ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/834/23 Справа № 175/4075/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської обласної прокуратури, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001718 відносно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лошкарівка Нікопольського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню доньку, працюючого водієм ТОВ «Диана Групп», проживаючого за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого органом досудового розслідування у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

засудженого судом першої інстанції за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2022 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання виді обмеження волі на строк 1 рік.

Строк покарання обчислювати з дня прибуття засудженого ОСОБА_10 у виправний центр і постановки його на облік.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 50000,00 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, і 17500,00 гривень - у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_11 було відмовлено.

Як встановлено судом, 14 грудня 2019 року приблизно о 05.30 годині у приміщенні автозаправної станції «WOG» (далі АЗС або АЗС «WOG»), розташованій по вул. Миколаївській, буд. № 191 «А» у с. Дороге Дніпровського району Дніпропетровської області, між раніше незнайомими ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин розпочався конфлікт, під час якого у обвинуваченого раптово виник умисел, спрямований на спричинення останньому тілесних ушкоджень.

З цією метою ОСОБА_12 , діючи умисно, з метою спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, із силою наніс йому один удар головою в область обличчя, внаслідок чого заподіяв тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани в лобній області ліворуч з переходом на проекцію внутрішнього кута лівої брови; двох синців на верхній та нижній повіці лівого ока з переходом у виличну область ліворуч, на верхній та нижній повіці правого ока в проекції внутрішнього кута з переходом у виличну область праворуч, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день).

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_10 було кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК України, за ознаками умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, що спричинило непоправне знівечення обличчя.

В ході судового провадження, судом першої інстанції дії ОСОБА_10 було перекваліфіковано за ч. 2 ст. 125 КК України, за ознаками легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2022 року відносно ОСОБА_10 , за ч. 2 ст. 125 КК України в частині кваліфікації дій та призначеного покарання - скасувати та ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_10 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, із покладенням на нього обов`язків передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує на те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а також, призначено обвинуваченому покарання, яке через свою м`якість не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, обставинам кримінального провадження та даним про особу обвинуваченого. Зокрема, прокурор вказує на те, що суд першої інстанції приймаючи рішення про перекваліфікацію дії обвинуваченого з ч. 1 ст. 121 на ч. 2 ст. 125 КК України не врахував висновок додаткової судово-медичної експертизи №989е від 09 квітня 2020 року, так як обличчя потерпілого внаслідок злочинних дій ОСОБА_10 має значний рубець, який зі спливом часу не зникне та згідно вказаного висновку є невиправним. З урахуванням цих обставин, на думку прокурора, завдані ОСОБА_11 тілесні ушкодження є такими, що непоправно знівечують обличчя і за цією ознакою відносяться до категорії тяжких злочинів, а тому дії ОСОБА_10 підлягають правовій кваліфікації за ч. 1 ст. 121 КК України.

Захисник обвинуваченого в своїй апеляційній скарзі просить вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2022 року відносно ОСОБА_10 , за ч. 2 ст. 125 КК України в частині призначеного покарання змінити, призначивши обвинуваченому більш м`яке покарання, мотивуючи такі вимоги тим, що призначене судом першої інстанції покарання через свою суворість є явно несправедливим, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченого.

Також, захисник в своїй скарзі просить відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 в повному обсязі, мотивуючи такі вимоги тим, що адвокатом потерпілого жодним чином не підтверджені суми заявленого гонорару, які були стягнуті судом першої інстанції в якості відшкодування витрат на правову допомогу, як і не доведено наявність самої моральної чи матеріальної шкоди та причинного зв`язку між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою, зокрема, висновків експертизи моральної шкоди, захисник зазначає, що позовна заява потерпілого містить лише стандартні фрази, котрі жодним чином не відображають індивідуальні психофізичні особливості ОСОБА_11 та не доводять виникнення в нього моральної шкоди.

Водночас, 01 лютого 2023 року за вх.№11-3767 від захисника обвинуваченого до суду апеляційної інстанції до початку розгляду справи надійшло клопотання, відповідно до змісту якого сторона захисту просить закрити кримінальне провадження №0001718 відносно ОСОБА_10 та звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків даності.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник обвинуваченого в судовому засіданні пояснив, що подане ним клопотання від 01 лютого 2023 року за вх. №11-3767 фактично є змінами до раніше поданої апеляційної скарги, а тому, він наполягає на задоволенні вимог про закриття кримінального провадження та звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора захисник заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість.

