Номер провадження: 11-кп/813/1426/22
Справа № 501/24/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000681 від 16 червня 2015 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Одеси, громадянки України, яка має вищу освіту, працює викладачем в Одеському Національному медичному університеті , одружена, неповнолітніх дітей на піклуванні не має, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлених

обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2022 року ОСОБА_8 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та їй призначено покарання у виді штрафу у розмірі чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 гривень, з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України, звільнено ОСОБА_8 від основного та додаткового покарань, призначених цим вироком за ч. 1 ст. 286 КК України, - у зв?язку із закінченням строків давності, передбачених п.2 ч.1 ст.49 КК України.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_8 на її користь 32 068,9 гривень у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 75000 гривень в рахунок відшкодовування моральної шкоди.

Відповідно до оскарженого вироку, 15 червня 2015 року, приблизно о 17 годині 50 хвилин, ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Ford Escort», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. 1-го Травня, в м. Чорноморську, Одеської області, від проспекту Миру в напрямку вулиці Олександрійської, відволіклася від керування автомобілем, в результаті чого своїми необережними діями, а саме злочинною самовпевненістю, тобто, передбачаючи можливість настання загально небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх запобігання, що виразилося у грубому порушенні правил безпеки дорожнього руху, на нерегульованому пішохідному переході, розташованому в районі будинку № 7-д по вул. 1-го Травня, в м.Чорноморську, Одеської області , скоїла наїзд на громадянку ОСОБА_9 та малолітню ОСОБА_10 . При наїзді на ОСОБА_9 , останній спричинено наступні тілесні ушкодження: забій правої нирки легкого ступеню; закритий перелом зовнішнього мищелка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових уламків та крововиливом в порожнину лівого колінного суглобу; садно лівої гомілки, забиття м?яких тканин лівої стопи. Вказані ушкодження утворились від дії тупих предметів, індивідуальні властивості яких в ушкодженнях не відобразилися. Закритий перелом зовнішнього мищелка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових уламків та крововиливом в порожнину лівого колінного суглобу викликає тривалий розлад здоров?я терміном більше 3 тижнів (більше чим 21 день) та за даним критерієм, згідно п.п.2.2.2 та 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Забій правої нирки легкого ступеню викликає розлад здоров?я тривалістю більше ніж 6 днів, але не більше ніж 3 тижні, та за даним критерієм, згідно п.п. 2.3.3 та 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров?я. Садно лівої гомілки, забиття м?яких тканин лівої стопи мають незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше ніж 6 днів, за даним критерієм, згідно п.п. 2.3.5. та 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Як водій ОСОБА_8 порушила такі вимоги пунктів Правил дорожнього руху України:

-1.5 «Дії учасників дорожнього руху не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров?ю громадян, завдавати матеріальних збитків»,

-1.7 «Водії зобов?язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху як діти, люди похилого віку та особи з явними ознаками інвалідності»,

-12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об?єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників об?їзду перешкоди»,

-18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу на якому знаходяться пішоходи повинен зменшити швидкість, а при необхідності зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створено перешкоду або небезпеку».

Порушення пунктів 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв?язку з дорожньо-транспортною подією та її наслідками.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржений вирок з підстав неповноти судового розгляду, не відповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким виправдати її у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що судом неправильно встановлено обставини справи, а саме, що потерпіла рухалася через проїзджу частину дороги зліва на право, хоча насправді вона рухалася з права на ліво відносно руху автомобіля.

Також судом не з`ясовано при яких обставинах був вчинений наїзд.

Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки висновку авто-технічної експертизи №18-4364 від 02 листопада 2018 року, відповідно до якої, за наданими обвинуваченою умовами розвитку подій, вона не мала технічної можливості зупинити транспортний засіб з моменту виникнення для неї небезпеки для руху.

31 жовтня 2017 року був проведений за ухвалою суду слідчий експеримент, однак на місцевості не було відтворено покази потерпілої про можливості отримання нею травми лівого коліна. Про відмову зафіксувати покази потерпілої, стороною захисту було вказано у протоколі.

При цьому суд не відреагував на заяву сторони захисту про невиконання слідчим ухвали суду про проведення слідчого експерименту.

На думку обвинуваченої вказані дії призвели до неповноти судового розгляду.

Позиції учасників апеляційного розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої, просив апеляційний суд залишити вирок без змін.

Мотиви апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Згідно з положеннями ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 просила апеляційний суд оскаржений вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким виправдати її в пред`явленому їй обвинуваченні.

Апеляційний суд вважає, що вказані вимоги обвинуваченої є такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки КПК України не передбачено винесення нового виправдувального вироку на стадії апеляційного розгляду кримінального провадження.

Окрім того, обвинувачена ОСОБА_8 вказувала на неповноту судового розгляду та те, що судом неправильно встановлені обставини справи, а тому висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Між тим, частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак у своїй апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду кримінального провадження обвинувачена та її захисник не зверталася до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, що відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, унеможливлює таке дослідження судом апеляційної інстанції за власної ініціативи.

