Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

13 грудня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представників потерпілих адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника-адвоката ОСОБА_11 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000007 за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_13 , ОСОБА_13 , обвинуваченого ОСОБА_10 , його захисника-адвоката ОСОБА_11 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 червня 2022 року стосовно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Гільча Друга Здолбунівського району Рівненської області, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 червня 2022 року ОСОБА_10 визнано винним та засуджено за ч.3 ст.286 Кримінального кодексу України (далі - КК) на шість років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання та зараховано період попереднього ув`язнення з 03 по 04 січня 2020 року.

До вступу вироку в законну силу ОСОБА_10 обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту у нічний період доби на строк 60 днів із покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Судом вирішено питання стосовно речових доказів, процесуальних витрат, а також скасовано арешт майна у даному кримінальному провадженні.

Вироком частково задоволено цивільний позов ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_13 і ОСОБА_13 та стягнуто з ОСОБА_10 на користь кожного з потерпілих по 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Також судом частково задоволено цивільний позов ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та стягнуто ОСОБА_10 на користь кожного з потерпілих по 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_14 до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди залишено без розгляду.

Цим вироком, ОСОБА_10 визнаний винним та засуджений за те, що він 03 січня 2020 року близько 16 години 42 хвилин на перехресті 171 км +500 м автодороги «Городище Рівне - Старокостянтинів», керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21103» з реєстраційним номером НОМЕР_1 та виїжджаючи з вулиці 8 Березня м.Здолбунів Рівненської області, що є другорядною дорогою, при виконанні маневру повороту ліворуч в сторону с.Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області, в порушення розділу 33 (дорожній знак 2.1 «Дати дорогу»), пункту 16.11 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - ПДР), на перехресті нерівнозначних доріг проігнорував вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» розділу 33 ПДР, не надав дорогу і допустив зіткнення з автомобілем марки «Renault Trafic» з реєстраційним номером НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_17 , який наближався до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі і рухався зі сторони вул.Степана Бандери м.Здобунів в напрямку с.Здовбиця.

Надалі, водій ОСОБА_17 , втративши внаслідок даного зіткнення керованість автомобілем марки «Renault Trafic», виїхав на зустрічну смугу руху, де здійснив зіткнення з автомобілем марки «Honda Civic» з реєстраційним номером НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_18 , який рухався в зустрічному напрямку та не мав технічної можливості уникнути зіткнення.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водію автомобіля марки «Renault Trafic» ОСОБА_17 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудей з чисельними переломами ребер, грудини, грудного відділу хребта з ушкодженнями органів грудної порожнини, а водію автомобіля марки «Honda Civic» ОСОБА_18 тілесні ушкодження у вигляді масивної травми тіла з чисельними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, від яких вони померли на місці події, а вказані вище транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Порушення ОСОБА_10 вимог пункту 16.11 та розділу 33 (дорожній знак 2.1 «Дати дорогу») ПДР, відповідно до яких на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху, перебуває у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та суспільно-небезпечними наслідками, що настали.

В апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_13 і ОСОБА_13 , просять вказаний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 максимальне покарання, передбачене ч.3 ст.286 КК, залишити під арештом належний обвинуваченому автомобіль, а також стягнути з ОСОБА_10 на їх користь по 1823,60 грн. щомісячно - на дітей до досягнення 18-річного віку, на маму ОСОБА_5 - пожиттєво, на ОСОБА_6 - до досягнення меншою дитиною повноліття, а також по 224 898 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування заявлених вимог зазначено, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого наступили тяжкі наслідки загинуло дві людини, він не розкаявся, вибачення у потерпілих не попросив, не відшкодував, навіть частково, матеріальну та моральну шкоду, пом`якшуючі обставини відсутні, натомість наявна обтяжуюча обставина смерть двох осіб. Тому, на думку потерпілих, призначене ОСОБА_10 покарання, наближене до нижньої межі санкції, не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Також апелянти вважають, що місцевим судом було безпідставно скасовано арешт, накладений на належний ОСОБА_10 автомобіль.

