Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Справа №286/330/19
Провадження №1-кп/279/660/22
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2022 року Коростенський міськрайонний суд

Житомирської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

з секретарем ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Коростені кримінальне провадження №0000721 від 08.12.2018 року по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Верпа, Овруцького району, Житомирської області, громадянина України, з середньо освітою, не працюючого, одруженого, має на утриманні одну малолітню дитину, не інваліда, раніше не судимого, проживаючого та зареєстрованого по АДРЕСА_1 , -
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, -
В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений ОСОБА_6 08.12.2018 року близько 17 години 30 хвилин в АДРЕСА_2 , знаходячись в житловій кімнаті по місцю проживання ОСОБА_5 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час спільного розпиття спиртних напоїв, вдарив потерпілу по обличчю руками, потім повалив на підлогу та хаотично, нецілеспрямовано, наніс ножем, який взяв з поверхні розташованого поряд столу, численні удари в область обличчя, шиї, верхньої частини тулубу потерпілої ОСОБА_5 , внаслідок нанесення яких потерпіла втратила свідомість, спричинивши їй тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у виді різаної рани передньої поверхні шиї у верхній третині з ушкодженням шитоподібного хряща в ділянці нижнього полюсу та наскрізним ушкодженням стінки трахеї, та легкі тілесні ушкодження у виді зашитої рани правої скроневої ділянки, шкіри правої щоки, шкіри лівої щоки, слизової оболонки нижньої губи зліва на рівні 1-2 різців тильної поверхні лівого променево-зап`ясного суглобу, трьох поверхневих коло-різаних ран в правій підочничній ділянці, поверхневої колото-різаної рани в ділянці проекції середньої частини лівої половини дуги нижньої щелепи, двох колото-різаних ран лівої підключичних ділянок, з короткочасним розладом здоров`я, та легке тілесне ушкодження у виді лінійної подряпини в ділянці зовнішнього кута лівого ока.
За таких обставин, своїми умисними діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України, за кваліфікуючими ознаками - умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Правова позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, з огляду на який прокурор зазначив, що стороною обвинувачення надано та судом досліджено достатньо доказів для встановлення відповідності викладених у обвинувальному акті фактичних обставин об`єктивній істині, які зважаючи на окремі докази, так і в їх сукупності дають підстави визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, за кваліфікуючими з ознаками - закінчений замах на вчинення умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині (замах на вбивство).
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 визнавши всі фактичні обставини, що викладені у обвинувальному акті, вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково, не погодився із кваліфікацією його дій за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, а саме: як закінчений замах на вбивство потерпілої та надав суду наступні показання.
08.12.2018 року він був на дні народженні товариша, де вони вживали алкоголь, після цього йому захотілося продовження і він зайшов до сусідки ОСОБА_8 , і запропонував їй випити, було вино домашнього приготування і вони вирішили його вжити у знайомої ОСОБА_9 вдома. Із сусідкою ОСОБА_10 у нього завжди були нормальні стосунки, тому так і зробили прийшли до ОСОБА_9 , де разом вживали домашнє вино, у кількості його було десь 1,5-2,0 літри. В подальшому ОСОБА_8 пішла додому, а він залишився. Зазначив, що світла в будинку у потерпілої немає, на столі горіла свічка. Потім ОСОБА_11 почала виганяти його з хати, кричала, обзивала словами нецензурної лайки, штовхала руками. Зненацька він схопив ножа, який лежав на столі і почав ним махати, оскільки в хаті було темно, куди саме влучав і чи влучав взагалі не розумів. Тільки після того як порізав собі пальця і потекла кров по пальцю, зрозумів, що накоїв, злякавя і вибіг на вулицю. Ножа викинув у дворі. В момент коли залишав оселю потерпілої, вона була в свідомості, ще щось кричала вслід, словами нецензурної лайки, що саме не чув, оскільки направлявся в напрямку своєї хати, куди прийшовши одразу ліг спати. В той вечір був дуже п`яним. В неприязних відносинах з ОСОБА_9 не перебуває. Про всі подальші події, що сталися, дізнався від поліцейських.