За таких умов, враховуючи відсутність будь-яких клопотань сторони захисту про повторне дослідження доказів у справі, апеляційний суд констатує, що, у відповідності до положень ст.2, 7, 22, 26 КПК України, на апеляційний суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального процесу про повторне дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, а тому апеляційний суд не має законних підстав для повторного дослідження доказів в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд враховує, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції - перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.

Також апеляційний суд наголошує, що положення ч.1 ст.404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги - стільки рішення»).

Тобто, на відміну від суду першої інстанції повноваження апеляційного суду стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги, з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.

Отже, слід констатувати, що відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку судом дана оцінка всім доказам, на невірну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, але при цьому погоджується з правильністю викладення змісту цих доказів в оскарженому вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч.3 ст.404 КПК.

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження, зокрема, про це зазначено ЄСПЛ у п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: від 13 січня 2005 року «Капо проти Бельгії», від 24 листопада 2000 року «Дактарас проти Литви», від 9 листопада 2006 року «Білуха проти України» про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

Апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положеннях зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Незважаючи на позицію обвинуваченої ОСОБА_8 , відповідно до якої вона не визнає себе винуватою та вважає, що у її діях відсутній склад кримінального правопорушення, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що вина обвинуваченої в повній мірі доведена доказами, дослідженими судом першої інстанції, зокрема:

- показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка під час допиту в суді першої інстанції пояснила, що 15.06.2015 року, приблизно о 17 годині, разом з її малолітньою донькою ОСОБА_11 та подругою ОСОБА_12 йшли на прогулянку в парк «Молодіжний», що розташований по вул. 1-го Травня в м. Чорноморську. Дитина була у дитячому візку-велосипеді, а дитина попереду котила іграшковий візок. Дитячий візок - велосипед штовхала ОСОБА_12 . Перетинали проїжджу частину вул. 1 Травня по пішохідному переходу, що розташований в районі будинку № 7-д. Пройшовши більше половини проїжджої частини у напрямок парку, вона побачила як з права на них рухається автомобіль марки «Ford Escort», за кермом якого сиділа жінка, яка дивилась не на дорогу, а в бік. Вона почала кричати, що на них рухається автомобіль, і почала вивертати дитячий візок-велосипед у лівий бік, при цьому обличчям вона була повернута до автомобіля. У цей час на неї та на дитячий візок-велосипед був скоєний наїзд зазначеним автомобілем. Дитячий візок-велосипед був пошкоджений, дитина опинилась між колесами і зазнала травм. Автомобіль вдарив її в ліву ногу, вона впала на капот, а потім з капота на асфальт, отримавши тілесні ушкодження, зокрема перелом зовнішнього мищелка лівої великогомілкової кістки. Після цього вона була доставлена у лікарню, де її зробили рентген, виявили перелом та інші тілесні ушкодження. Звука гальм автомобіля вона не чула. Сам автомобіль зупинився через 50 метрів від місця наїзду;

- показаннями свідка ОСОБА_12 , яка під час допиту в суді першої інстанції показала, що 15.06.2015 року, приблизно о 17 годині, разом з її малолітньою донькою ОСОБА_11 та з ОСОБА_9 йшли на прогулянку в парк «Молодіжний», що розташований по вул. 1-го Травня в м. Чорноморськ. Донька була у дитячому візку-велосипеді, який вона штовхала. Перетинали проїжджу частину вул. 1 Травня по пішохідному переходу, що розташований в районі будинку № 7-д у напрямок парку. ОСОБА_9 йшла зліва на один крок попереду неї. Пройшовши більше половини проїжджої частини ОСОБА_9 закричала, що на них їде машина, вирвала у неї з рук візок-велосипед. Коли вона повернула голову направо, то побачила, що на них їде автомобіль, за кермом якого сиділа жінка і дивилась в бік магазинів. Автомобіль збив ОСОБА_9 та візок-велосипед, в якому була її донька. Вона бачила ОСОБА_9 на капоті автомобіля, а потім вона впала на асфальт. Донька опинилась між колесами автомобіля, отримавши тілесні ушкодження. Візок-велосипед був пошкоджений. ОСОБА_9 також отримала тілесні ушкодження, у тому числі у неї була зламана ліва нога;

- показаннями свідка ОСОБА_13 , яка під час допиту в суді першої інстанції показала, що працює в офісі, що розташований по вул. 1-го Травня , з вікна якого видно вулицю та парк. Особисто вона бачила, як дівчина з візком-велосипедом перетинала проїжджу частину вулиці по пішохідному переходу, направляючись в парк. Поруч з нею йшла ще одна дівчина. У цей час від вулиці Леніна (тепер проспект Миру) у напрямку вул. Олександрійської рухався автомобіль, який збив одну дівчину та візок-велосипед, зупинившись лише через 50 метрів. З автомобілю вийшла жінка;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що знайомий з ОСОБА_9 15.06.2015, приблизно о 17 годині, він по телефону розмовляв з ОСОБА_9 і остання йому повідомила, що йде в парк «Молодіжний». Він йшов по вул. 1-го Травня і почув звук удару. Підійшовши ближче, він побачив ОСОБА_9 у неї була пошкоджена ліва нога. Також була дитина з тілесними ушкодженнями. На проїжджій частині дороги він бачив пошкоджений візок-велосипед. Працівники поліції запросили його для участі у якості понятого, на що він погодився. Також був ще один понятий чоловік, якого він не знає. В протоколі огляду місця ДТП та схемі ДТП стоїть його підпис;

