ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 688/2334/21

Провадження № 11-кп/4820/166/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_10 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 листопада 2022 року у кримінальному провадженні № 0000141, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 квітня 2021 року, яким ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку м. Шепетівка Хмельницької області, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницькогої області від 02 листопада 2022 року ОСОБА_10 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, і призначено покарання:

- за ч.1 ст.135 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки,

- за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання ОСОБА_10 у виді обмеження волі на строк три роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки. Строк відбуття покарання відраховувати з дня фактичного затримання з метою відбуття покарання.

Вирішено питання щодо речових доказів, про відшкодування процесуальних витрат, а також щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до вироку суду, 01.04.2021 року близько 15.27 год. водій ОСОБА_10 , керуючи власним автомобілем марки «Citroen» моделі «Berlingo» сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїжджій частині дороги вул. Героїв Небесної Сотні в м. Шепетівка зі сторони вул. Островського в напрямку вул. Залізнична зі швидкістю близько 34,45 км/год., неподалік будинку № 80, порушуючи вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, не обрала безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу і безпечно керувати ним, проявила неуважність, маючи об`єктивну можливість виявити небезпеку для руху (перешкоду), а саме велосипедиста ОСОБА_11 , який в цей час рухався в попутному напрямку та мав намір переїхати на іншу сторону, не показавши лівою рукою сигналу зміни напрямку руху (перестроювання), почав зміщатися під кутом до центру дороги, ОСОБА_10 в порушення вимог п.п.12.3, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху не вжила заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди, не вибрала безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху, внаслідок чого здійснила зіткнення правим дзеркалом заднього виду керованого нею автомобіля із лівою стороною велосипедиста ОСОБА_11 .

В подальшому, після скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_10 , не зупиняючись, залишила на своєму автомобілі місце події та зникла.

Тим самим, своїми діями ОСОБА_10 порушила п.п.1.5, 1.7, 2.3(б), 11.1, 12.1, 12.3, 13.1, 14.2(б) Правил дорожнього руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що трапилася з вини водія ОСОБА_10 , велосипедист ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з переломом лівої скроневої кістки черепа, забою головного мозку, крововиливів під оболонки та в шлуночки мозку, крововиливу в м`які покрови лівої скронево-тім`яної ділянки, поверхневої рани в лівій тім`яній ділянці голови, синців навколо обох очей, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних для життя в момент спричинення, а в даному випадку перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті, а також синця на передньо-боковій поверхні грудної клітки зліва, синця на боковій поверхні грудної клітки зліва, які за своїм характером відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості.

Порушення п.12.3 Правил дорожнього руху, допущені водієм автомобіля марки «Citroen» моделі «Berlingo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 , перебувають у прямому причинному зв`язку із скоєнням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , що призвели до смерті потерпілого.

Крім того, продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_10 відразу після вчинення дорожньо-транспортної пригоди за вказаних вище обставин, 01.04.2021 року близько 15.27 год. на ділянці дороги, розташованої неподалік будинку № 80 по вул. Героїв Небесної Сотні в м.Шепетівка, усвідомлюючи, що ОСОБА_11 перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлений реальної можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, нехтуючи моральними нормами співжиття, у порушення вимог ст.14 Закону України «Про дорожній рух», п.2.10 Правил дорожнього руху, маючи при цьому реальну можливість вжити заходів для надання медичної допомоги потерпілому, не вжила заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому ОСОБА_11 , не викликала карету швидкої медичної допомоги, не вжила самостійних заходів для доставляння потерпілого до лікувального закладу та не вжила будь-яких інших заходів, необхідних для відведення небезпеки, що загрожувала життю потерпілого, зникла з місця дорожньо-транспортної пригоди та залишила без допомоги потерпілого ОСОБА_11 , який перебував у небезпечному для життя безпорадному стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 просить вирок Шепетівського міськрайонного суду від 02 листопада 2022 року скасувати. Закрити кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_10 за ч.1 ст.135 КК України на підставі п.7 ч.1, ч.7 ст.284 КПК України.