Окрім того, зазначено, що мама ОСОБА_18 ОСОБА_5 має право на відшкодування шкоди як непрацездатна особа, а те, що вона перебувала на утриманні потерпілого, стверджується довідкою Здовбицької сільської ради. Дружина потерпілого та його неповнолітні діти також мають право на відшкодування шкоди, адже перебували на його утриманні.

Також апелянти вказали, що внаслідок загибелі рідної людини, потерпілі зазначали моральної шкоди.

Обвинувачений ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить вказаний вирок скасувати та закрити кримінальне провадження. На обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив, що місцевий суд проводив судовий розгляд упереджено, не об`єктивно і не всебічно, порушивши засади змагальності сторін, доступу до правосуддя, права на справедливий суд. Вважає, що існували обставини для відводу головуючого судді у зв`язку з його упередженістю.

Обвинувачений вказав, що при його виїзді на головну дорогу, де ділянка дороги була заокругленою, а оглядовість обмеженою близько 140 м, у сутінках, відчув удар від автомобіля марки «Renault Trafic», який рухався з перевищенням дозволеної швидкості. Зазначив, що суд не взяв до уваги показання двох свідків, які вказували, що швидкість автомобіля марки «Renault Trafic» була більша, ніж 100 км/год. Натомість суд поклав в основу вироку висновки експертів, які є суперечливими та ґрунтуються на припущеннях.

Обвинувачений не погоджується з висновками експертів №8038 від 07.04.2020, та №3.131/20 від 18.02.2020, зазначивши що в цих висновках вказано, що встановити місце зіткнення, місце розташування транспортних засобів не представилось можливим. Вказав, що його показання щодо місця зіткнення з автомобілем «Renault Trafic» узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_19 та поясненнями експерта ОСОБА_20 , наданими при допиті у місцевому суді.

На переконання обвинуваченого, ці дві експертизи є різними у своїх висновках щодо місця зіткнення автомобілів, а тому потрібно було призначити додаткову експертизу, однак місцевий суд відхилив декілька клопотань сторони захисту про проведення такої експертизи. Зазначив, що висновки експертів №8038 від 07.04.2020, №8064 від 21.04.2020, №8037 від 08.04.2020 не відповідають обставинам справи, базуються на припущеннях та не дали вичерпних та об`єктивних відповідей на поставлені питання, однак на їх основі було зроблено експертизу від 30.04.2020, яка стала підставою для ухвалення обвинувального вироку.

Захисник-адвокат ОСОБА_11 в апеляційній скарзі з підстав, аналогічним викладеним в апеляційній скарзі обвинуваченого, зокрема, покликаючись на невідповідність та не чіткість висновків судових експертиз, які були покладені в основу вироку, також просить вказаний вирок скасувати та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 . Додатково захисник зазначав, що вказана дорожньо-транспортна пригода трапилась 03 січня 2020 року о 16 год. 52 хв., а огляд місця події розпочався слідчим о 19 год. 10 хв., а весь цей час місце ДТП не було огороджене, по ньому рухались транспортні засоби, а тому концентрацію уламків автомобілів через 2 год. 18 хв. на місці події визначити було неможливо.

У запереченнях на апеляційну скаргу потерпілих, обвинувачений ОСОБА_10 просить апеляційний суд відмовити у її задоволенні у повному обсязі.

Згідно приписів ч.1 ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Частиною 3 цієї статті передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак, ставлячи вимогу про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю у діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК, стороною захисту не було заявлено клопотання про повторне дослідження доказів із зазначенням підстав для такого дослідження.

Таким чином, в силу вимог ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд приймає до уваги докази, безпосередньо досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду, не даючи їм іншої оцінки, ніж надав місцевий суд.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку щодо наявності причинного зв'язку між порушенням ОСОБА_21 Правил дорожнього руху та настанням наслідків у виді смерті двох потерпілих, тобто у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК.

Зокрема, як було встановлено місцевим судом, у прямому причинному зв'язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та суспільно-небезпечними наслідками, що настали, перебуває порушення ОСОБА_10 вимог п.16.11 та розділу 33 (дорожній знак 2.1 «Дати дорогу») ПДР, якими встановлено, що на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.