Також обвинувачений просив суд врахувати, що він добровільно відшкодував потерпілій завдану ним матеріальну та моральну шкоду, у зв`язку із чим в останньої відсутні до нього будь-які претензії. ОСОБА_6 зазначив, що він щиро кається у вчиненому, саме у заподіянні потерпілій тілесних ушкоджень, вбивати потерпілу в ніякому разі наміру не мав, і досі не розуміє чому так вчинив, просив суд суворо його не карати та не позбавляти свободи.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 просив суд звернути увагу на обставину, яка підтверджує відсутність у ОСОБА_6 наміру на вбивство потерпілої, а саме: той факт, що ніж, яким останній наносив удари потерпілій обвинувачений не приніс із собою, в оселі, де відбувалась подія була повна темнота, всі заподіяні поранення відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, окрім одного, а саме: наскрізного ушкодження стінки трахеї, та прицьому обвинувачений не маючи медичної освіти не міг знати конкретно куди йому наносити удари, і що він попаде саме в трахею, в результаті чого потерпіла могла б загинути, тобто він вчиняв удари ножем по різним частинам тіла не знаючи де знаходяться життєво важливі органи. Також важливим є те, що після нанесення тілесних ушкоджень обвинувачений, після того як пересвідчився, що потерпіла в свідомості і жива, пішов додому і хоча мав таку можливість, однак не вживав додаткових дій, спрямованих на її убивство.
Сторона захисту наполягала на тому, що аналізуючи зміст висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, покази потерпілої, свідків та матеріали кримінального провадження у сукупності, їх співвідношенні з фактичними обставинами справи, які прокурор вважає доведеними та достатніми для прийняття обвинувального вироку, не погоджується з висунутим обвинуваченням, та вважає, що матеріали даного кримінального провадження не містять в собі достатніх доказів, які б надали змогу переконатись у тому, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України. Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 звертають увагу Суду на те, що обставини на які посилається прокурор, та які викладені в обвинувальному акті не містять свого підтвердження в матеріалах кримінального провадження, а отже й вина ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України є не доведеною, та дії останнього слід кваліфікувати за ч.1 ст.121 КК України - умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Тим паче, обвинувачений ОСОБА_6 у своїх показах не заперечує щодо обставин інкримінованого кримінального правопорушення, однак не згоден з правовою кваліфікацією.
Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що 08.12.2018 року до неї додому із сусідкою ОСОБА_8 прийшов обвинувачений. Вони принесли із собою пляшку саморобного вина, яке запропонували випити разом. Цього ж дня вона вже вживала алкоголь біля магазину. Пізніше ОСОБА_8 пішла додому, а вони з ОСОБА_12 залишилсь і продовжили вживати вино. Під час розпиття вина, вона почала лаятися на ОСОБА_12 словами нецензурної лайки, штовхати його руками і вимагати, щоби він йшов додому, оскільки мав прийти додому її співмешканець. Зазначила, що була в сильному стані сп`яніння. Після чого, ОСОБА_12 схопив на столі ніж, яким хаотично почав наносити удари по різним частинам тіла обличчю, шиї, тулубу. Від ударів вона одбивалася, кричала, тому на її руках залишились сліди. Потім впала на підлогу, чи втрачала свідомість не знає. ОСОБА_8 присутньою під час нанесення їй ударів не була, оскільки пішла додому раніше. Бачила, як ОСОБА_12 вийшов з кімнати, потім повернувся та знову пішов. Додому прийшов її чоловік, підійшла й матір обвинуваченого, яка викликала їй швидку, відвезли її до лікарні. Раніше ніяких конфліктів між ними не було, ОСОБА_12 погроз у її адресу не висловлював, вбивством не погрожував.
