнішнього відеоспостереження Приватбанку, розташованого по вул. Героїв України, 58 в м. Світловодськ; та їх вилучення від 31 березня 2020 року, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 31 березня 2020 року та переглянутого CD-диск на якому видно, що під`їхав автомобіль обвинуваченого до стоянки ближче до перукарні. Біля банку стоять 2 осіб чоловічої статті і 1 дівчина. До автомобіля TOYOTA CAMRY сіла жінка в червоному пальто. Автомобіль почав рухатися заднім ходом, не зупиняючись. Біля переднього вугла приміщення банку зупинився. Один із хлопців різко підбіг. Через 2-3 хвилини автомобіль рухається заднім ходом знову. Це було в 9:35 години 05 березня 2020 року. Пасажирка автомобіля сиділа і дивилася весь час в телефон. Самої потерпілої на відео не видно. (т.2 а.п.82-84)

- протоколу проведення слідчого експерименту із застосуванням відеозапису від 13 березня 2020 року та переглянутого CD-диск на якому видно, що ОСОБА_10 стверджує, що виїжджаючи заднім рухом, перед виїздом на вул. Героїв України зупинився, бо там стояли дідусь і бабуся. Він їх попросив пройти до школи, не заважати проїзду. Це було на відстані 1,90 м. від стіни будівлі банку до переднього колеса автомобіля та 5,7 м до задньої частини. (т.2 а.п.93-99)

Крім того, суд на обґрунтування таких висновків, послався на показання потерпілої ОСОБА_8 про те, що 05 березня 2020 року, зранку, маючи гарне самопочуття, вона пішла у своїх справах до відділення Приватбанку. В той день вона була одягнення в темно-синю куртку з червоними вставками і білий бірет. Близько 9:36 години вона вийшла з банку та помітила, що біля банку стояли хлопці та дівчата, а під забором школи - два темно-сині автомобілі. Переходячи пішохідний перехід, автомобіль рухаючись заднім ходом наїхав на неї. Удар автомобіля прийшовся їй на праву сторону, в результаті чого вона відразу впала на ліву сторону. Автомобіль руками вона не торкала. Її відразу підняв молодий чоловік, подав їй сумку, бірет та довів до забору школи. Стоячи вже біля забору школи, з автомобіля, який її збив, вийшов обвинувачений. В автомобілі сиділа якась жінка. Підійшовши до неї обвинувачений просто сказав: «Я Вас не побачив», сів до автомобіля і поїхав. Вона зателефонувала своїй доньці, повідомила про ДТП, та потихеньку пішла сама додому, оскільки проживає недалеко, через дорогу від банку. Близько 13 години того ж дня, до неї прийшла донька ОСОБА_18 і вони разом пішли до лікарні. Більше в той день вона ніде не падала. Внаслідок ДТП вона отримала тілесні ушкодження у вигляді крововиливів на стегнах, крововиливу та саден на лівій кисті, а також закритого перелому лівої плечової кістки у верхній третині з незначним зміщенням. Увечері їй зателефонував чоловік, який представився батьком обвинуваченого та пропонував зустрітися. Наступного дня приїздив батько обвинуваченого, з яким зустріч мала місце біля готелю «Славутич» і сказав, що більше 5000 грн. їй не дасть. Хоча з часу ДТП минуло вже більше 2-х років, її рука так і не відновилася. Пробачення від обвинуваченого вона так і не почула.

Підсумовуючи свої висновки суд вказав, про те, що оцінивши наявні у справі письмові докази з токи зору їх належності та допустимості, як кожен окремо, так і в їх сукупності між собою, відмічає відсутність в них протиріч і констатує їх повну узгодженість та достатність для встановлення винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, а позиція обвинуваченого ОСОБА_10 про його непричетність до наїзду на потерпілу ОСОБА_8 , за висновком суду свідчить про намагання обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності та справедливого покарання за скоєне.

Позицію захисника ОСОБА_11 про відсутність у діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, суд розцінив критично, а версію адвоката про те, що потерпіла отримала тілесні ушкодження від падіння з висоти власного зросту через погане самопочуття, що на її думку підтверджується показами свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 неприйнятною.