Вказаний висновок місцевим судом було зроблено на підставі безпосередньо досліджених доказів. Так, за даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 03.01.2020, вказана слідча дія була проведена слідчим ОСОБА_22 , за участю спеціаліста ОСОБА_23 та в присутності двох понятих. У вказаному протоколі зі схемою та ілюстративною таблицею до нього детально зафіксовано місце розташування трьох транспортних засобів, місце знаходження осипу уламків транспортних засобів, осипу ґрунту, а також місця розливу паливно-мастильних матеріалів. При цьому, жодних процесуальних порушень при проведенні даної слідчої дії та складанні протоколу огляду місця події ні місцевим, ні апеляційним судом, встановлено не було. Тому, вказаний протокол огляду місця події зі схемою та ілюстративною таблицею до нього колегія суддів вважає належним та допустимим доказом.

При цьому, як вбачається з висновку експерта №3.1-31/20 від 18.02.2020, складеного за результатом проведення судової інженерно-транспортної експертизи з транспортно-трасологічного дослідження, вихідні дані для визначення місця зіткнення транспортних засобів відносно елементів проїзної частини дороги бралися саме із вищевказаного протоколу огляду місця події, а також проводилось експертне дослідження транспортних засобів «ВАЗ-21103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , «Renault Trafic», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та «Honda Civic», реєстраційний номер НОМЕР_3 , з метою встановлення якими частинами та під яким кутом відбулося контактування зазначених автомобілів.

Так, згідно з вказаним висновком експерта, контактування автомобіля марки «ВАЗ-21103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відбулося передньою правою кутовою частиною з лівою боковою стороною автомобіля марки «Renault Trafic», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на відстані близько 3,48 м від краю заднього габариту кузова автомобіля «Renault Trafic», при цьому в момент контактної взаємодії поздовжньої вісі між транспортними засобами, одна по відношенню до іншої, були розташовані під кутом приблизно 50 плюс/мінус 10 градусів. Зіткнення цих автомобілів відбулось на проїзній частині автодороги «Городище-Рівне-Старокостянтинів» поблизу зафіксованої у протоколі огляду місця події та схемі до нього межі ділянки скупчення уламків частин деталей транспортних засобів розміром 9,8х3,0 м, яка знаходиться в межах ділянки осипу уламків частин деталей ТЗ №1.

Вказаний висновок експерта щодо місця зіткнення автомобіля обвинуваченого і потерпілого ОСОБА_17 об`єктивно узгоджується з висновком експерта за результатами проведеної судової транспортно-трасологічної експертизи від 07.04.2020 №8038. Зокрема експерта зазначено, що місце зіткнення автомобіля «ВАЗ 21103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з автомобілем «Renault Trafic», реєстраційний номер НОМЕР_2 , знаходиться на правій смузі проїзної частини, по напрямку до с.Здовбиця, автодороги Городище-Рівне-Староконстянтинів, в місці початку ділянки осипу уламків частин транспортних засобів, що позначена на схемі до протоколу огляду місця події від 03.01.2020 як «осип уламків частин деталей ТЗ №1».

Окрім того, вказані висновки експертів узгоджуються з іншими висновками експертів за результатами проведення судової транспортно-трасологічної експертизи №8040 від 06.04.2020 та №8039 від 03.04.2020 за виключенням похибки моменту контактної взаємодії поздовжньої вісі між транспортними засобами «Renault Trafic» та «ВАЗ-21103», одна по відношенню до іншої, яку зменшено до плюс/мінус 5 градусів, що було враховано місцевим судом при аналізі цих доказів.

Тому доводи обвинуваченого та його захисника щодо наявності суперечностей у висновках цих експертиз не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Також доводи про те, що водій автомобіля марки «Renault Trafic», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював об`їзд автомобіля під керуванням обвинуваченого з правого боку по узбіччю, що, у сукупності з перевищенням потерпілим швидкості руху, на думку сторони захисту, було у прямому причинному зв`язку з виниклою дорожньо-транспортною пригодою, не підтверджуються жодними зібраними під час досудового розслідування доказами, окрім показань самого обвинуваченого.