Потерпіла в судовому засіданні повідомила суду, що вона не має претензій до обвинуваченого ОСОБА_6 зазначила, що обвинувачений повністю відшкодував їй завдану шкоду, відтак будь-яких претензій до останнього морального чи матеріального характеру вона не має, просила його суворо не карати та призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі, оскільки він має молодий вік, сім`ю, маленьку дитину, допомагав їй, оплатив все лікування та вибачився.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показала, що є матір`ю обвинуваченого, очевидцем самих подій вона не була, зазначила що в той день до неї додому прибіг співмешканець потерпілої ОСОБА_14 і сказав, що ОСОБА_11 у крові, поранена, треба взяти бинт й перекис, щоб перев`язати рану. Зайшовши у їх будинок вона побачила, що потерпіла була у свідомості, сиділа обпершись об диван, приложивши до себе простиню. Побачивши у Раї рану і кров викликала швидку. Тим часом потерпіла встала, пройшла до столу і впала, бо була в стані алкогольного сп`яніння. Потім приїхала швидка, забрала потерпілу, а вона пішла додому. В будинку потерпілої світла немає, світили вони телефонами. Рая нічого не пояснювала, просила не викликати швидку. Про всі обставини, що сталися, вона дізналася від працівників поліції. Син спав вдома, вона попрала його речі і займалась по господарству. Про потерпілу може сказати, що коли вона випиває, то стає агресивною, неоноразово у такому стані мала сварки зі своїм співмешканцем. Син з потерпілою помирився і продовжують спілкуватися й досі, вони постійно допомагають їй продуктами харчування.
Свідок ОСОБА_15 показав, що є співмешканцем потерпілої, присутнім при подіях він не був, проте коли після роботи він прийшов додаму побачив, як його ОСОБА_11 сидить біля дивана на полу, подумав, що вона в стані алкогольного сп`яніння і трохи перебрала, як це іноді бувало, однак побачив кров, і одразу побіг до сусідки за допомогою, що сталося ОСОБА_11 не повідомляла. Потім викликали швидку. Свідомість вона, у його присутність, не втрачала. В лікарні ОСОБА_11 розповідала, що вона з обвинуваченим ОСОБА_12 випивала вдома, потім вони посварились. Вони з ОСОБА_16 проживають по сусідству, обвинувачений виріс у нього на очах, мають добрі стосунки, те, що ОСОБА_12 зловживає спиртними напоями підтвердити не може. Сім`я ОСОБА_12 постійно їм допомагає, ОСОБА_16 самостійно оплатив витрати пов`язані з лікуванням.
Свідок ОСОБА_17 свідчила про те, що 08.12.2018 року до неї додому прийшов ОСОБА_16 із пляшкою саморобного вина, запропонував його вжити, однак, оскільки вдома була її мати вона запропонувала піти до ОСОБА_18 додому, на що ОСОБА_12 погодився. Вдень знаходились у потерпілої вдома пили вино, закусували яблуком, ножа на столі не бачила, потерпіла різала яблуко в іншій кімнаті. Безпосередньо присутною під час події не була, оскільки вже пішла додому, конфліктів в її присутності між потерпілою та обвинуваченим не було. Пляшку вина домашнього, 1,5 л. майже допили всю. В будинку у потерпілої світла немає. Ввечері вона зі слів працівників поліції дізналася, що сталося. ОСОБА_12 спиртними напоями не зловживав, в будь-яких сварках участі не брав.
Всі покази свідків є логічними, послідовними та не суперечать один одному. Свідки попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів та приведені до присяги, а тому підстав не вірити їх показам у суду немає. Підстав у свідків оговорювати обвинуваченого, судом не встановлено.
В ході судового розгляду судом було досліджено надані стороною обвинувачення письмові докази, з яких вбачається наступне.
Згідно з Витягу з ЄРДР зі змісту якого слідує, що відомості про вчинення злочину було внесено 09.12.2018 року; особу, яку повідомлено про підозру зазначено ОСОБА_6 , а рапортом уповноваженої особи Овруцького ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області від 08.12.2018 року зафіксовано надходження повідомлення до лікарні, що з тілесними ушкодженнями доставлено ОСОБА_5 .