- показаннями свідка ОСОБА_15 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що станом на 15.06.2015 року, працював слідчим в Чорноморському відділені поліції і в цей день виїжджав на дорожньо-транспортну пригоду, під час якої на пішохідному переході були автомобілем збиті жінка та дитина. У присутності ОСОБА_8 та понятих складав протокол ДТП. Потерпілих на місці ДТП не було, так як вони були доставлені у лікарню. ОСОБА_8 пояснювала, що потерпілі рухались з права на наліво по ходу руху її автомобіля, тобто з парку. У зв?язку з тим, що потерпілої на було на місці пригоди (машина швидкої медичної допомоги на той час відвезла її до лікарні) він при складанні схеми, напрямків руху сторін пригоди, фіксуванні місця зіткнення на відстані між опорними точками користувався інформацією яку надавала виключно ОСОБА_8 ;

- показаннями свідка ОСОБА_16 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що працює лікарем-травматологом в лікарні м. Чорноморська. 15.06.2015 року до лікарні була доставлена ОСОБА_9 , яка отримала тілесні ушкодження під час ДТП. На рентгенівських знімках лівої ноги ОСОБА_9 , які були зроблені 15.06.2015, наявний перелом;

- показаннями свідка ОСОБА_17 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що станом на 15.06.2015 року працював старшим інспектором Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеської області та в цей день він приймав участь при складанні схеми ДТП. Також та місці ДТП був слідчий ОСОБА_15 та поняті, в присутності яких здійснювалися всі заміри;

- показаннями лікаря-експерта Одеської СМЕ ОСОБА_18 , яка під час допиту в суді першої інстанції показала, що вона надавала висновок № 2245 від 08 жовтня 2015 року щодо тілесних ушкоджень отриманих потерпілою ОСОБА_19 під час ДТП. Разом з тим, питання щодо конкретного механізму спричинення тілесних ушкоджень не можливо встановити без проведення комплексної судової експертизи із залученням експертів автотехників;

- показаннями свідка ОСОБА_20 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що він працював керівником Центру травматології та спорту у клінічній лікарні «Феофанія» та проводив операцію і стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_19 . Підтвердив застосування імплантатів під час операції, які були передані потерпілою. Крім того, пояснив, що у протоколі проведення операції від 07.07.2015 р. помилково вказано в описі операції, що її проведено на правовому колінному суглобі, хоча в дійсності проведена на лівому;

-показаннями лікаря-експерта Одеської СМЕ ОСОБА_21 , яка під час допиту в суді першої інстанції показала, що як доповідач у справі приймала участь у складанні висновку комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи № 162 від 01 жовтня 2018 року. Пояснила, що експерти, які проводили транспортно-трасологічна експертизу, не встановили слідів зіткнення автомобілю «Ford Escort» з ОСОБА_19 або іграшковим візком чи дитячим візком-велосипедом, у зв?язку з чим, вважають, що ОСОБА_19 могла отримати тілесні ушкодження як до зазначеного ДТП так і у інші строки (раніше чи пізніше часу ДТП, до моменту звернення за медичною допомогою).

Також, суд першої інстанції дослідив письмові докази, які підтверджують винуватість обвинуваченої ОСОБА_8 , у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушенння, а саме:

- протокол огляду дорожньо-транспортної пригоди від 15.06.2015 року, схемою до цього протоколу та фототаблицею, відповідно до яких під час якого було виявлені уламки дитячої коляски на асфальті (т.1 а.с.49-58);

- висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп?яніння №82 від 15 червня 2015 року, відповідно до якого під час огляду у ОСОБА_8 ознак сп?яніння виявлено не було (т.1 а.с.59);

- протокол огляду від 16.06.2015 року, відповідно до якого слідчим було оглянуто пошкоджений дитячий візок, який було вилучено під час огляду місця події 15 червня 2015 року за наслідком ДТП (т.1 а.с.60);

- висновок експерта №215-А від 24 червня 2015 року, відповідно до якого ходова частина, рульове управління і гальмівна система автомобіля «Ford Escort», номерний знак НОМЕР_1 , до моменту настання даної події знаходилися в працездатному стані і дозволяли водієві автомобіля змінювати напрям руху залежно від свої намірів і ситуації, що складається на дорозі, без ознак наявності несправностей, які могли привести до настання раптових для водія відхилень автомобіля убік від займаної смуги, а також змінювати швидкість і режим цього автомобіля шляхом застосування гальмування з відомою цьому водієві ефективністю (т.1 а.с.61-65);

- постанову слідчого про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів автомобіля «Ford Escort», номерний знак НОМЕР_1 , в якості речового доказу (т.1 а.с.68);