Призначити покарання за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у виді 3 років обмеження волі. Застосувати ст.75 КК України та звільнити ОСОБА_10 від покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Вказує, що зазначений вирок є незаконним і необґрунтованим і підлягає зміні, оскільки ухвалений з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства на підставі не повного дослідження доказів і невірного встановлення обставин справи, є надто суворим і таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винної особи.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не об`єктивно оцінив фактичні обставини даної дорожньо-транспортної пригоди, зазначивши у вироку порушення Правил дорожнього руху лише ОСОБА_10 , і в основу вироку поклав, що вона в порушення вимог п.п.12.3, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху не вжила заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди, не вибрала безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху, внаслідок чого здійснила зіткнення правим дзеркалом заднього виду керованого нею автомобіля із лівою стороною велосипедиста ОСОБА_11 .

Вказує, що учасниками даної пригоди була ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які обидва допустили порушення правил дорожнього руху, однак суд першої інстанції зазначив, що потерпілий ОСОБА_11 , рухаючись в попутному напрямку та маючи намір переїхати на іншу сторону, лише не показав лівою рукою сигнал зміни напрямку руху (перестроювання), почав зміщатися під кутом до центру дороги. Проте суд не звернув уваги, що потерпілий хотів переїхати проїжджу частину дороги на іншу сторону у непередбаченому місці, і що велосипедист є повноправним учасником дорожнього руху і на нього у повному обсязі розповсюджуються Правила дорожнього руху і не вказав це у своєму вироку.

Окрім того, суд безпідставно вказав, що ОСОБА_10 порушила вимоги пп.«б» п.14.2 ПДР, зокрема що перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що водій транспортного засобу, який рухається попереду по тій самій смузі, не подав сигналу про намір повороту (перестроювання) ліворуч. Проте з матеріалів та вироку суду не вбачається, що ОСОБА_10 обганяла транспортні засоби з виїздом на смугу зустрічного руху.

Звертає увагу суду, що обвинувачена ОСОБА_10 , не уникаючи відповідальності за вчинене та не заперечуючи своєї неумисної вини, стверджує, що зазначена дорожньо-транспортна пригода відбулася за обопільної вини її учасників, а порушення потерпілим ОСОБА_11 Правил дорожнього руху об`єктивно не зазначено у вироку суду і таким чином, фактично не відображає його причетності до вчинення злочину. Зазначені обставини істотно впливають на оцінку доказів і суспільну небезпечність дій обвинуваченої, що в свою чергу було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання.

Крім того, не погоджується із судовими рішеннями в частині засудження ОСОБА_10 за ч.1 ст.135 КК України, оскільки відповідно до ст. 477 КПК цей злочин належить до злочинів приватного обвинувачення і кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого. Вважає, що суд не міг постановити обвинувальний вирок за ч.1 ст.135 КК України, а повинен був закрити кримінальне провадження у цій частині, оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_9 із заявою про притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.135 КК України не зверталася. Про небажання потерпілої підтримувати обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення свідчить її письмова заява (копія заяви додається до апеляційної скарги).

З урахуванням зазначеного, просить суд апеляційної інстанції взяти до уваги матеріали кримінального провадження, у яких відсутня письмова заява потерпілої про притягнення її до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.135 КК України та у зв`язку із цим закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_10 за п.7 ч.1, ч.7 ст.284 КПК України, посилаючись на правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, в якій зазначено, що злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, а не суспільства, вони не є тяжкими. Пунктом 7 ч.1 ст.284 КПК України передбачено, що право відмовитися від обвинувачення має потерпілий або його представник у визначених цим Кодексом випадках. У даному випадку закон визначає потерпілими не тільки осіб, які безпосередньо постраждали від злочину, а й близьких родичів чи членів сім`ї такої особи, якщо постраждала особа померла.

