КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

19 січня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0000491 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_5 та представника потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , малолітньої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на вирок Тетіївського районного суду Київської області від 28 липня 2021 року, щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Бурківці Тетіївського району Київської області, раніше не судимої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

потерпілої - ОСОБА_8 ,

представника потерпілих - ОСОБА_10 ,

а також захисника - ОСОБА_13

та обвинуваченої - ОСОБА_5 , які брали участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з Тетіївським районним судом Київської області,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Тетіївського районного суду Київської області від 28 липня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково та стягнуто на його користь із ОСОБА_5 100 000 (сто тисяч) гривень моральної шкоди, 2 000 (дві тисячі) гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 8 000 (вісім тисяч) гривень на відшкодування витрат пов`язаних з правовою допомогою адвоката.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_5 на користь потерпілої 100 000 (сто тисяч) гривень завданої моральної шкоди, 8 000 (вісім тисяч) гривень на відшкодування витрат на правову допомогу.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_5 на користь потерпілої 100 000 (сто тисяч) грн. завданої моральної шкоди, та 8 000 (вісім тисяч) гривень на відшкодування витрат на правову допомогу.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 , як представника малолітньої потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 100 000 (сто тисяч) грн. завданої моральної шкоди, 8 000 (вісім тисяч) гривень на відшкодування витрат на правову допомогу та шкоду, завдану малолітній потерпілій ОСОБА_9 смертю потерпілого (втратою годувальника) у розмірі 3 470, 25 (три тисячі чотириста сімдесят) гривень 25 копійок щомісячно і до досягнення ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вісімнадцяти років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 включно.

В іншій частині цивільних позовів відмовлено.

Крім цього, судом вирішені питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, ОСОБА_5 27.06.2019 року близько 13 год. 00 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки DAEWOO LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною другорядної автодороги від Бурківецького кладовища, яке знаходиться неподалік села Бурківці Тетіївського району Київської області в напрямку автодороги сполученням «Тетіїв-Бурківці», що в межах Тетіївського району Київської області, виїжджаючи на автодорогу сполученням «Тетіїв-Бурківці», яка є головною дорогою, в порушення вимог п.п. 2.3.б, 2.3 д, 10.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року та введених в дію з 01.01.2002 року (далі - ПДР України), не була уважною під час керування транспортним засобом, не стежила за дорожньою обстановкою та відповідно не реагувала на її зміну, внаслідок чого своїми діями створила загрозу безпеці дорожнього руху та, порушуючи вимоги дорожнього знаку 2.1 «дати дорогу» розділу 33 ПДР України та п. 16.11 ПДР України, відповідно до якого «на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрестя», не врахувала дорожню обстановку, проявила неуважність та безпечність, не надала перевагу в русі транспортному засобу, який рухався головною дорогою та здійснила виїзд автомобіля на головну дорогу сполученням «Тетіїв - Бурківці», де допустила зіткнення із автомобілем ЗАЗ 110206, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , який рухався в смузі для руху в напрямку с. Бурківці Тетіївського району Київської області.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, пасажир автомобіля ЗАЗ 110206, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_14 від отриманих тілесних ушкоджень у виді закритої травми грудної клітини з розривом грудного відділу аорти, що призвело до крововтрати об`ємом 2,3 л, загинув на місці події; водій автомобіля ЗАЗ 110206, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, закритий перелом правої стегнової кістки в середній третині зі зміщенням уламків, рвана рана параорбітальної ділянки обличчя, закрита травма грудної клітки, забій легень, двобічний малий гідроторакс, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості; пасажир автомобіля ЗАЗ 110206, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, закрита травма грудної клітини, перелом 1-го ребра ліворуч, 1-6-тих ребер праворуч, правобічний малий гемоторакс, забій обох легень, перелом поперечних відростків 1-2-го поперекових хребців ліворуч, 2,3,7,10-го грудних хребців праворуч, перелом клювовидного відростку лопатки праворуч, забій м`яких тканин грудної клітки, тазу праворуч, правого плечового суглоба, лівого ліктьового та правого колінного суглобів, забійна рана надбрівної області праворуч, які також відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, обвинувачена ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Тетіївського районного суду Київської області від 28.07.2021 року в частині призначеного покарання, призначити їй мінімальне покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням. Змінити вирок суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_8 шкоди, завданої малолітній потерпілій ОСОБА_9 у вигляді щомісячних виплат в розмірі 3470 грн. 25 коп., задовольнивши позовні вимоги частково про стягнення 2081 грн. 21 коп. щомісяця, терміном по 23.08.2031 року; в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про стягнення на користь кожного із них по 100 000 моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги в цій частині по 50 000 грн. на кожного.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачена посилається на те, що визнаючи її винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначаючи покарання у межах санкції вказаної статті, суд першої інстанції не в повній мірі врахував вчинення обвинуваченою, хоча і тяжкого злочину, але який характеризується необережною формою вини; обставини, які пом`якшують її покарання, а саме: щире каяття, вибачення перед потерпілими; намагання відшкодувати потерпілим заподіяну шкоду; молодий вік обвинуваченої, яка має 3 групу інвалідності; наявність на утриманні малолітньої дитини; позитивні характеристики за місцем проживання та роботи; відсутність негативних характеристик щодо її особи а також те, що раніше вона не притягувалась до кримінальної відповідальності.