Протоколом огляду місця події від 08.12.2018 року з фото таблицями до нього, зафіксовано місце вчинення злочину, обстановка біля домогосподарства та всередині будинку АДРЕСА_2 , виявлення та вилучення плям бурого кольору на дерев`яній підлозі і стільці, джинсових штанів з плямами бурого кольору.

Протоколом огляду місця події від 09.12.2018 року з фото таблицями до нього, зафіксовано обстановку біля домогосподарства та всередині домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 (місце реєстрації та проживання ОСОБА_6 ), виявлення та вилучення чоловічих штанів чорного кольору, куртки спортивної синього кольору з елементами блакитного кольору, шапки сірого кольору та кофти світло-коричневого кольору з наявними плямами темного кольору, які були в мокрому стані.

Вилучені речі під час огляду місця події визнано речовими доказами та приєднано до матеріалів кримінального провадження.

Протоколом огляду місця події від 09.12.2018 року з фото таблицями до нього, зафіксовано обстановку в приміщенні кабінету прийому хворих ВНП «Овруцька міська лікарня», виявлення та вилучення жіночих штанів, кофти, майки, шарфа та двох шкарпеток з плямами бурого кольору, а також кофтинки червоного кольору з наявними на ній ушкодженнями (розривів та розризів) та плямами бурого кольору.

Актом судово медичного дослідження (обстеження) №433 від 10.12.2018 року та висновками експерта №451 від 20.12.2018 року та №460 від 26.12.2018 року у ОСОБА_5 було встановлено наявність тілесних ушкоджень: 1) зашиті рани правої скроневої ділянки; шкіри правої щоки; шкіри лівої щоки; слизової оболонки нижньої губи зліва на рівні 1-2 різців; тильної поверхні лівого променево-зап`ясного суглобу; 2) три поверхневих колото-різаних рани в правій підочничній ділянці; поверхнева колото-різана рана в ділянці проекції середньої частини лівої половини дуги нижньої щелепи; 3) лінійна подряпина в ділянці зовнішнього кута лівого ока; 4) дві рани колото-різані рани лівої підключичної ділянки; 5) різана рана передньої поверхні шиї у верхній третині з ушкодженням щитоподібного хряща в ділянці нижнього полюсу та наскрізним ушкодженням стінки трахеї. Вказані тілесні ушкодження утворились не менше ніж від дванадцяти травмуючих впливів гострого предмету (предметів) з колюче-ріжуючими властивостями, можливо, від дії клинка ножа, та могли утворитись при обставинах вказаних у постанові, медичній документації та самою ОСОБА_5 08.12.2018 року, кухонним ножем заподіяли ушкодження. За ступенем тяжкості тілесні ушкодження п.1,2,4 відносяться до категорії легких з короткочасним розладом здоров`я; п.3 відносяться до категорії легких, а п.5 відносяться до категорії тяжких по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення. Встановлені при проведенні експертизи тілесні ушкодження могли утворитись при обставинах відтворених в процесі проведення слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_6 останній розповів та показав, як саме він заподіяв удари клинком ножа в обличчя та шию ОСОБА_5 , яка при цьому лежала на підлозі обличчям догори та намагалась прикриватись руками від ударів ножем.

Актом судово медичного дослідження (обстеження) №447 від 10.12.2018 року у ОСОБА_6 було встановлено наявність тілесних ушкоджень: 1) поверхнева різана рана на долонній поверхні 5-го пальця правої кисті на межі основної та середньої фаланг. Вказане тілесне ушкодження утворилось від одноразового травмую чого впливу гострого предмету з ріжучими властивостями, можливо, від дії леза клинка ножа, та могли утворитись при обставинах вказаних у постанові та самим ОСОБА_6 08.12.2018 року, порізав кухонним ножем палець. За ступенем тяжкості вказане тілесне ушкодження відноситься до категорії легких.

