Постанова

Іменем України

10 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 299/3630/20

провадження № 51-1782 км 22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_8.,

суддів ОСОБА_9., ОСОБА_10.

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_11.,

захисника ОСОБА_12 (в режимі відеоконференції),

засуджених ОСОБА_1 , ( в режимі відеоконференції),

ОСОБА_2 ( в режимі відеоконференції),

прокурора ОСОБА_13.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_12, засуджених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2021 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000331, за обвинуваченням

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), учасника АТО, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч. 3 ст.146 КК України;

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч. 3 ст.146 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2021 року ОСОБА_2 засуджено за:

- ч.2 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна;

- ч.3 ст.146 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_2 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_1 за:

- ч.2 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна;

- ч.3 ст.146 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_1 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 постановлено рахувати з моменту затримання, з 19 травня 2020 року.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою обом залишено до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат у провадженні.

Вирішено питання щодо речових доказів, а саме документи та відеозаписи з камери спостереження постановлено залишити в матеріалах справи.

Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 по 250 000 грн. моральної шкоди з кожного. У решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що ОСОБА_4 разом із ОСОБА_1 близько 01 години 40 хвилин 10 травня 2020 року, ідучи по вулиці Вакарова в м. Виноградів Закарпатської області, помітили ОСОБА_3 , 1990 р.н., який йшов їм на зустріч. Поряд із приміщенням магазину «АВС» підійшли спереду до ОСОБА_3 та, попередньо узгодивши між собою свої дії, маючи єдиний корисливий умисел спрямований на нанесення тілесних ушкоджень та заволодіння чужим майном, почали наносити удари руками та ногами по тілу ОСОБА_3 від яких він впав на землю. Після чого ОСОБА_2 забрав із кишень лежачого ОСОБА_3 мобільний телефон марки «APPLE IPHONE 6», ІМЕІ: НОМЕР_1 , вартістю 2216 гривень та стартово-сигнальний пістолет із трьома патронами, вартістю 516 гривень, а ОСОБА_1 , в цей час, мовчки спостерігав за діями ОСОБА_2 . Заволодівши викраденим майном, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишили ОСОБА_3 неподалік приміщення магазину «АВС» та покинули місце скоєння прввопорушення. В подальшому, ОСОБА_2 мобільний телефон здав до магазину з продажу запчастин до телефонів, а стартово - сигнальний пістолет із трьома патронами викинув в річку „Тиса" в м. Хуст.

Продовжуючи свої протиправні дії, близько 02:00 год. 10 травня 2020 року, знаходячись за місцем свого проживання, ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 з метою приховування вчиненого ними кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України відносно ОСОБА_3 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно - небезпечних наслідків, маючи умисел спрямований на незаконне позбавлення волі особи, діючи умисно, змінили номерні знаки на автомобілі марки «Volkswagen Passat» моделі В6», номерний знак Угорської Республіки НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію видане на ім`я ОСОБА_5 , та повернулися на місце, де залишили ОСОБА_3 . Після чого, скориставшись безпорадним станом ОСОБА_3 , який від завданих ними тілесних ушкоджень перебував без свідомості, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протиправно обмежили його у пересуванні та визначенні місцезнаходження за своєю волею, порушуючи його конституційні права, всупереч його волі, з метою утримання помістили ОСОБА_3 у багажне відділення з обмеженим простором автомобіля «Volkswagen Passat», ОСОБА_2 сів за кермо, ОСОБА_1 - на заднє сидіння та поїхали у напрямку до транспортного мосту, який пролягає через річку Тиса» із сполученням м. Виноградів - Теково - Неветленфолву Виноградівського району, де з`їхавши із центральної автодороги праворуч у сторону лісосмуги до правого краю русла берега річки (відносно течії) у безлюдне місце на відстань близько 100 метрів. В подальшому зупинили автомобіль близько 10 метрів біля русла річки, та, діючи спільно, вийняли ОСОБА_3 із багажного відділення та поклали на землю, ОСОБА_1 свої дії супроводжував нанесенням декількох ударів пластиковим руків`ям металевої викрутки коричневого кольору, яка знаходилась у багажнику автомобіля, та ногами в область голови ОСОБА_3 , після чого разом з ОСОБА_2 потягнули потерпілого до водойми річки та залишили його в лежачому стані обличчям до низу. Усвідомлюючи безпорадний стан ОСОБА_3 , його місце знаходження, залишили останнього , що призвело до настання тяжких наслідків, які проявили себе у зникненні безвісті ОСОБА_3 .

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі сторона захисту просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а кримінальне провадження закрити.