- висновок експерта №2245 від 08 жовтня 2015 року, відповідно до якого у ОСОБА_9 виявлені наступні тілесні ушкодження: закрита травма за очеревинного простору у виді забою нирки легкого ступеня, яка ускладнилася розвитком гострого циститу; закритий внутрішньосуглобовий перелом зовнішнього виростка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових уламків, що супроводжується крововиливом у порожнину лівого колінного суглоба, садна лівої гомілки, забій м?яких тканин лівої стопи (проявився у вигляді набряку). Дані пошкодження утворилися від дій тупих, твердих предметів, якими могли бути зовнішні частини автомобіля, що рухається, при контактуванні з тілом потерпілої, а також внаслідок її подальшого падіння на дорожнє покриття, в умовах ДТП. Наявні ушкодження виникли незадовго до звернення ОСОБА_22 в лікувальний заклад, і таким чином могли бути причинені 15 .06.2015 р. Дані ушкодження викликають тривалий розлад здоров?я строком більше 3 тижнів ( більше ніж 21 день) та за даним критерієм , згідно п.п.2.2.2 та 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.) відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Описані ушкодження не були небезпечними для життя, як в момент їх спричинення, та і в послідуючому періоді (т.1 а.с.67-69);

- посвідчення водія на ОСОБА_8 та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу «Ford Escort», номерний знак НОМЕР_1 (т.1 а.с.72);

- медичні довідки щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (т.1 а.с.178-180);

- висновок експертизи №2896 від 10.11.2016, відповідно якого зафіксовані на візку-велосипеді і іграшковій колясці (візку), перераховані в дослідницькій частині ушкодження й сліди, є слідами ударно-динамічного характеру, які відповідно до матеріалів справи, могли бути утворені при розглянутій ДТП. Однак при порівняльнім дослідженні зазначених ушкоджень і слідів на візку - велосипеді і іграшковій коляски з виступаючими деталями і частинами автомобіля «Ford Escort» у сукупності з відсутністю характерних ушкоджень і слідів на деталях і частинах зазначеного автомобіля, будь-яких ідентифікуючих ознак, що однозначно відображають механізм контактної взаємодії, автомобіля «Ford Escort» з візком - велосипедом і іграшковою коляскою виявити не вдалося. Оскільки ідентифікуючих ознак, що однозначно відображають механізм контактної взаємодії, автомобіля «Ford Escort» з візком - велосипедом і іграшковій коляскою (візком) виявлено не було, то вирішення питання про те якими частинами та під яким кутом відбулось первинне контактування автомобілю з іграшковою коляскою та дитячим візком-велосипедом, безпредметно. На місці ДТП відсутні будь-які критерії, що характеризують положення пішохода (ів), візка - велосипеда, іграшковій коляски й автомобіля на проїзній частині дороги в момент їх контактної взаємодії, установити координати місця наїзду в розглянутому випадку не представляється можливим (т.1, а.с. 210-215, 206 - диск із зображеннями дитячого візка-велосипеда, іграшкового візка);

- світлини з місця ДТП (т.1 а.с.241-242);

- протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 (т.2 а.с.57-67), під час якого вони відтворили дії, обстановку та обставини події, ОСОБА_9 та ОСОБА_12 за своєю версією, яка викладена у обвинувальному акті, ОСОБА_8 , за версією яка суперечить обвинуваченню;

- висновок експерта у комплексній судово-медичній та транспортно-трасологічній експертизі № 162 від 01 жовтня 2018 року, відповідно до якого у ОСОБА_9 малися наступні тілесні ушкодження: забій правої нирки легкого ступеню; закритий перелом зовнішнього мищелка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових уламків та крововиливом в порожнину лівого колінного суглобу; садно лівої гомілки, забиття м?яких тканин лівої стопи. Дані ушкодження спричинені дією тупих предметів, групові та індивідуальні властивості яких в ушкодженнях не відобразилися. Отже, на підставі характеру тілесних ушкоджень встановити точні обставини їх заподіяння не є можливим. Закритий перелом зовнішнього мищелка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових уламків та крововиливом в порожнину лівого колінного суглобу викликає тривалий розлад здоров?я терміном більше 3 тижнів (більше чим 21 день) та за даним критерієм, згідно п.п.2.2.2 та 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Забій правої нирки легкого ступеню викликає розлад здоров?я тривалістю більше ніж 6 днів, але не більше ніж 3 тижні, та за даним критерієм, згідно п.п. 2.3.3 та 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров?я. Садно лівої гомілки, забиття м?яких тканин лівої стопи мають незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше ніж 6 днів, за даним критерієм, згідно п.п.2.3.5. та 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Дані тілесні ушкодження могли утворитися як 15.06.2015, так і у інші строки (раніше чи пізніше часу ДТП, до моменту звернення за медичною допомогою). Оскільки властивості ушкоджень у постраждалої в її медичній документації точно не описані (докладно не описаний стан садна гомілки), а на підставі властивостей перелому точно встановити дату його спричинення не є можливим, точно встановити час заподіяння постраждалій тілесних ушкоджень не є можливим. Дані ушкодження могли утворитися як 15.06.2015 р., так і у інші строки (раніше чи пізніше часу ДТП, до моменту звернення за медичною допомогою). При транспортно-трасологічному дослідженні встановлено, що зафіксовані на візку-велосипеді і іграшковій колясці, перераховані в дослідницькій частині ушкодження й сліди, є слідами ударно-динамічного характеру, які відповідно до матеріалів справи, могли бути утворені при розглянутій ДТП. Однак при порівняльнім дослідженні зазначених ушкоджень і слідів на візку - велосипеді і іграшковій колясці з виступаючими деталями і частинами автомобіля «Ford Escort» у сукупності з відсутністю характерних ушкоджень і слідів на деталях і частинах зазначеного автомобіля, будь-яких ідентифікуючих ознак, що однозначно відображають механізм контактної взаємодії, автомобіля «Ford Escort» з візком - велосипедом і іграшковою коляскою виявити не вдалося. Оскільки ідентифікуючих ознак, що однозначно відображають механізм контактної взаємодії, автомобіля «Ford Escort» з візком - велосипедом і іграшковій коляскою виявлено не було, то вирішення питання про те якими частинами та під яким кутом відбулось первинне контактування автомобілю з іграшковою коляскою та дитячим візком-велосипедом, безпредметно. На місці ДТП відсутні будь-які критерії, що характеризують положення пішохода (ів), візка - велосипеда, іграшковій коляски й автомобіля на проїзній частині дороги в момент їх контактної взаємодії, установити координати місця наїзду в розглянутому випадку не представляється можливим.