Згідно висновку судово-медичної (імунологічної) експертизи №1129 від 26.12.2018 року встановлено, що кров ОСОБА_5 відноситься до групи О з ізогемаглютиніном анти-А і анти-В за ізосерологічною системою АВО. Кров ОСОБА_6 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В за ізосерологічною системою АВО. У вирізах з чорно-сірої кофти, об.;1-5, штанів, об.№6-9, червоної кофти, об.№10-13 знайдена кров людини. В результаті серологічного дослідження в об.№1-13 виявлений антиген Н. Походження даного антигену можливе за рахунок крові будь-якої особи, організму якої властивий антиген Н, такою особою може бути і громадянка ОСОБА_5 ..
Згідно висновку судово-медичної (імунологічної) експертизи №1128 від 24.12.2018 року встановлено, що у вирізах з ватних тампонів (змиви з рук ОСОБА_6 ), об.№1-6 слідів крові не виявлено.
Висновком судово-медичної (цітологічної) експертизи №279/ц від 03.01.2019 року встановлено, що в піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластин лівої руки ОСОБА_6 виявлені мікросліди крові людини та поодинокі епітеліальні клітини багатошарового плоского епітелію. При серологічному дослідженні мікрослідів крові (об.2) виявлені антигени А і Н ізосерологічної системи АВО. Мікросліди крові виявлені в піднігтьовому вмісті лівої руки ОСОБА_6 (об.2) утворились від особи (осіб), в крові якої (яких) містяться антигени А і Н ізосерологічної системи АВО, в тому числі і від нього самого. Домішка мікрослідів крові в об.2 від потерпілої ОСОБА_5 не виключається, так як її крові властивий антиген Н ізесорологічної системи АВО.
Відповідно до висновку експерта судово-медичної (імунологічної) експертизи №1143 від 26.12.2018 року встановлено, що у змиві з чобота, об.№25 знайдена кров людини. В результаті серологічного дослідження в об.№25 виявлений антиген Н. Походження даного антигену можливе за рахунок крові будь-якої особи, організму якої властивий антиген Н, такою особою може бути і громадянка ОСОБА_5 .. У вирізах з штанів, об.№1-7, шапки, об.№8-10, кофти, об.№11-15, куртки, об.№16-24, у змивах з чобіт, об.№26-28 слідів крові не виявлено.
Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 12.12.2018 року та дослідженого відеозапису за участю підозрюваного ОСОБА_6 , в присутності понятих та захисника встановлено місце та механізм нанесення 08.12.2018 року тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_5 (штовхнув потерпілу біля столу, остання впала, після чого ножем наніс удари в область голови, шиї та верхньої частини тулубу), детально розповів про кількість та місце нанесення ударів потерпілій, вказав на місце залишення потерпілої та місце, куди викинув ніж. Як свідчить відеозапис слідчої дії, показання ОСОБА_6 давав вільно, вони були послідовними, відповідав на запитання та уточнював місце знаходження певних речей та учасників події, вільно орієнтувався в обстановці.

З висновку судово-психіатричного експерта №12-2019 від 15.01.2019 року слідує, що ОСОБА_6 під час вчинення інкримінованих дій міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, по своєму психічному стану не потребує в застосуванні щодо нього примусових заходів медичного характеру. Давав послідовні свідчення, суть звинувачення розуміє, логічно будує свій захист, не заперечував причетність до скоєного, розуміє можливість покарання за інкриміновані йому вчинки, чітко дотримується власної версії подій. Жалкує про скоєне. Звертав увагу комісії на те, що причини сварки не пам`ятає, як бив потерпілу також не пам`ятає, так як був «дуже п`яний». Під час скоєння злочину знаходився в стані алкогольного сп`яніння, його дії носили характер п`яної розгальмованості, потребували від нього послідовних, цілеспрямованих дій, були пролонгованими у часі, орієнтацію в просторі не втрачав, цілеспрямовано рухався та розподіляв власну увагу, після скоєного, побачивши, що потерпіла знаходиться без свідомості, місце скоєння злочину залишив.