Разом з тим, показання ОСОБА_10 , надані ним при допиті в якості підозрюваного, а також обставини, відтворені ним під час слідчого експерименту, були предметом дослідження при проведенні судової інженерно-транспортної експертизи. Так, згідно з висновком експерта від 30.04.2020 №8107, показання підозрюваного ОСОБА_10 щодо обставин зіткнення автомобіля марки «Renault Trafic», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з автомобілем марки «ВАЗ 21103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , необґрунтовані з технічної точки зору. Зокрема, експерт дійшов до такого висновку зважаючи на те, що при розташуванні автомобіля марки «ВАЗ-21103» відносно правого краю проїзної частини в момент зіткнення, про яке вказав ОСОБА_10 при слідчому експерименті, автомобіль марки «Renault Trafic» мав би виїжджати перед автомобілем обвинуваченого справа із-за межі проїзної частини та навіть із-за меж узбіччя через металеве огородження. Також експертом враховано контактну взаємодію автомобілів, згідно з якою удар відбувся саме передньою правою кутовою частиною автомобіля марки «ВАЗ 21103» в бокову праву частину автомобіля марки «Renault Trafic» (задню частину лівих передніх дверей), а не навпаки.

Також колегія суддів вважає, що до показань свідка ОСОБА_19 стосовно швидкості руху автомобіля марки «Renault Trafic», реєстраційний номер НОМЕР_2 , слід ставитись критично, адже таке твердження свідка є його суб`єктивним сприйняттям. Ці показання, за відсутності інших доказів, окрім пояснень обвинуваченого, не можуть свідчити про перевищення ОСОБА_17 дозволеної швидкості руху на цій ділянці дороги. Водночас, з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що під час досудового розслідування стороною захисту заявлялось клопотання про проведення слідчого експерименту з участю свідка ОСОБА_19 задля встановлення швидкості руху автомобіля «Renault Trafic».

Стосовно тверджень сторони захисту про наявність заокруглення дороги та обмежену оглядовість, що становить близько 137 м, у зв`язку з чим в обвинуваченого був відсутній зоровий контакт з водієм потерпілим ОСОБА_17 , то слід зауважити, що при проведенні слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 ним не зазначалось про обмежену оглядовість цієї ділянки дороги. Тому такі показання обвинуваченого колегія суддів розцінює як обрану лінію захисту, які, однак, не підтверджуються зібраними в справі доказами. Також відсутні підстави стверджувати, що осипи уламків автомобілів з часу вчинення ДТП і до часу проведення огляду місця події значно змістились по дорозі, адже це є припущеннями сторони захисту, не підтвердженими жодними доказами.

Погоджується колегія суддів і з рішенням місцевого суду щодо неврахування висновку судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди №03/20 від 24.08.2020, проведеного за клопотанням адвоката ОСОБА_11 . Зокрема, як вбачається з даного висновку експерта, вихідні дані для проведення даної експертизи були взяті в основному з показань обвинуваченого ОСОБА_10 , які, як зазначено вище, за результатами проведення іншої судової експертизи, були визнані необґрунтованими з технічної точки зору, та не узгоджуються з іншими доказами у провадженні.

При цьому, колегія суддів враховує, що, як передбачено ч.2 ст.101 КПК, кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях. Однак порядок та процедуру призначення такої експертизи під час судового розгляду регламентовано статтею 332 цього Кодексу, яка визначає, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Водночас як вказана судова експертиза, за наслідками якої був складений висновок №03/20 від 24.08.2020, так і висновок експертів за результатами проведення комісійної судової авто технічної та транспортно-трасологічної експертизи №38749/21-52/2500/22-52 від 03.02.2022, були проведені вже під час судового розгляду, однак захисником не було заявлено суду клопотань про їх призначення та, відповідно, судом не постановлялись ухвали про призначення відповідних експертиз.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що не можливість встановлення точних метричних координат місця зіткнення транспортних засобів обвинуваченого і потерпілого ОСОБА_17 відносно елементів проїзної частини, не спростовує наявності в діях ОСОБА_10 порушення вимог п.16.11 та вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» розділу 33 ПДР.

Не було встановлено апеляційним судом ознак упередженості головуючого судді при розгляді даного кримінального провадження, про що стверджували захисник та обвинувачений, вказуючи на необґрунтованість відмови у відводі судді.