Крім того, обвинувачена звертає увагу на те, що поза увагою суду залишилося те, що від самого початку кримінального провадження вона надавала правдиві показання, активно сприяла органам досудового розслідування, усвідомлює наслідки вчиненого та щиро кається у вчиненому.

На думку апелянта, позитивні дані про її особу, наявність пом`якшуючих покарання обставин, про які зазначено вище, у своїй сукупності в достатній мірі впливають на зниження суспільної небезпечності особи обвинуваченої, а так само істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, та давали суду підстави для призначення їй покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, але не занадто суворого, а також для застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України щодо її звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Крім того, як вважає апелянт, вона не є суспільно небезпечною особою, та потенційним злочинцем, оскільки не вчинює та не буде вчиняти нових кримінальних правопорушень.

Також, обвинувачена звертає увагу на те, що висновки суду з приводу того, що за два роки з моменту вчинення злочину, потерпілим, у добровільному порядку, не відшкодована моральна та матеріальна шкода, внаслідок вчиненого кримінального правопорушення, не відповідають дійсності, оскільки обвинувачена неодноразово намагалась поштовими переказами направити кошти, зокрема 01.07.2019 року на адресу потерпілих було направлено 3 000 грн., 30.07.2019 - 4 000 грн., та 11.10.2019 - 40 000 грн., що підтверджується квитанціями доданими до матеріалів справи. Однак, вказані кошти, потерпілі не отримували.

Щодо вимог заявлених цивільних позовів потерпілих, обвинувачена вказує на те, що вони є необґрунтованими, оскільки згідно ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховою компанією ПАТ «НАСК ОРАНТА», в якій був застрахований транспортний засіб, яким вона керувала, відшкодовано 149 924 грн. шкоди, пов`язаної з втратою годувальника на користь ОСОБА_8 та 50 076 грн. в рахунок моральної шкоди, на користь потерпілого ОСОБА_6 відшкодовано 49 101,03 грн. матеріальної шкоди, на користь ОСОБА_7 відшкодовано 17 269 грн. 86 коп. матеріальної шкоди, а тому, на думку апелянта, фактично повністю відшкодована шкода, заподіяна внаслідок злочину.

Зазначає апелянт і про те, що судом першої інстанції неправомірно визначено про стягнення з неї, ОСОБА_5 , на користь потерпілих моральної шкоди в розмірі по 100 000 грн. кожному, оскільки зазначені суми є невиправданими та занадто великими.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, представник потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , малолітньої ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Тетіївського районного суду Київської області від 28.07.2021 року щодо ОСОБА_5 ; винести новий вирок, яким ОСОБА_5 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити їй покарання у виді 8 років позбавлення права з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; цивільний позов потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_8 , яка діє в інтересах малолітньої потерпілої ОСОБА_9 у частині стягнення моральної шкоди задовольнити повністю, та стягнути з обвинуваченої ОСОБА_5 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням по 200 000 (двісті тисяч) грн. на кожного потерпілого.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, представник потерпілих посилається на те, що оскаржуваний вирок є необґрунтованим, а призначене обвинуваченій ОСОБА_5 покарання є невідповідним тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.