Зокрема суд зазначив, що судом виявлено перекручування захисником наданих свідчень свідками ОСОБА_14 та ОСОБА_13 . Вказані свідки чітко під час їх допиту вказували, що мав місце глухий хлопок і автомобіль злегка зачепив потерпілу, в результаті чого остання впала. І як наслідок отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Отже, колегія суддів апеляційного суду з об`єктивністю констатує, що суд першої інстанції ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у даному кримінальному провадженні фактичні дані, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості та достовірності, дійшов правильного висновку, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 .

Порушень порядку збирання (формування) й оцінки доказів в аспекті ст. 94 КПК судом допущено не було, вирок суду першої інстанції достатньо умотивований та відповідає вимогам ст. 374 КПК.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про правильність кваліфікації дій ОСОБА_10 за ч.1 ст. 286 КК України та доведеність його винуватості, виходячи з наступного.

Очевидно, що ОСОБА_10 у даній дорожній ситуації, при виїзді заднім ходом з прилеглої прибудинкової території на проїзну частину дороги, для забезпечення безпеки для всіх учасників дорожнього руху повинен був уважно стежити за дорожньою обстановкою та не відволікатись, при необхідності зупинитись, переконатися у безпечності подальшого руху заднім ходом, з урахуванням інтенсивності руху пішоходів на даній території та заїзду автомобілів на паркову біля «Приватбанку», при обмеженій оглядовості, ОСОБА_10 міг скористатись допомогою пасажира ОСОБА_20 , дати можливість перейти проїзну частину пішоходам і безпечно завершити маневр.

Проте ОСОБА_10 цього не зробив, при можливості проїхати трохи далі і розвернутися у провулку, продовжив рух заднім ходом, неправильно розцінив дорожню обстановку не помітив пішохода, а в даному випадку ОСОБА_8 , яка вийшла з приміщення банку та переходила проїзну частину дороги по пішохідному переходу, допустив зіткнення, в результаті падіння ОСОБА_8 отримала крововиливи на стегнах, садна на лівій кисті, синці і травму лівої руки.

Не виконання ОСОБА_10 елементарних правил безпеки дорожнього руху і призвело до наїзду на пішохода ОСОБА_8 , в результаті чого остання отримала тілесні ушкодження, у тому числі середньої тяжкості.

Колегія суддів переконана і це підтверджується об`єктивними даними, що саме дії ОСОБА_10 перебувають з правового погляду у причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками у виді заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.

При визначенні міри та ступеню відповідальності ОСОБА_10 , суд першої інстанції виходив з наявності в матеріалах кримінального провадження конкретних даних, в тому числі даних інженерно транспортної експертизи № 1429/20-27 від 03.04.2020 року про забезпечення безпеки дорожнього руху та можливість запобігти зіткненню, при виконанні ОСОБА_10 регламентованих Правилами дорожнього руху України п.п. 1.5, 2.3 б) і д), 10.1 та 10.9 вимог, дав діям обвинуваченого ОСОБА_10 належну юридичну оцінку, про що змістовно та обґрунтовано зазначив в оскаржуваному вироку.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду відмічає, що ОСОБА_10 з зі слів ОСОБА_8 після того як її збив підійшов і сказав, що він її не помітив, а ввечері, тобто в день ДТП, ОСОБА_10 при спілкуванні з працівниками поліції з увімкненою бодікамерою також не оспорював факт наїзду на пішохода.

У своїх перших запереченнях проти цивільного позову, а також на всіх етапах судового розгляду ОСОБА_10 не виключає факт контактування задньої частиною його автомобіля з «силуетом пішохода» під час руху заднім ходом, разом з цим вважає, що ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження не з його вини.

Доводи та «риторику» обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника про невинуватість, оскільки потерпіла ОСОБА_8 могла злякатися, спіткнутися і сама впасти біля пішохідного переходу, після падіння сама піднялась, при спілкуванні з ОСОБА_10 на біль не скаржилась та звернулась до лікаря лише 12.03.2020 року, колегія суддів апеляційного суду вважає неприйнятною, оскільки як вбачається з висновку судово-медичної експертизи № 47 від 02.04.2022 року, ОСОБА_8 в перший раз звернулася за медичною допомогою 05.03.2022 року о 13. 00 год. зі скаргами на біль в області лівого плеча та саден, які за висновком експерта могли утворитися при ударі заднім бампером автомобіля в область лівого стегна, від якого утворились характерні крововиливи на стегнах, з подальшим падінням і ударом областю лівого плечового суглоба о дорожнє покриття, що призвело до закритого перелому лівої плечової кістки та саден з крововиливами на лівій кисті.