ОСОБА_6 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період часу, до якого відносяться інкріміновані йому протиправні вчинки, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на даний час. По своєму психічному стану не потребує в застосуванні щодо нього примусових заходів медичного характеру.
Підстав піддавати сумніву викладеним у висновках обставин вчинення обвинуваченим злочину, які останній особисто наводив, у суду не має.
Зауважень з приводу належності, допустимості поданих суду та досліджених судом в судовому засідання доказів сторонами не подано.
Суд безпосередньо, повністю та неупереджено дослідивши в ході судового розгляду всі надані сторонами провадження докази у їх сукупності, прийшов до наступних висновків.
Судовий розгляд проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч.1 ст.337 КПК України.
Так, під час судового розгляду сторона обвинувачення наполягала, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України - закінчений замах на вчинення умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині (замах на вбивство).
Сторона захисту, в свою чергу, категорично заперечувала проти вищезазначеного твердження прокурора та наполягала на тому, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч.1 ст.121 КК України - умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що підтверджується нижченаведеними належними та допустимими доказами у сукупності.
Перевіряючи вірність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України суд приходить до наступного висновку.
Частиною 2 та частиною 4 статті 17 КПК України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Кваліфікація злочину це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи, шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом, кваліфікація злочинів завжди пов`язана із необхідністю обов`язкового встановлення та доказування кримінально-процесуальними й криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акт її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.
Відповідно ч.1 ст.115 КК України умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Безпосереднім об`єктом даного злочину є життя людини. Об`єктивна сторона основного складу злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України характеризується: 1) діянням протиправним заподіянням смерті іншій людині; 2) наслідком смертю іншої людини; 3) причинним зв`язком між діянням та зазначеним наслідком. Суб`єктивна сторона даного злочину характеризується виною у формі умислу.
Мотив, мета вчинення злочину та емоційний стан є ознаками, за якими диференційовано кримінальну відповідальність за посягання на життя.
Відповідно до положень пунктів 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» при відмежуванні умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, - умисел є прямим, а якщо не бажає, але свідомо припускає їх настання, - умисел є непрямим. Вирішуючи питання про те, з яким (прямим чи непрямим) умислом діяв винуватий, тобто для з`ясування змісту і спрямованості умислу, необхідно зважати на сукупність всіх обставин учиненого діяння і враховувати не тільки поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, кількість, характер і локалізацію поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілому, причини припинення злочинних дій, а й спосіб учинення злочину, засоби і знаряддя злочину. При цьому якщо винна особа відмовилась від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до частини другої статті 15 КК як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.
Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 15 КК України, замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
За змістом ст.24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.
Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали.
Верховний суд наголосив, що визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину. (правова позиція Верховного суду справа №286/4163/19).
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, показів обвинуваченого, потерпілої та свідків, між обвинуваченим та потерпілою, які проживають в одному селі Верпа Овруцького району, 08.12.2018 року близько 17 години 30 хвилин, в місці проживання ОСОБА_5 , під час спільного розпиття спиртних напоїв, виник конфлікт, який розпочався зі словесних образ, в ході яких потерпіла лаялася на аресу обвинуваченого, штовхала його руками і вимагала, щоб останній залишив її будинок. Обвинувачений схопив кухонного ножа, який лежав на столі та наніс декілька ударів ножем потерпілій, завдав потерпілій тілесні ушкодження (не менше як 12 ударів ножем), які згідно акту судово медичного дослідження (обстеження) №433 від 10.12.2018 року, висновків експерта №451 від 20.12.2018 року та №460 від 26.12.2018 року, за ступенем тяжкості (п.1,2,4) - відносяться до категорії легких з короткочасним розладом здоров`я; (п.3) - відносяться до категорії легких, та п.5 - відносяться до категорії тяжких по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення.