При призначенні покарання, просить суд виходити з положень ст.65 КК України, а саме з принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для виправлення та попередження нових злочинів, врахувати ступінь скоєного з необережності злочину за обопільної вини обох учасників, відсутність критеріїв, які б свідчили про її суспільну небезпечність, раніше вона не судима, одружена, не перебуває на обліках у нарколога та психіатра чи інших обліках, позитивно характеризується за місцем проживання, здійснює догляд за мамою похилого віку, яка через порушення функцій організму є невиліковно хворою особою і не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребує соціальної послуги з догляду на професійній основі.

Відповідно до вимог ст.75 КК України, просить суд, при призначенні їй покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винної та інші обставини справи, які свідчать про можливість виправлення без відбуття покарання, прийняти рішення про звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачена та її захисники підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити у повному обсязі. При цьому обвинувачена показала, що вину визнає, щиро кається, збитки відшкодувала. Просила врахувати данні про її особу, що вона доглядає свою матір та звільнити її від відбування покарання. Захисники наполягали, що враховуючи, що вина у ДТП є обопільною, злочин є необережним, а також з урахуванням пом`якшуючих обставин та даних про особу обвинуваченої, у суду були наявні підстави для застосування статті 75 КК України та звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання.

Потерпіла підтримала доводи апеляційної скарги, а також підтримала свою заяву про відмову від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення за ч.1 ст.135 КК України та просила закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_10 за ч.1 ст.135 КК України. Повідомила, що не зверталася з письмовою заявою та не висловлювала усних клопотань про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_10 за ч.1 ст.135 КК України. В суді першої інстанції не відмовлялася від обвинувачення за ч.1 ст.135 КК України. Просила суворо не карати ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України, призначити їй покарання не пов`язане з обмеженням чи позбавленням волі, претензій матеріального характеру вона не має, збитки відшкодовані обвинуваченою добровільно.

Прокурор визнав апеляційні доводи частково, в частині права потерпілої на відмову від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення за ч.1 ст.135 КК України, у зв`язку з чим наявні підстави для закриття провадження в цій частині. Стосовно засудження ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України, вважає, що суд дав належну юридичну оцінку діям обвинуваченої і у відповідності із вимогами норм КК України обґрунтовано призначив покарання обвинуваченій, при цьому застосувавши вимоги ст.69 КК України, з урахуванням обставин, на які посилається сторона захисту, підстави для застосування вимог статті 75 КК України відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачену та її захисників, які підтримали доводи апеляційної скарги, просили скасувати вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 листопада 2022 року, закрити кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_10 за ч.1 ст.135 КК України на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України та призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.69 та 75 КК України; потерпілу, яка підтримала апеляційну скаргу та просила закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_10 за ч.1 ст.135 КК України на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України, думку прокурора про безпідставність апеляційних вимог щодо застосування статті 75 КК України до призначеного покарання за ч.2 ст.286 КК України; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Мотиви Суду

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених діючим законодавством. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, але вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Подія злочину, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху при керуванні транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації її дій за ч.2 ст.286 КК України, в апеляційній скарзі не оспорюються.

Доводи обвинуваченої про неправильне застосування щодо неї положень ч.1 ст.135 КК України та необхідність закриття кримінального провадження у цій частині у зв`язку з відсутністю заяви потерпілої про здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є безпідставними.

Згідно приписів ч.4 ст.26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до вимог процесуального закону обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є позиція потерпілого по відношенню до вчиненого щодо нього діяння, виражена у певній процесуальній формі, зокрема у формі заяви. Інтерес потерпілого як особи, котра зазнала шкоди, у застосуванні процедури кримінального судочинства стосується не юридичної кваліфікації протиправних дій, а самого факту вчинення цих дій, тому потерпілий не зобов`язаний визначати конкретну норму кримінального закону, яка встановлює відповідальність за те чи інше вчинене щодо нього протиправне діяння, натомість, достатнім є лише волевиявлення потерпілого на притягнення винного до кримінальної відповідальності.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_9 подала заяву слідчому про визнання її потерпілою у кримінальному провадженні за фактом ДТП, в результаті якої помер її батько (а/п 63 т 2), під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції потерпіла погодились з висунутим ОСОБА_10 обвинуваченням за ч.2 ст.286, ч.1 ст. 135 КК України та просила призначити їй покарання на розсуд суду (а/п 99 т.1).