Зазначає, що в діях засуджених відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст.187 КК України через те, що у провадженні не призначалась судово-медична експертиза для визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень спричинених потерпілому ОСОБА_3 , тому не доведено факт застосування насильства, небезпечного для його життя чи здоров`я, що є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони розбою.

Крім того, не доведено факт попередньої змови між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також наявність умислу на здійснення нападу з метою заволодіння майном потерпілого. В ході судового розгляду не спростовано версію сторони захисту про те, що засуджені діяли в стані необхідної оборони.

Вважає, що в діях засуджених відсутній склад злочину, передбачений ст.146 КК України, сам ОСОБА_3 із заявою про незаконне позбавлення волі не звертався, потерпілим не визнаний, зникнення особи не є тяжкими наслідками в розумінні ч. 3 ст.146 КК України.

Стверджує, що обвинувачені під час досудового розслідування піддавалися тиску з боку правоохоронних органів, внаслідок чого оговорили себе.

Місцевий суд, ухвалюючи вирок, вирішив долю лише частини речових доказів, не прийняв рішення щодо автомобіля та інших речей.

Апеляційний розгляд здійснено незаконним складом суду, оскільки склад колегії суддів у провадженні, всупереч вимог ст. 35 КПК України, визначено не в день реєстрації апеляційної скарги, суддя-доповідач визначений 16.07.2021, а склад колегії - 25.08.2021.

Рішення судів вважає незаконними, необґрунтованими, несправедливими і упередженими через те, що вони написані наспіх, неохайно, з явною неповагою до обвинувачених, в них зазначені неповні імена обвинувачених, лише прізвища, що вплинуло на встановлення фактичних обставин справи.

Позиції інших учасників судового провадження

Від потерпілого ОСОБА_3 на касаційну скаргу надійшли заперечення у яких він просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без зміни.

Захисник ОСОБА_12, засуджені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в суді касаційної інстанції вимоги поданої касаційної скарги підтримали та просили задовольнити.

Прокурор ОСОБА_13., в судовому засіданні, посилаючись на безпідставність доводів скарги сторони захисту, заперечила проти її задоволення.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

За змістом ст. 433 цього Кодексу Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами

Мотиви Суду

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з приписами ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Проте, постановляючи вирок, а також переглядаючи цей вирок в апеляційному порядку, вказаних вимог закону суди не дотримались.

Як вбачається з матеріалів справи, сторона захисту не погоджувалась із кваліфікацією дій обвинувачених за ч. 2 ст. 187 КК України. Однак, суди вказаних доводів належним чином не перевірили, своїх висновки не мотивували, обмежившись лише перерахуванням доказів та загальним формулюванням про доведеність винуватості засуджених. Що призвело до неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 187 КК України розбоєм є напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.

В свою чергу, насильницький грабіж утворює кваліфікований склад злочину передбачений ч 2 ст. 186 КК України і може бути поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.

При грабежі поєднаному із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого або з погрозою застосування такого насильства, основним об`єктом посягання виступає власність, і незважаючи на те, що у момент вчинення грабежу відбувається вплив на потерпілого, однак він є незначним. Натомість, за загальним визначенням розбій, як злочин проти власності - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.

При розмежуванні грабежу та розбою визначальним є характер застосованого до потерпілого насильства або погрози, як способу заволодіння чужим майном, при розбої воно є небезпечним для життя чи здоров`я, а при грабежі така небезпека відсутня.

Частинами 1 та 3 ст. 337 КПК України визначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 187 КК України - напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, за попередньою змовою групою осіб.

Обвинуваченим не інкримінувалося застосування до потерпілого насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я, що є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони розбою.

На дану обставину не звернув уваги місцевий суд. Встановивши фактичні обставини, яким дана невірна правова оцінка, погодився із кваліфікацією дій, хоча, відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України мав право вийти за межі висунутого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, тому, що це покращувало б становище осіб, стосовно яких здійснювалось кримінальне провадження.

В свою чергу, апеляційний суд, повністю погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, без будь-якого обґрунтування, вийшов за межі обвинувачення та констатував, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 187 КК України - напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для здоров`я особи, за попередньою змовою групою осіб.

Ураховуючи висунуте обвинувачення, об`єктивно з`ясовані обставини, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України, Суд вбачає неправильно надану кримінально-правову оцінку діям засуджених.

За таких обставин, дії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягають перекваліфікації з ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України як грабіж, тобто відкрите викрадення чужого майна, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Як наслідок, покарання також має бути призначено у межах санкції статті за якою засуджуються ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

На думку колегії суддів касаційного суду, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про осіб засуджених, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 186 КК України слід призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі, яке є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засуджених, попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень та є домірним вчиненому.

Водночас, решта доводів касаційної скарги сторони захисту, не заслуговують на увагу.