Зокрема, апелянт вказує на те, що при ухваленні оскаржуваного вироку судом першої інстанції не враховано суспільну небезпеку та грубість порушення обвинуваченою правил дорожнього руху, що як наслідок призвело до дорожньо-транспортної пригоди зі смертельним наслідком.

Як звертає увагу апелянт, ОСОБА_5 після скоєння дорожньо-транспортної пригоди жодного разу впродовж лікування не поцікавився станом здоров`я потерпілих, не вибачалась, а впродовж судового розгляду обвинувачена фактично не визнавала себе винною та надавала перекручені показання про ніби то порушення правил дорожнього руху потерпілим ОСОБА_6 . І хоча в останньому судовому засіданні обвинувачена все ж таки визнала свою вину, але, як вважає представник потерпілих, щиро не розкаялась, чого суд не врахував при призначенні їй покарання.

Крім того, як зауважує апелянт, незважаючи на ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років, суд першої інстанції призначив обвинуваченій покарання, яке за своїм розміром є невиправдано м`яким.

Також, апелянт вважає, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 грн., не відповідає тяжкості вчиненого злочину, моральним та фізичним стражданням потерпілих.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , малолітньої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 , захисник обвинуваченої ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_13 просить відмовити у задоволенні поданої апеляційної скарги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченої ОСОБА_5 та її захисника - адвоката ОСОБА_13 , які підтримали та просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченої і заперечували проти задоволення апеляційної скарни представника потерпілих; пояснення потерпілої ОСОБА_8 та її представника - адвоката ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу останнього та заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченої; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченої та представника потерпілих не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_14 , та заподіяння середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, які викликали довготривалий розлад здоров?я потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки в апеляційних скаргах обвинуваченої ОСОБА_5 та представникапотерпілих - адвоката ОСОБА_10 не оспорюються фактичні обставини вчинених ОСОБА_5 дій та їх правова кваліфікація, а також доведеність її вини у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду судового рішення поза межами поданих апеляційних скарг, тим більше, що вирок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, а дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

При призначенні обвинуваченій ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, керуючись положеннями ст.ст. 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу винної, яка раніше не судима, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, є інвалідом третьої групи, одружена, має на своєму утриманні неповнолітню дитину - дочку ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що свідчить про міцні соціальні зв?язки, висновок органу пробації про можливість виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк, а також обставини, що пом?якшують та обтяжують покарання.

До обставин, що пом?якшують покарання обвинуваченій суд відніс визнання вини та щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченій судом не встановлені.

Враховуючи те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, суд першої інстанції також прийняв до уваги висловлену у судовому засіданні позицію потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх представника ОСОБА_10 , які наполягали на суворій мірі покарання для обвинуваченої ОСОБА_5 та просили реально позбавити її волі, вказуючи на те, що вона не розкаялася в скоєному, не просила вибачення у них за скоєний нею злочин та не відшкодувала нанесених матеріальних збитків та заподіяної злочином моральної шкоди.

Посилаючись на п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року з відповідними змінами «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» в якому зазначається про те, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом?якшують і обтяжують покарання, та особу винного, а також положення ст. 3 Конституції України про те, що людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, суд першої інстанції констатував у вироку, що ОСОБА_5 скоїла злочин понад два роки тому, за цей час матеріальну та моральну шкоду заподіяну потерпілим у добровільному порядку не відшкодувала. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень у результаті ДТП з вини ОСОБА_5 наступила смерть потерпілого ОСОБА_14 , а потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.Життя потерпілого ОСОБА_14 обірвалося внаслідок злочинних дій ОСОБА_5 , які хоча і є результатом вчиненого нею ненавмисного злочину, проте потягли за собою тяжкі наслідки - смерть людини та отримання двома потерпілими тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Таким чином, враховуючи встановленні та наведені вище обставини, призначаючи покарання ОСОБА_5 за вчинений нею злочин, суд першої інстанції, одночасно взявши до уваги, що грубі порушення обвинуваченою вимог п.п.2.3 б). д), 10.1 та 16.11 ПДР України стали причиною вказаної дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої загинув ОСОБА_14 на місці події, а потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості та встановивши відсутність підстав для застосування ст. 69 КК України, дійшов висновку, що обвинуваченій слід призначити покарання в межах визначених ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами також в межах строку передбачених даною статтею.