Обвинувачений в судовому засіданні повністю підтримав позицію свого захисника, наполягав на закритті кримінального провадження та звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Прокурор свою апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній. Проти задоволення апеляційної скарги захисника та його вимог щодо закриття провадження прокурор заперечував.

Представник потерпілого проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечував, вважав, що вирок суду першої інстанції в частині правової кваліфікації дій обвинуваченого законний та обґрунтований, просив залишити його без змін. Проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, представник потерпілого також заперечував.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданих апеляційних скарг, обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.

Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України суд може перекваліфікувати дії обвинуваченого на закон, що передбачає відповідальність за менш тяжкий злочин, не виправдовуючи обвинуваченого за тим обвинуваченням, яке йому було пред`явлено.

Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі, суд провів стосовно ОСОБА_10 повний та неупереджений судовий розгляд, встановив та дослідив всі обставини кримінального провадження, правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, дійшов обґрунтованих висновків щодо необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 1 ст. 121 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, вимог кримінального процесуального законодавства України дотримався.

Так, суд першої інстанції перекваліфіковуючи дії ОСОБА_10 з ч. 1 ст. 121 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України посилався на досліджений в ході судового провадження висновок експерта №357е від 30 січня 2020 року та додатковий висновок експерта №9898е від 09 квітня 2020 року, відповідно до яких виявлені у ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді забійної рани в лобній області ліворуч з переходом на проекцію внутрішнього кута лівої брови, двох синців на верхній та нижній повіці лівого ока з переходом в виличну області ліворуч, на верхній та нижній повіці правого ока в проекції внутрішнього кута з переходом в виличну область праворуч, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні (21 день). На момент повторного огляду ОСОБА_11 24 грудня 2020 року рубець на обличчі неокріплий, помірно щільний на дотик, тобто повністю не сформований, тому вирішити питання щодо виправності чи не виправності рубця може бути після повного формування рубця, але не раніше чим через 3 місяця після отримання травми. За даними консультативного висновку лікаря щелепно-лицевого хірурга, виявлена у ОСОБА_11 рубцева деформація є невиправною. У разі, якщо судово-слідчими органами буде визнано, що вказаний рубець знівечує обличчя, то тілесні ушкодження, відповідно до п.2.1.8. Правил, мають бути віднесені до категорії тяжких тілесних ушкоджень. У разі, якщо судово-слідчими органами буде визнано, що вказаний рубець не знівечує обличчя, то тілесні ушкодження будуть відповідати ступеню тяжкості, який вказаний у висновку експерта №357е від 30 січня 2020 року.

Також, судом першої інстанції безпосередньо в ході судового провадження було оцінено зовнішній вигляд обличчя потерпілого під час судових засідань на протязі з березня 2021 року по листопад 2022 року, і враховуючи викладені судовими експертами фактори та загальноприйняті уявлення про вигляд людини, суд дійшов висновку про те, що наявний на обличчі потерпілого рубець, тобто, тілесне ушкодження у вигляді рубця в лобній ділянці, не можна розцінити як тяжке тілесне ушкодження, оскільки він не є огидним, страхітливим чи таким, що відштовхує, не надає обличчю потерпілого відразливого чи потворного вигляду, а тому суд не вважав доведеним те, що дане тілесне ушкодження, заподіяне потерпілому ОСОБА_11 , відноситься до категорії тяжких за ознакою непоправного знівечення обличчя.

Водночас, прокурор в своїй апеляційній скарзі посилався на те, що суд першої інстанції приймаючи рішення про перекваліфікацію дії обвинуваченого з ч. 1 ст. 121 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України не врахував висновок додаткової судово-медичної експертизи №989е від 09 квітня 2020 року, так як обличчя потерпілого внаслідок злочинних дій ОСОБА_10 має значний рубець, який зі спливом часу не зникне та згідно вказаного висновку є невиправним. З урахуванням цих обставин, на думку прокурора, завдані ОСОБА_11 тілесні ушкодження є такими, що непоправно знівечують обличчя і за цією ознакою відносяться до категорії тяжких злочинів, а тому дії ОСОБА_10 підлягають правовій кваліфікації за ч. 1 ст. 121 КК України.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги прокурора і вважає, що доводи прокурора про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження за ознакою непоправного знівечення обличчя потерпілого не ґрунтується на нормах закону України про кримінальну відповідальність, виходячи з наступного.

Так, положеннями ч. 1 ст. 121 КК України, за якою органом досудового розслідування кваліфіковані дії обвинуваченого ОСОБА_10 , передбачена відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, що спричинило непоправне знівечення обличчя.