Крім того, під час апеляційного розгляду потерпіла повідомила, що в суді першої інстанції не відмовлялася від обвинувачення за ч.1 ст.135 КК України.

За таких обставин, з урахуванням позиції потерпілої, котра не відмовилась від застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_10 заходів кримінального характеру, суд першої інстанції правильно ухвалив обвинувальний вирок за ч.1 ст.135 КК України, визнавши ОСОБА_10 винною у вчиненні вказаного злочину.

Аналогічна позиція міститься у правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року (справа № 288/1158/16-к, провадження № 13-28кс19), якщо потерпілий не подавав заяву про злочин, але до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження за злочином публічного обвинувачення беззастережно висловлювався про необхідність застосування щодо винного кримінально-правових заходів примусу, відповідне волевиявлення, зафіксоване у процесуальних документах, є достатньою підставою для здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення після зміни кваліфікації злочину.

Крім того, у згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, зазначено, що злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, а не суспільства, вони не є тяжкими. Пунктом 7 ч. 1 ст. 284 КПК України передбачено, що право відмовитися від обвинувачення має потерпілий або його представник у визначених цим Кодексом випадках. У даному випадку закон визначає потерпілими не тільки осіб, які безпосередньо постраждали від злочину, а й близьких родичів чи членів сім`ї такої особи, якщо постраждала особа померла.

Законодавець надає потерпілому можливість вибору способу реагування на злочин. Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до ч. 1 ст. 477 КПК України може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із ч. 4 ст. 26, п. 7 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних із домашнім насильством).

Таким чином, законодавець передбачив безумовну підставу для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, а саме, відмову потерпілого від такого обвинувачення, небажання притягувати винну особу до кримінальної відповідальності.

В ході апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_9 підтримала свою заяву, подану на адресу апеляційного суду про відмову від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення за ч.1 ст.135 КК України та просила закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_10 за ч.1 ст.135 КК України.

Відповідно до ст. 477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, в тому числі і передбаченого частиною першою статті 135 КК України (залишення в небезпеці без обтяжуючих обставин).

На підставі ст.284 ч.1 п 7, ч.7 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством. Якщо ця обставина виявляється під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Відповідно до вимог ч.1 статті 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що відповідно до вимог ст.284 ч.1 п.7, ст.417 КПК України вирок суду в частині визнання ОСОБА_10 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України та призначення їй покарання за цією статтею та за сукупністю кримінальних правопорушень підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження в цій частині у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, задовольнивши в цій частині апеляційні вимоги обвинуваченої.

Натомість, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченої щодо явної несправедливості призначеного їй покарання, вважаючи його занадто суворим, незаконним та необґрунтованим, оскільки воно не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, просить змінити вирок суду першої інстанції і до призначеного судом покарання за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.69 КК України, застосувати вимоги ст.75 КК України.

ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до положень статті 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Згідно усталеної практики Верховного Суду, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної або касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції керувався положеннями статей 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами та належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, дані про особу винної, яка за місцем проживання характеризується позитивно, одружена, офіційно не працює, здійснює догляд за престарілою матір`ю, раніше не судима, зміст досудової доповіді, визнавши обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченій з`явлення зі зізнанням, щире каяття у скоєному та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, не встановивши обставин, що обтяжують покарання, а також врахувавши порушення потерпілим Правил дорожнього руху, визнавши, що ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування вимог ст. 69 КК України та призначення обвинуваченій основного покарання більш м`якого, ніж передбачено санкцією ч.2 ст.286 КК України, а саме у виді обмеження волі, що буде необхідним і достатнім для виправлення та попередження скоєння нею нових кримінальних правопорушень.