Для вирішення питань, що стосуються контакту між автомобілем та пішоходом, слід враховувати як характер тілесних ушкоджень на тілі постраждалого, так і характер пошкоджень та слідів на транспортному засобі. Зазвичай, контакт між пішоходом та автомобілем, що призвів до утворення тілесних ушкоджень на тілі потерпілого, тим більше, переламів, супроводжується виникненням характерних пошкоджень та слідів на кузові автомобіля (притертостей пилогрязевого бруду, відповідних деформацій). У даному випаду, незважаючи на те, що у постраждалої мав місце перелом зовнішнього мищелка лівої великогомілкової кістки із зміщенням кістних уламків, відповідних пошкоджень та слідів на автомобілі «Ford Escort», номерний знак НОМЕР_1 , не зафіксовано. А такі пошкодження та сліди обов?язково повинні бути присутні на автомобілі, якщо припустити, що перелом великогомілкової кістки із зміщенням кістних уламків утворився внаслідок контакту саме з автомобілем «Ford Escort», номерний знак НОМЕР_1 . Тому слід дійти висновку, що яких-небудь об?єктивних даних, що свідчать про контакт між автомобілем «Ford Escort», номерний знак НОМЕР_1 , та постраждалою ОСОБА_9 немає.

Виходячи с цього, вирішення питань про те, якою частиною автомобіля «Ford Escort», номерний знак НОМЕР_1 , на якій висоті від поверхні землі було вчинено первинне контактування з потерпілою ОСОБА_9 і які тілесні ушкодження при цьому виникли; яке було взаємне розташування автомобілю та потерпілої в момент контактування; чи було повторне контактування і які виникли тілесні ушкодження у потерпілої; які тілесні ушкодження і які виникли тілесні пошкодження у потерпілої; які тілесні пошкодження виникли у потерпілій в наслідок падіння на дорожнє покриття є безпредметним, оскільки сам факт контакту між автомобілем та постраждалою є недоведеним.

Як було зазначено вище, на підставі характеру тілесних ушкоджень у постраждалої встановити обставини їх спричинення не є можливим. Перелічені вище ушкодження (забій правої нирки легкого ступеня, закритий перелам зовнішнього мищелка лівої великогомілкової кістки із зміщенням кісних уламків та крововиливом у порожнину лівого колінного суглоба, садно лівої гомілки, забій м?яких тканин лівої стопи) могли виникнути як внаслідок мимовільного падіння на дорожнє покриття, без контакту з автомобілем, так і при інших обставинах, не пов?язаних з ДТП (т.2, а.с.173-200);

- висновок додаткової експертизи №119 від 15 серпня 2019 року, відповідно до якої у ОСОБА_9 малися наступні тілесні ушкодження: забій правої нирки легкого ступеню; закритий перелом зовнішнього мищелка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових уламків та крововиливом в порожнину лівого колінного суглобу; садно лівої гомілки, забиття м?яких тканин лівої стопи. Дані ушкодження спричинені дією тупих предметів, групові та індивідуальні властивості яких в ушкодженнях не відобразилися. Отже, на підставі характеру тілесних ушкоджень встановити точні обставини їх заподіяння не є можливим. Закритий перелом зовнішнього мищелка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових уламків та крововиливом в порожнину лівого колінного суглобу викликає тривалий розлад здоров?я терміном більше 3 тижнів (більше чим 21 день) та за даним критерієм, згідно п.п.2.2.2 та 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Забій правої нирки легкого ступеню викликає розлад здоров?я тривалістю більше ніж 6 днів, але не більше ніж 3 тижні, та за даним критерієм, згідно п.п. 2.3.3 та 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров?я. Садно лівої гомілки, забиття м?яких тканин лівої стопи мають незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше ніж 6 днів, за даним критерієм, згідно п.п.2.3.5. та 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Дані тілесні ушкодження могли утворитися як 15.06.2015, так і у інші строки (раніше чи пізніше часу ДТП, до моменту звернення за медичною допомогою). Оскільки властивості ушкоджень у постраждалої в її медичній документації точно не описані (докладно не описаний стан садна гомілки), а на підставі властивостей перелому точно встановити дату його спричинення не є можливим, точно встановити час заподіяння постраждалій тілесних ушкоджень не є можливим. Дані ушкодження могли утворитися як 15.06.2015 р., так і у інші строки (раніше чи пізніше часу ДТП, до моменту звернення за медичною допомогою). На підставі наявних даних точно встановити, у який строк до чи після дорожньо-транспортної події могли бути заподіяні ці ушкодження, не є можливим. Але, такий строк може обчислюватися кількома днями до чи після даної події ДТП - тобто, строк, на протязі якого на тілі ще є садно та забій м?яких тканин (т.2, а.с.226-252);