Таке покарання, на думку суду першої інстанції, буде достатнім для виправлення обвинуваченої, а також запобігання вчиненню нею нових злочинів.

Приймаючи до уваги наведені у вироку мотиви призначеного ОСОБА_5 покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог, передбачених ст.ст. 50, 65 КК України, якими визначаються мета та загальні засади призначення покарання, а тому, у відповідності до зазначених вимог закону, призначив обвинуваченій покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчиненню нових злочинів як самою засудженою, так і іншими особами.

При цьому, незважаючи на доводи апеляційних скарг, як обвинуваченої, так і представника потерпілих, у тому числі посилання на обставини, які на їх думку, давали суду першої інстанції підстави для призначення обвинуваченій відповідно менш суворого або більш суворого покарання, колегія суддів не вбачає законних підстав для зміни чи скасування оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання, з огляду на таке.

Як прямо передбачено ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Між тим, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, особу винної, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, а також інші обставини, які наведені у вироку та, на які посилаються у своїх скаргах апелянти, колегія суддів дійшла висновку про відсутність достатніх підстав для визнання призначеного ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки, явно несправедливим через м'якість або через суворість.

Доводи апеляційних скарг, на підставі яких апелянти роблять висновок про невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в тому числі зі змісту оскаржуваного вироку, всі обставини, які, на думку апелянтів, не достатньою мірою були враховані при призначенні обвинуваченій покарання, судом першої інстанції враховані в повному обсязі, а тому покарання, призначене ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України, є не тільки справедливим, а й таким, щоза своїм видом та розміром повною мірою відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Що ж стосується вирішення судом першої інстанції цивільних позовів потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_8 в інтересах малолітньої потерпілої ОСОБА_9 , то, незважаючи на доводи апеляційних скарг обвинуваченої та представника потерпілих, рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог потерпілих, у тому числі щодо відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням моральної шкоди, також відповідає вимогам законодавства та ґрунтується на нормах матеріального права, зокрема ст.ст. 23, 1167, 1168, 1187 ЦК України, якими регламентуються підстави відповідальності та порядок відшкодування завданої моральної шкоди та шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

При цьому, визначаючи розмір відшкодування, як матеріальної, так і моральної шкоди, суд першої інстанції належним чином мотивував свої висновки з цього приводу та в достатній мірі врахував обставини, які повинні бути враховані при вирішенні цього питання, а саме ступінь вини обвинуваченої та її матеріальне становище, характер правопорушення та його наслідки, глибину фізичних та душевних страждань потерпілих, а також інші обставини, які мають істотне значення, в тому числі з урахуванням вимог розумності та справедливості.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів не вбачає законних підстав для перегляду судового рішення в частині вирішення цивільних позовів, як щодо зменшення розміру відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди, як про це просить обвинувачена, так і для збільшення розміру відшкодування заподіяної моральної шкоди, як про це просить представник потерпілих, оскільки в апеляційних скаргах не наведено достатніх відстав для висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає не тільки вимогам законодавства, а й вимогам розумності та справедливості.

За таких обставин, приймаючи рішення за наслідками апеляційного розгляду за скаргами обвинуваченої ОСОБА_5 та представника потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , малолітньої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на вирок Тетіївського районного суду Київської області від 28 липня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 , колегія суддів вважає необхідним вказаний вирок суду залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченої та представника потерпілих - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 та представника потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , малолітньої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Тетіївського районного суду Київської області від 28 липня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________

( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 940/1340/19

Номер провадження : 11-кп/824/1322/2023

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_16

Доповідач - суддя ОСОБА_1