З вищевказаного висновку експерта ОСОБА_21 та його пояснень в суді чітко вбачається, що всі виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження знаходяться у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною подією, що сталася 05.03.2020 року, а безпосередні очевидці цієї пригоди свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_13 в судовому засіданні однозначно пояснили, що бачили як автомобіль ОСОБА_10 при виїзді з парковачного місця заднім ходом на невеликій швидкості зачепив ОСОБА_8 , якій допомогли піднятися.

По суті та змісту, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 про недостатність доказів та недоведеність в суді винуватості ОСОБА_10 із-за відсутності слідів контактування на автомобілі, аналогічні тим, які були перевірені та спростовані судом першої інстанції, під час розгляду справи.

Зі змісту апеляційної скарги, пояснень обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_11 , під час апеляційного розгляду прослідковується намагання перекласти вину на потерпілу ОСОБА_8 та оспорити її право компенсації моральної шкоди.

При цьому апеляційні вимоги адвоката ОСОБА_11 про скасування вироку та виправдання ОСОБА_10 сформульовані в кінцевому варіанті неправильно, оскільки за правилами ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

При наявності у матеріалах справи беззаперечних доказів винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, колегія суддів апеляційного суду вважає неприйнятними вимоги апеляційної скарги захисника про скасування вироку, у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_10 складу даного кримінального правопорушення.

Разом із тим, колегія суддів визнає слушними доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі щодо неправильного застосування судом першої інстанції при ухваленні вироку закону України про кримінальну відповідальність, виходячи з наступного.

У роз`яснення, викладених у п.п. 1,3 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рекомендовано судам при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суворо додержуватись засад покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Згідно ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

В цій справі, при призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції, в оскаржуваному вироку зазначив, про те, що відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, який відноситься до категорії нетяжких злочинів, його особу, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації, не працює, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, одружений, на утриманні має малолітню дитину.

Обставин, які пом`якшують обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує ОСОБА_10 покарання, суд визнав вчинення ним злочину щодо особи похилого віку.

Крім того, суд враховував і висновок уповноваженого органу з питань пробації про низькі ризики вчинення ОСОБА_10 повторного злочину та можливість виправлення ОСОБА_10 і без ізоляції його від суспільства.

При фактичних обставинах цієї справи та характеризуючих даних, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання та встановленням іспитового строку.

Крім основного покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, суд з урахуванням санкції ч.1 ст.286 КК України та негативних наслідків для потерпілої, вирішив призначити ОСОБА_10 і додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

За своїм видом і розміром призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки, із застосуванням ст. 75 КК України, з випробуванням та іспитовим строком на 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України в цілому є справедливим, необхідним та достатнім для його перевиховання, попередження вчинення ним, а так само іншими особами, аналогічних правопорушень, відповідає меті покарання, визначеній у ст. 50 КК України, цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Однак, суд звільнивши ОСОБА_10 від відбування як основного так і додаткового покарання, допустив помилку, оскільки тим самим неправильно застосував закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон який не підлягає застосуванню.

Так, відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт,

службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину,

особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто, правилами ст. 75 КК України, передбачена можливість звільнення від відбування лише основного покарання, а не додаткового, як зазначено в оскаржуваному вироку.

Відповідно до положень ст.ст. 409 та 413 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

ОСОБА_10 вчинив дане кримінальне правопорушення з власної необережності, до кримінального відповідальності притягується вперше, має вищу юридичну освіту, позитивні характеристики, одружений, має постійне місце проживання та реєстрації, утримує малолітню дитину, на обліку у лікаря нарколога або психіатра не перебуває.

Згідно досудової доповіді, ризики вчинення ОСОБА_10 повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства низькі.

Окремо, апеляційний суд відмічає, що визнання або невизнання ОСОБА_10 своєї вини це його право, а тому застосовуючи на практиці принцип індивідуалізації покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 420, 424, 615 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 серпня 2022 року в кримінальному провадженні № 0000348 від 05 березня 2020 року скасувати в частині призначеного ОСОБА_10 покарання та ухвалити в цій частині новий вирок.

ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання у виді обмеження волі покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_10 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

В решті вищевказаний вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 серпня 2022 року стосовно ОСОБА_10 - залишити без змін.

Вирок Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після його проголошення, та може бути оскаржений у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4