- висновок судової автотехнічної експертизи №18-4364 від 02 листопада 2018 року, згідно якого в умовах події при її розвитку по поясненням пішохода ОСОБА_9 і ОСОБА_12 , при під?їзді до пішохідного переходу належні дії водія автомобіля «Ford Escort» регламентувалися вимогами п.18.1 ПДР, згідно з якими, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якім вже перебувають пішоходи, водій зобов?язаний дати дорогу пішоходам, для чого повинен заздалегідь зменшити швидкість, а при необхідності зупинитися, щоб не створювати ним перешкоди або небезпеки. Належним виконанням вимог п. 18.1 ПДР водій автомобіля «Ford Escort» в рамках версії за поясненнями ОСОБА_9 і ОСОБА_12 , гарантовано мала технічну можливість запобігти розглянуту подію. Оскільки в розглянутих за поясненнями ОСОБА_9 і ОСОБА_12 , умовах настання події водій автомобіля «Ford Escort» належним виконанням вимог пункту 18.1 ПДР мала технічну можливість запобігти події, то з експертної точки зору її фактичні дії, що не відповідали вимогам вказаного пункту, перебувають у причинному зв?язку з настанням події. В умовах розвитку події за поясненнями водія автомобіля «Ford Escort», ОСОБА_8 наданих під час слідчого експерименту від 31.10.2017 року її дії регламентувалися вимогами п.12.3 ПДР, згідно з якими водієві було необхідно з моменту об?єктивно можливого виявлення небезпеки для подальшого руху вжити заходів до зниження швидкості аж до зупинки. Водій автомобіля «Ford Escort» в умовах події при її розвитку по її власним поясненням, наданими при слідчому експериментів, шляхом виконання вимог п.12.3 ПДР не мала технічної можливості запобігти події. Оскільки в розглянутих умовах настання події за поясненнями водія автомобіля «Ford Escort», ОСОБА_8 наданих при слідчому експерименті, ця водій належним виконанням вимог п.12.3 ПДР не мала технічну можливість запобігти події, то з експертної точки зору, у її фактичних діях не відповідностей зазначеним вимогам не вбачається, і з позиції технічного аналізу, ці дії не перебувають у причинному зв?язку з настанням події;

- висновок експерта №326 від 04 грудня 2015 року, відповідно до якого у ОСОБА_10 мали місце наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку, садна обличчя, забій м`яких тканин голови, садна нижніх кінцівок. Точна кількість саден у медичних документах не вказана. Дані ушкодження спричинені дією тупих предметів, якими могли бути частини автомобілю при контактуванні з пішоходом, та покриття дороги. Ушкодження могли бути заподіяні 15.06.2015 р. Дані тілесні ушкодження не були небезпечні для життя, у тому числі і в момент заподіяння. При встановленні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень експертна комісія вважає за необхідне указати наступне. Основним методом об`єктивної діагностики забою головного мозку є метод комп`ютерної томографії; у випадках забою головного мозку, навіть легкого ступеня, на комп`ютерні томограмі візуалізуються вогнища головного мозку. При ретельному дослідженні наданої томограми головного мозку постраждалої встановлено, що вогнища забою головного мозку на томограмі відсутні, що спростовує виставлений постраждалій діагноз забою головного мозку легкого ступеню. Таким чином, з урахуванням даного факту, слід вважати, що у даному випадку у постраждалої мав місце не забій головного мозку легкого ступеня, а більш легка форма черепно-мозкової травми - струс головного мозку. Струс головного мозку не потребує тривалого лікування терміном більш ніж 21 день. Тому наявна у ОСОБА_10 закрита черепно-мозкова травма (у єдиний комплекс якої входить струс головного мозку, садна обличчя, забій м`яких тканин голови) тягне за собою короткочасний розлад здоров`я тривалістю більше ніж 6 днів, але не більше 21 дня, та за даним критерієм, згідно з п.п. 2.3.3. та 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, спричинили короткочасний розлад здоров`я. Садна нижніх кінцівок мають незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше ніж 6 днів, та за даним критерієм, згідно з п.п. 2.3.5 та 4.6 «Правил…», відносяться до легких тілесних ушкоджень;

- протокол операції від 07.07.2015 р. щодо репозиції перелому зовнішньої лівої великогомілкової кістки, пластики дефекту кальцебоном, МОС пластинкою та шурупами. Артроскопія лівого колінного суглобу (т.1, а.с.103).