Судами всебічно перевірено версію сторони захисту про те, що засуджені діяли в стані необхідної оборони та зазначено, що ця версія не підтверджена наявними доказами. На користь цієї версії свідчать лише самі засуджені, їх показання є суперечливі та повністю спростовуються дослідженими в судовому засіданні іншими доказами.

Доводи сторони захисту про недоведеність факту попередньої змови між засудженими та відсутність умислу на здійснення нападу з метою заволодіння майном потерпілого безпідставні.

Співучасть у вчиненні злочину передбачає: об`єднання окремих зусиль кожного співучасника у взаємообумовлену спільну діяльність усіх співучасників; те, що вчинюваний співучасниками злочин є єдиний для всіх; спрямування зусиль кожного співучасника на досягнення загального результату злочину; причинний зв`язок між діяннями всіх учасників і загальним злочинним результатом. Спільна участь у вчиненні злочину може проявитися як у дії, так і в бездіяльності. Головною рисою спільної дії (бездіяльності) співучасників є те, що дії (бездіяльність) кожного з них є складовою частиною загальної діяльності з вчинення злочину. Вони діють разом, роблячи свій внесок у вчинення злочину. Дії (бездіяльність) кожного із учасників за конкретних обставин є необхідною умовою для вчинення злочинних дій (бездіяльності) іншим співучасником та настання спільного злочинного результату.

Домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкту злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.

Із матеріалів провадження слідує, що дії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з самого початку були узгодженими та послідовними. Як встановлено судами, вони визначили об`єкт нападу, разом, цілеспрямовано наносили удари потерпілому ОСОБА_3 , навіть після подолання його опору, коли він без свідомості лежав на землі. ОСОБА_2 , обшукавши кишені його верхнього одягу, викрав телефон та стартово-сигнальний пістолет, ОСОБА_1 , в цей час, спостерігав за обстановкою навколо, бачив та реально оцінював стан і положення, в якому знаходився потерпілий. Потім, вони разом повернулись додому, взяли автомобіль, помістили ОСОБА_3 в багажник, привезли до річки та залишили в безпорадному стані. Такі узгоджені дії засуджених беззаперечно свідчать про наявність єдиної спільної мети та їх попередню домовленість.

Твердження про відсутність в діях засуджених складу злочину, передбаченого ст.146 КК України через те, що зникнення особи не є тяжкими наслідками в розумінні ч. 3 ст.146 КК України, а сам ОСОБА_3 із заявою про незаконне позбавлення волі не звертався, потерпілим не визнаний, є безпідставні.

Системний аналізом норм Кримінального кодексу України свідчить, що у деяких його нормах законодавцем розкрито поняття «тяжкі наслідки», як наприклад у ст. 222-1, 232-1, 246, 254 та інших, а в деяких, зокрема і в ч. 3 ст. 146 цей зміст не розкрито.

З урахуванням цього, питання наявності в діях особи кваліфікуючої ознаки «тяжкі наслідки» при застосуванні статей, де цей зміст не розкрито, є оціночним і покладено законодавцем на розсуд суду, який у кожному конкретному випадку з урахуванням положень кримінального закону та встановлених фактичних обставин справи повинен самостійно визначати чи були спричинені такі наслідки внаслідок вчиненого злочину.

У даному кримінальному провадженні суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 скориставшись безпорадним станом ОСОБА_3 , який внаслідок спричинених ними тілесних ушкоджень перебував без свідомості, помістили його до багажника автомобіля та перевезли у віддалене, безлюдне місце. Зупинили автомобіль біля русла річки Тиса, вийняли ОСОБА_3 з багажника, нанесли ще декілька ударів пластиковим руків`ям металевої викрутки та ногами в голову потерпілого. Потім, залишили його в безпорадному стані, що призвело до настання тяжких наслідків, а саме зникнення безвісти ОСОБА_3 .

Отже, з огляду на конкретні фактичні обставини справи, суди дійшли вірного висновку про те, що внаслідок незаконного позбавлення волі ОСОБА_3 , діями засуджених були спричинені тяжкі наслідки - зникнення потерпілого.

За загальним правилом, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого ( ч.1, 2 ст. 55 КПК України).

Імперативнавимога законодавця про те, що кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, стосується кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення (ст.477 КПК України), натомість, дане кримінальне провадження здійснюється у формі публічного обвинувачення.

Разом із цим, відповідно до ч.6 ст.55 КПК України, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої - третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи.

Доводи про те, щообвинувачені під час досудового розслідування піддавалися тиску з боку правоохоронних органів, внаслідок чого оговорили себе, не заслуговують на увагу.