Також згідно приписів статей 50, 65 КК, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.1 Постанови від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Ухвалюючи вказаний вирок, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону, призначивши обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, яке за своїм видом та розміром відповідає як особі винного, так і встановленим обставинам кримінального провадження.

Так, судом було враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який належить до категорії тяжких злочинів з необережною формою вини, тяжкі наслідки, які настали внаслідок його вчинення, в тому числі і смерті двох потерпілих, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, дані про особу винного посередню характеристику за місцем проживання та позитивну характеристику за місцем роботи, відсутність судимостей, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, а також те, що обвинувачений є інвалідом ІІ групи. Тобто місцевим судом, при обранні виду та міри покарання обвинуваченому, фактично були враховані усі обставин, на які покликалась потерпілі у своїй апеляційній скарзі.

Крім того, колегія суддів вважає за доцільне врахувати молодий вік обвинуваченого.

Сукупність вказаних обставин слугувало підставою для призначення ОСОБА_10 покарання, наближеного до нижньої межі інкримінованої йому санкції частини статті, що відповідає меті покарання, яке полягає не тільки в карі, але й виправленні засуджених.

Тому апеляційні вимоги потерпілих щодо призначення ОСОБА_10 максимального покарання, передбаченого ч.3 ст.286 КК, задоволенню не підлягають.

Окрім того, не ґрунтуються на приписах закону вимоги потерпілих щодо залишення під арештом залежний обвинуваченому автомобіль протягом 90 днів з дня набрання вироком законної сили.

Разом з тим, колегія суддів не може повністю погодитись з рішенням суду в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Так, за змістом ч.1 ст.129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Частиною 5 ст.128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Загальними вимогами цивільного процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Однак цих вимог закону при розгляді цивільного позову потерпілого місцевий суд належним чином не дотримався.

Зокрема, як вбачається зі змісту вироку, місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог потерпілих ОСОБА_6 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей, та ОСОБА_5 , в частині стягнення шкоди, пов'язаної із смертю годувальника, покликався на те, що відсутні докази перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на утриманні потерпілого ОСОБА_18 .

Водночас, місцевий суд, в повній мірі не врахував вимоги ст.1200 ЦК України, не з'ясувавши факт перебування вказаних осіб - дружини та матері потерпілого на його утриманні, оскільки це має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Зокрема, як зазначив Верховний Суд у постанові у справі № 756/8644/19, одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

При цьому, з оскаржуваного вироку не вбачається, на підставі яких доказів місцевий суд дійшов висновку, що виплачена ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» потерпілій ОСОБА_6 та двом неповнолітнім дітям шкода, пов`язаної із смертю годувальника, у розмірі 170028 грн. свідчить про загальний розмір заподіяної шкоди, а не свідчить про розмір страхової виплати у межах ліміту відповідальності страховика за полісом цивільно-правової відповідальності ОСОБА_10 .

Вказані порушення, на переконання колегії суддів, є істотними, а тому вирок стосовно ОСОБА_10 в частині вирішення цивільного позову потерпілих до страхової компанії не може вважатись законним й обґрунтованим.

Однак, зважаючи на те, що потерпілі не заявляли клопотання про повторне дослідження доказів, тому, в силу вимог ч.3 ст.404 КПК, колегія суддів позбавлена підстав для повторного дослідження доказів, а тому відсутня можливість для усунення вказаних недоліків на стадії апеляційного розгляду.

Водночас колегія суддів зауважує, що порушення судом першої інстанції вимог ст.370 КПК та загальних засад судочинства не відноситься до переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбаченого ч.1 ст.415 КПК. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК, у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п. 1, 2 ч.1 ст.7 КПК верховенство права, законність, та одночасно обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, що передбачено як обов`язкові вимоги у ст.370 КПК. Разом з цим належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить висновку, що згідно ч.1 ст.412 КПК, вказаний вирок в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_6 та ОСОБА_5 підлягає скасуванню з призначенням у цій частині нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_13 , ОСОБА_13 задовольнити частково, у задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_10 , його захисника-адвоката ОСОБА_11 відмовити.

Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 червня 2022 року стосовно ОСОБА_10 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах і в інтересах неповнолітніх дітей, скасувати з призначенням в цій частині нового судового розгляду в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_24 ОСОБА_25 ОСОБА_26