Приймаючи до уваги сукупність наведених обставин, колегія суддів не має сумнівів у тому, що визначена ОСОБА_10 форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірною протиправному діянню, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових злочинів, тоді як звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню обвинуваченої, а також може створити у обвинуваченої та інших осіб схильність до вчинення аналогічних злочинів, хибне уявлення про безкарність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтям 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі обвинуваченої не наведено обставин, які свідчили би про можливість її виправленнябез відбування покарання та стали би підставою для звільнення обвинуваченої від відбування покарання згідно зі ст.75 КК України з випробуванням, оскільки всі зазначені обвинуваченою обставини були враховані судом при призначенні їй основного покарання із застосуванням статті 69 КК України.

Стосовно апеляційних доводів, що судом не враховано при призначені покарання всіх обставин, в тому числі і порушення потерпілим Правил дорожнього руху, то колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки при застосуванні вимог статті 69 КК України судом враховано також і порушення потерпілим ОСОБА_11 Правил дорожнього руху, але ДТП сталося саме з вини водія ОСОБА_10 , не дотримання нею вимог п. 12.3 ПДР.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_10 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, тобто, керуючи транспортним засобом, вона порушила правила безпеки дорожнього руху, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_11 , які призвели до смерті потерпілого. При цьому хоча по відношенню до наслідків вина засудженої є необережною, проте об`єктом посягання являється життя іншої людини та наслідком вчинення якого є спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала смерть.

До того ж, ОСОБА_10 маючи реальну можливість вжити заходів для надання медичної допомоги потерпілому, не вжила заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому ОСОБА_11 , не викликала карету швидкої медичної допомоги, не вжила самостійних заходів для доставлення потерпілого до лікувального закладу та не вжила будь-яких інших заходів, необхідних для відведення небезпеки, що загрожувала життю потерпілого, зникла з місця дорожньо-транспортної пригоди та залишила без допомоги потерпілого ОСОБА_11 , який перебував у небезпечному для життя безпорадному стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність даного діяння.

Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, характер дій ОСОБА_10 , наслідки діяння, суд першої інстанції обґрунтовано та вмотивовано призначив їй покарання за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням статті 69 КК у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, яке вона має відбувати реально, з чим погоджується колегія суддів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що звільнення обвинуваченої від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку не буде відповідати принципам справедливості, індивідуалізації призначення покарання та не сприятиме виправленню обвинуваченої й попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень та не буде таким, що відповідатиме вимогам статті 65 КК України.

До того ж, звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку за обставин з наслідками, які були встановлені судом першої інстанції у даному кримінальному провадженні, не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість грубого порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

Також колегія суддів враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі "Скополла проти Італії" від 17.09.2009 року, Високий суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі обвинуваченої не наведено обставин, які б не були враховані судом першої інстанції при призначенні їй покарання, та які свідчили би про можливість її виправлення без відбування покарання та стали би підставою для звільнення від відбування покарання згідно зі ст. 75 КК України з випробуванням, а доводи обвинуваченої, що вона проживає разом з матір`ю та доглядає за нею, не доводять можливості її виправлення без відбування покарання.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_10 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, судом першої інстанції вірно та обґрунтовано визначено вид та розмір покарання із застосуванням статті 69 КК України, в апеляційній скарзі не наведено обставин, які стали би підставою для застосування статті 75 КК України, апеляційних підстав для зміни вироку в частині призначеного ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286 КК України колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 417 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 листопада 2022 року в частині визнання ОСОБА_10 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, призначення покарання за ч.1 ст.135 КК України та за сукупністю кримінальних правопорушень скасувати.

На підставі п.7 ч.1 ст. 284 КПК України закрити кримінальне провадження за ч.1 ст.135 КК України стосовно ОСОБА_10 у зв`язку із відмовою потерпілої ОСОБА_9 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання суду на призначення остаточного покарання ОСОБА_10 на підставі ч.1 ст.70 КК України.

Вважати ОСОБА_10 засудженою за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.69 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3(три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

В іншій частині вирок районного суду стосовно ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3