Водночас, відповідно до п. 2.1.8. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року №6 (далі Правила), визначено, що судово-медичний експерт не кваліфікує ушкодження обличчя як знівечення, оскільки це поняття не є медичним. Він визначає вид ушкодження, його особливості та механізм утворення, встановлює, чи є це ушкодження виправним або невиправним.

Під виправністю ушкодження належить розуміти значне зменшення вираженності патологічних змін (рубця, деформацій, порушення міміки, тощо), з часом або під дією не хірургічних засобів. Коли ж для усунення необхідне оперативне втручання (косметична операція), то ушкодження обличчя вважається невиправним.

Коли ушкодження обличчя виправне, ступінь тяжкості його визначається виходячи з критеріїв, викладених у цих Правилах; при не виправності нарівні із визначенням ступеня тяжкості ушкодження звичним порядком експерт зазначає, що ушкодження може бути розцінене як тяжке, якщо буде визнане таким, що знівечило обличчя.

Непоправне знівечення обличчя може бути результатом: обливання обличчя кип`ятком, кислотою чи іншою речовиною; нанесення глибоких чи значної кількості мілких шрамів за допомогою гострих предметів; обрізання вух чи носа. Такі ушкодження надають обличчю страхітливий і такий, що відштовхує, вигляд і, крім фізичної шкоди, спричиняють потерпілому велику психічну травму.

Отже, поняття знівечення обличчя не медичне поняття, тому право кваліфікувати ушкодження обличчя як знівечення належить до компетенції суду, та воно визначається стосовно будь-якої потерпілої особи, виходячи з естетичної оцінки нормального вигляду обличчя. Суд оцінює зовнішній вигляд потерпілого на момент судового розгляду виходячи із загальноприйнятих уявлень про людський вигляд.

Згідно із загальноприйнятими уявленнями про вигляд людини, обличчям є передня частина голови людини, яка виражає її зовнішність, індивідуальність, що за допомогою міміки (руху м`язів обличчя) відображає внутрішній душевний стан, настрої, переживання людини. Знівеченим обличчя вважається тоді, коли воно має неприємний, огидливий вигляд, потворний, відштовхуючий зовнішній вигляд не властивий нормальному людському обличчю.

Таким чином, виходячи з вище проаналізованих норм, слід зробити висновок, що надання оцінки знівечення обличчя не є медичним терміном, який встановлюється експертом, а є юридичним поняттям, встановлення якого, як факту, належить виключно до компетенції суду на стадії судового провадження, дослідження наявних в матеріалах кримінального провадження письмових доказів та безпосереднього огляду в судовому засідання обличчя потерпілого і як вбачається з висновків, викладених судом першої інстанції в мотивування судового рішення про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 1 ст. 121 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, в ході судового провадження під час судових засідань на протязі з березня 2021 року по листопад 2022 року судом було оцінено зовнішній вигляд потерпілого, який має на обличчі рубець, тобто, тілесне ушкодження у вигляді рубця в лобній ділянці, яке не можна розцінити як тяжке тілесне ушкодження, оскільки він не є огидним, страхітливим чи таким, що відштовхує, не надає обличчю потерпілого відразливого чи потворного вигляду, а тому, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що в дії обвинуваченого підлягають правовій кваліфікації за ознаками легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, тобто, у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає доводи прокурора про необхідність кваліфікувати дії ОСОБА_13 за ч.1 ст.121 КК України необґрунтованими та такими, що спростовуються встановленими судом першої інстанції безпосередньо в ході судового провадження обставинами.

Щодо доводів зміненої апеляційної скарги сторони захисту про наявність правових підстав для закриття кримінального провадження №0001718 відносно ОСОБА_10 , у зв`язку із закінченням строків давності для притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених положеннями ст. 49 КК України, то колегія суддів вважає їх слушними.

Так, санкцією ч. 2 ст. 125 КК України передбачено покарання за умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності у виді штрафу від 50 до 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від 150 до 240 годин або виправних робіт на строк до 1 року, або арешту на строк до 6 місяців, або обмеження волі на строк до 2 років.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України, кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, кримінальне правопорушення, кваліфіковане судом за ч. 2 ст. 125 КК України, ОСОБА_10 вчинив 14 грудня 2019 року, а відтак, на момент перегляду оскаржуваного вироку, строк, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України для притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності сплинув 14 грудня 2022 року.

Тож, виходячи із вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасувати вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2022 року, звільнити ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001718 - закрити, у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

А тому, на підставі викладеного, керуючись положеннями ст. ст. 284, 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2022 року відносно ОСОБА_10 , за ч. 2 ст. 125 КК України скасувати.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрити кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за№0001718відносно ОСОБА_10 , у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4