Дослідивши вказані докази суд першої інстанції зазначив про те, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (справа «Ушаков та Ушакова проти України», заява № 10705/12, від 18/09/2015, п. 78).

За позицією ККС ВС, викладеною в постанові від 4 липня 2018 року (справа № 688/788/15-к, п.25,26) обов?язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред?явленим обвинуваченням.

З огляду на викладене, суд першої інстанції зазначив, що експертами беззаперечно встановлено, що потерпіла ОСОБА_9 у часовий період який передував подіям за участю обвинуваченої ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 до моменту звернення останньої за допомогою до медичної установи, отримала різноманітні тілесні ушкоджень легкої та середньої тяжкості, зокрема «закритий перелом зовнішнього мищелка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових уламків».

При цьому, суд першої інстанції вказав на те, що відсутні будь які об?єктивні відомості, що ОСОБА_9 отримала закритий перелом зовнішнього мищелка лівої великогомілкової кістки до ДТП, про що, зокрема, свідчать показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та самої потерпілої ОСОБА_9 , щодо її вільного пересування, без ознак травмування нижньої кінцівки.

Враховуючи, що «закритий перелом зовнішнього мищелка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових уламків» було встановлено рентгенографією 15 червня 2015 року, підтверджені показаннями свідка, лікаря ОСОБА_16 , тобто одразу після ДТП за участю потерпілої ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_8 , апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстнації про те, що ці ушкодження не могли бути отримані після ДТП.

Між тим, суд першої інстанції звернув увагу на висновок експертів, відповідно до якого ОСОБА_9 могла отримати тілесні ушкодження внаслідок мимовільного падіння на дорожнє покриття, без контакту з автомобілем, так і при інших обставинах, не пов?язаних з ДТП, зроблений на підставі того, що на автомобілі під керування ОСОБА_8 не було виявлено слідів пошкодження. Разом з тим, доказів того, що на автомобілі обов?язково повинні були залишитись сліди зіткнення з ОСОБА_9 експертами не наводяться, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстнації правильно оцінив висновок в цієї частині, як припущення, що підтверджується також показання експертів ОСОБА_21 та ОСОБА_18 , надані під час судового розгляду кримінальногопровадження.

Крім того, суд першої інстанції надав оцінку тим обставинам, що за висновком автотехнічної експертизи №18-4364 від 02 листопада 2018 року, обвинувачена ОСОБА_8 , як водій автомобілю «Ford Escort», з огляду розвитку подій за версією потерпілої ОСОБА_9 , «мала технічну можливість запобігти події і з експертної точки зору її фактичні дії, що не відповідали вимогам п. 18.1 ПДР, перебувають у причинному зв?язку з настанням події». Разом з тим, з огляду на розвиток подій за версією обвинуваченої ОСОБА_8 , тим же експертом зроблено висновок, що ОСОБА_8 «належним виконанням вимог п.12.3 ПДР не мала технічну можливість запобігти події, то з експертної точки зору, у її фактичних діях не відповідностей зазначеним вимогам не вбачається, і з позиції технічного аналізу, ці дії не перебувають у причинному зв?язку з настанням події».

Аналізуючи вищевикладені обставини, апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції, який вважав, що версія розвитку подій ДТП за версією обвинуваченої ОСОБА_8 спростована сукупністю досліджених доказів та показаннями свідків, якими підтверджується, що обвинувачена ОСОБА_8 мала технічну можливість запобігти ДТП, а її фактичні дії, що не відповідали вимогам Правил дорожнього руху, перебувають у причинному зв?язку з настанням події, а тому правильним є висновок суду першої інстанції про те, що протилежний варіант, викладений експертом, є припущенням.

Під час апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_8 стверджувала про те, що свідки у кримінальному провадженні несправжні та давали неправдиві показання, а подія ДТП є фальсифікацією, з метою вимагання потерпілою грошей.

Апеляційний суд вважає вказані твердження обвинуваченої необґрунтованими з огляду на таке.

Так, положеннями ст.22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими нормами КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, свідки, які допитувалися судом першої інстанції були приведені судом до присяги та попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання.

Статтею 65 КПК України визначено, що свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань.

Згідно зі ст.95 КК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Апеляційний суд зазначає, що доводи обвинуваченої ОСОБА_8 не підтверджуються жодними доказами.

Під час апеляційного розгляду сторона захисту не змогла належним чином обґрунтувати доводи про неправдивість показань свідків та не зверталась до апеляційного суду, в порядку ч.3 ст.404 КПК України, для повторного дослідження вказаних доказів, які були предметом дослідження у суді першої інстанції.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що обвинувачена ОСОБА_8 , стверджуючи про фальсифікацію події ДТП та вимагання потерпілою ОСОБА_9 у неї грошей не надала жодних доказів для підтвердження вказаних обставин, в тому числі того, що вона зверталася до правоохоронних органів з заявою щодо вчинення вимагання у неї грошей потерпілою ОСОБА_9 .