Обвинувачений не заперечує факту нанесення ножових поранень потерпілій, проте стверджує, що умислу на позбавлення її життя не мав. Удари наносив хаотично, нецілеспрямовано. Вказує, що тілесні ушкодження потерпілій наніс на ґрунті особистих неприязних стосунків, що виникли раптово, через конфлікт, який почався з ініціативи потерпілої. Після того як побачив кров, обвинувачений припинив спричиняти будь-які тілесні ушкодження та вибіг з оселі викинув ножа потім повернувся до приміщення, потерпіла була в свідомості.
Питання про умисел на вбивство необхідно вирішувати, виходячи не тільки з кількості, характеру, локалізації поранень, спосіб та знаряддя злочину, які у даному випадку, дійсно, є доволі небезпечними - різана рана передньої поверхні шиї у верхній третині з ушкодженням щитоподібного хряща в ділянці нижнього полюсу та наскрізним ушкодженням стінки трахеї, використання при цьому ножа, а й із сукупності цих з іншими обставинами діяння, зокрема, причини його припинення, поведінку винного і потерпілої, що передувала події та після, їх стосунки тощо. Визначальним при цьому залишається суб`єктивне ставлення саме винуватого до наслідків своїх дій. На цьому неодноразово наголошував у своїх рішеннях Верховний Суд (постанова від 29.01.2020 у справі №303/7357/17 ).
Наявність умислу на позбавлення життя потерпілої обвинувачений ОСОБА_6 заперечував послідовно, не сприйняв наявність такого умислу в діях обвинуваченого і сама потерпіла, його показання з цього приводу також є послідовними, а допитані свідки не надали суду даних, спираючись на які, можна було б стверджувати, що ОСОБА_6 , бодай на мінімальному рівні, виявляв такий умисел своїми діями і це було очевидним для будь-якого стороннього спостерігача. Погрози вбивством від ОСОБА_6 не лунали, свої насильницькі дії він припинив самостійно, дій, спрямованих на приховування слідів злочину чи втечу з місця події, також не вчиняв.
В ході судового розгляду, з показань обвинуваченого та потерпілої, які узгоджуються з іншою сукупністю доказів, встановлено, що обвинувачений добровільно припинив свої протиправні дії. В цей час потерпіла перебувала в свідомості та для обвинуваченого було очевидним, що від його протиправних дій смерть не настала. В разі наявності у обвинуваченого умислу саме на настання смерті, то в даній ситуацій обвинувачений мав можливість продовжити свої протиправні дії, але відмовився від їх продовження та залишив місце події.
Зазначена сукупність всіх обставин вчиненого діяння, а саме: стосунки обвинуваченого із потерпілою до конфлікту, причина конфлікту та раптовість його виникнення, спосіб, знаряддя злочину, характер та локалізація тілесного ушкодження у потерпілої, поведінка ОСОБА_6 після нанесення потерпілій тілесних ушкоджень, свідчать про наявність у обвинуваченого умислу на заподіяння потерпілій ОСОБА_5 саме тілесних ушкоджень, а не бажання смерті останньої, що вказує на відсутність умислу на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині та на неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України. Встановлено, що ОСОБА_6 , мав можливість довести злочин до кінця і вбити потерпілу, проте він утримався від подальших протиправних дій, що свідчить про відсутність умислу на вбивство.
Як роз`яснює Пленум Верховного суду України №2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» в п.4: «Особа, яка добровільно відмовилась від убивства потерпілого або заподіяння шкоди його здоров`ю, підлягає кримінальній відповідальності лише за умови, що фактично вчинене нею діяння містить склад іншого злочину.»
В п.22 вказаної Постанови зазначається, що для розмежування ст.115 та ст.121 КК України, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 09.10.2018 року у справі № 760/4968/15-к, провадження № 51-320км17: «замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.
Відповідно до вимог ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу (подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого, вид та розмір шкоди, обставини, які впливають на ступінь тяжкості тощо), покладається на слідчого та прокурора.
Частиною 2 ст.92 КПК України визначено, що обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.
У постанові від 21 лютого 2018 року Верховний Суд наводить класичне визначення стандарту "поза розумним сумнівом": "Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину".
ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово підкреслює, що відповідно до його усталеної практики, доведеність може випливати зі співіснування достатньо сильних, чітких та взаємоузгоджених умовиводів або такого ж плану неспростованих презумпцій (§ 481 рішення від 31.05.2018 у справі "Абу Зубайда проти Литви"). Окрім того, рівень переконаності, необхідний для досягнення відповідного висновку, та, у зв`язку з цим, питання про покладення тягаря доведення, з необхідністю пов`язані зі специфікою фактів, природою тверджень та передбаченим Конвенцією правом, про яке йдеться. Суд також зважає у своїй практиці на серйозність наслідків, які пов`язані з можливим рішенням, що Договірна держава порушила фундаментальні права (§ 481 рішення від 31.05.2018 у справі "Абу Зубайда проти Литви").
Стороною обвинувачення дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, тобто як закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
На думку суду, встановлені обставини справи вказують, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 охоплюються диспозицією ч.1 ст.121 КК України, як умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.
За вищенаведених обставин, в результаті повного і неупередженого дослідження наданих стороною обвинувачення доказів, показів потерпілої, свідків та обвинуваченого, суд приходить до висновку про недоведеність стороною обвинувачення наявності в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, дії ОСОБА_6 кваліфіковано невірно.
З урахуванням викладеного, суд, керуючись ч.3 ст.337 КПК України, кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
При обранні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у відповідності до ст.65 КК України, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого. Відповідно до вимоги Овруцького ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області встановлено, що ОСОБА_6 , є раніше не судимим.
Судом враховано характеристику видану в.о.старости Словечанської сільської ради Овруцького району Житомирської області, згідно якої ОСОБА_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За місцем проживання в сільській раді характеризується позитивно, скарг від сусідів не надходило. Справи відносно ОСОБА_6 та його сім`ї на адмінкомісії при виконкомі Словечанської сільської ради не розглядалися. Компроментуючих матеріалів відносно нього виконком сільської ради не має. ОСОБА_6 на спеціалізованих обліках не перебуває.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 згідно ст. 66 КК України, суд визнає добровільне відшкодування шкоди потерпілій, активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття у вчиненому діянні, незважаючи на його незгоду із кваліфікацією.
Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 згідно ст. 67 КК України, є вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
За приписами ст.50 КК України покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути співмірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
В рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання. Роблячи такий прогноз суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою».
При призначенні покарання, судом враховано особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_6 характеризується позитивно, є раніше не судимим, одружений, має на утриманні малолітню дитину, відшкодував шкоду потерпілій, остання не наполягала на суворому покаранні для ОСОБА_6 ..
Загальні засади призначення покарання, визначені ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Відтак, відповідно до вимог ст.ст.50,65 КК України, з урахуванням обставин справи, суд приходить до переконання про призначення обвинуваченому ОСОБА_19 покарання в межах санкції ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.
Долю речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст.100 КПК України.
Процесуальні витрати відсутні, цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`являвся.
Арешт на майно не накладався.
Обраний ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту закінсив свою дію 12.02.2019 року.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368,373,374 КПК України,

У Х В А Л И В :

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 ч.1 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням встановивши іспитовий строк 3 (три) роки, якщо він протягом зазначеного строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Речові докази:

- гумові чоботи, штани, куртку, шапку та кофту, які передано на зберігання до камери зберігання речових доказів Овруцького ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області повернути ОСОБА_6 ;

- кофту, штани, майку, кофтину, дві шкарпетки та шарф, які здані до камери зберігання речових доказів Овруцького ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області повернути ОСОБА_5 ;

- зрізи нігтьових пластин та змиви з рук зроблені у ОСОБА_6 знищити.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Житомирського апеляційного суду через Коростенський міськрайонний суд Житомирської області протягом 30 днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ч.3 ст.394 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Суддя ОСОБА_1
копія згідно з оригіналом