Також, обвинувачена ОСОБА_8 в апеляційній скарзі зазначала про те, що під час проведення слідчого експертименту були допущені порушення, оскільки не було відтворено отримання потерпілою травми лівого коліна.

Відповідно до статті 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Проведення слідчого експерименту допускається за умови, що при цьому не створюється небезпека для життя і здоров`я осіб, які беруть у ньому участь, чи оточуючих, не принижуються їхні честь і гідність, не завдається шкода. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту. Згідно ч.6 ст.223 КПК слідча (розшукова) дія, що здійснюється за клопотанням сторони захисту, потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, проводиться за участю особи, яка її ініціювала, та (або) її захисника чи представника, крім випадків, коли через специфіку слідчої (розшукової) дії це неможливо або така особа письмово відмовилася від участі в ній.

Між тим, відповідно до обвинувального акту убачається, що обвинувачена ОСОБА_8 скоїла наїзд на громадянку ОСОБА_9 та малолітню ОСОБА_10 . При наїзді на ОСОБА_9 , останній спричинено наступні тілесні ушкодження, які перелічені в обвинувальному акті, в тому числі травму лівого коліна.

Разом з тим, у обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги у цій частиніі, обвинувачена ОСОБА_8 не зазначила про те, яким чином невідтворення під час проведення слідчого експерименту показів потерпілої про отримання нею травми лівого коліна, призвело до неповноти судового розгляду.

Так, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до статті 94 Кримінального процесуального кодексу України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінюючи викладені обставини, апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду було беззаперечно встановлено те, що водієм ОСОБА_8 були порушені вимоги п.п. 1.5, 1.7, 12.3, 18.1 «Правил дорожнього руху» України, які знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, та у своїй сукупності призвели до настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості та легких тілесних ушкоджень, внаслідок наїзду на неї керованим обвинуваченою ОСОБА_8 автомобілем, а тому апеляційний суд приходить до висновку про правильність правової кваліфікації цих її дій за ч.1 ст.286 КК України.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченої ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та доведеності її вини у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_8 .

На думку апеляційного суду, всі доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_8 фактично зводяться до її декларативної незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.

При цьому, апеляційний суд переконаний, що твердження обвинуваченої ОСОБА_8 про її невинуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, спростовуються фактичними обставинами кримінального провадження, встановленими судом першої інстанції.

Невизнання своєї провини обвинуваченою ОСОБА_8 пеляційний суд розцінює, як намагання ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_8 покарання, врахував, що вона раніше не судима, позитивно характеризується за місцем мешкання, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, працює викладачем в Одеському Національному медичному університеті, одружена.

Обставини, які пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_8 судом встановлені не були.

Також, суд першої інстанції врахував досудову доповідь служби з питань пробації, відповідно до якої, ризики вчинення ОСОБА_8 повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній. Виправлення ОСОБА_8 можливо без позбавлення або обмеження волі.

Між тим, як зазначено вище, з урахуванням відомостей, які характеризують особу обвинуваченої, а також ступеня тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом?якшують або обтяжують її покарання, майновий стан, суд першої інстанції вважав, що обвинуваченій ОСОБА_8 має бути призначене покарання у виді штрафу з додатковим покаранням - позбавлення права керувати транспортними засобами.

На думку апеляційного суду, призначене обвинуваченій ОСОБА_8 покарання у виді штрафу у розмірі чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 гривень та додаткове покарння у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на строк два роки, за своїм видом та розміром буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченої.

При цьому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстнації дійшов обґрунтованого висновку про необхідність звільнення ОСОБА_8 від основного та додаткового покарань, призначених цим вироком за ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, у зв?язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Відповідно до резолютивної частини оскарженого вироку, суд першої інстанції частково задовольнив цивільний позов потерпілої та вирішив стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 - 32068 грн. 90 коп. матеріальних збитків, 75000 грн. моральної шкоди.

Так, положеннями ч.1 ст.128 КПК України встановлено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

У відповідності до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдану майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується особою яка таку шкоду заподіяла.

Відповідно до ч.2, 3 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

У відповідності до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції, який вважав доведеним розмір завданої потерпілій матеріальної шкоди - 32 068,90, що складається з витрат на лікування та операцію потерпілої, та підтверджується матеріалами доданими до цивільного позову.

Статтею 23 ЦК України, передбачено, що розмір моральної шкоди визначає суд з урахуванням певних обставин, а саме залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вірно врахував вимоги розумності і справедливості та, на думку апеляційного суду, визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 70 000 гривень, відповідає фактичним обставинам справи та тяжкості заподіяних потерпілій травм, є адекватним тим моральним стражданням і переживанням, яких зазнала остання, унаслідок отриманих тілесних ушкоджень.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржене судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_8 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржений вирок суду - без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2022 року, яким ОСОБА_8 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, - залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4