Верховний Суд у своїх рішеннях уже звертав увагу на те, що для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, така заява має бути «небезпідставною». Тобто особа, яка заявляє про погане поводження з нею, має навести конкретні обставини такого поводження і надати певне підтвердження цим обставинам або, якщо це неможливо з об`єктивних причин, повідомити інформацію, яка дає можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви про погане поводження не може покладати на заявника настільки надмірний тягар доведення, однак за відсутності інформації, яка дає можливість її перевірити, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і не створює обов`язку проведення розслідування такої заяви (справа № 515/2020/16-к).

У даному кримінальному провадженні ні засуджені, ні їх захисники, участь яких було забезпечено з моменту їх затримання, на стадії досудового слідства із заявами про тиск з боку правоохоронних органів до прокуратури не звертались. Вперше, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказали про це під час розгляду справи в місцевому суді. Місцевий суд належним чином відреагував на їх усні заяви та встановив, що зазначені обвинуваченими відомості не містять належного опису обставин, за яких відбувалося стверджуване ними порушення, також у них не містилось інформації про використання з боку правоохоронців насильства з метою примусити їх діяти всупереч їх волі. Навпаки, обвинувачені вказували суду про відсутність у них будь-яких тілесних ушкоджень.

Сторона захисту у скарзі зазначає, що місцевий суд у вироку вирішив долю лише частини речових доказів.

Претензії з даного приводу зводяться виключно до того, що при ухваленні вироку, суд безпідставно не скасував арешт на автомобіль марки «Volkswagen Passat» моделі В6», номерний знак Угорської Республіки НОМЕР_2 та майно, вилучене під час огляду цього автомобіля.

Разом із цим,ч.4 ст.173 КПК України передбачено, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Положеннями п.1 ч.4 ст.374 КПК України регламентовано, що у резолютивній частині вироку зазначається, крім іншого, рішення щодо речових доказів і документів.

Із матеріалів провадження слідує, що автомобіль марки «Volkswagen Passat» моделі В6», номерний знак Угорської Республіки НОМЕР_2 , а також інше майно, вилучене під час огляду цього транспортного засобу, постановою слідчого від 19 травня 2020 року визнано речовими доказами у кримінальному провадженні за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого, ч.1 ст.115 КК України та в рамках провадження ухвалою слідчого судді від 20 травня 2020 року на майно накладено арешт. В подальшому, дане провадження було об`єднано із кримінальним провадженням за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_6 за ч.3 ст. 146, ч.2 ст. 187 КК України, проте, згодом матеріали за ч.1 ст.115 КК України постановою від 21.10.2020 знову виділені в окреме провадження. З огляду на те, що кримінальне провадження за ч.1 ст.115 КК України, в рамках якого було накладено арешт на автомобіль та інше майно, до суду не направлялось, судового рішення, яким закінчувався б судовий розгляд того провадження не ухвалювалось, тому суд правомірно не вирішував долю речових доказів у провадженні, яке не розглядав. Із дотриманням вимог ст.374 КПК України, у резолютивній частині вироку суд зазначив рішення щодо речових доказів і документів у даному провадженні. Тому порушень вимог КПК України не має.

Посилання у скарзі на те, що апеляційний розгляд здійснено незаконним складом суду, є неприйнятними.

Відповідно до ч. 3 ст.35 КПК України ( в редакції, чинній на день реєстрації апеляційної скарги) визначення колегії суддів для конкретного судового провадження здійснюється автоматизованою системою документообігу суду під час реєстрації відповідних матеріалів, скарги, за принципом вірогідності.

Разом із цим, п. 2.3.27 Положення про автоматизовану систему документообігу суду передбачено, що у разі одночасного перебування всіх суддів у відрядженнях, відпустках, їх тимчасової непрацездатності та в інших передбачених законом випадках, у яких суддя не може здійснювати правосуддя або брати участь у розгляді судових справ, автоматизований розподіл судових справ здійснюється автоматизованою системою у робочий день, наступний за днем, коли відпали відповідні обставини.

Відповідно до наявних у справі протоколів автоматизованого розподілу убачається, що в день реєстрації апеляційної скарги в Закарпатському апеляційному суді не можливо було утворити колегію, проте, коли відпали обставини, які унеможливлювали утворення колегії, автоматизованою системою документообігу склад колегії суддів було визначено.

Що стосується доводів захисту про незаконність судових рішень через те, що вони написані наспіх, неохайно, з явною неповагою до обвинувачених, через те, що в них зазначені лише їх прізвища, а тому рішення фактично стосуються інших осіб, слід зазначити наступне.

Вирок є найважливішим актом правосуддя і стиль написання вироку має бути

викладений офіційно-діловою мовою, юридично грамотно, з коротким,

точним та ясним описом обставин справи, результатів дослідження

доказів і висновків суду.

Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, тому повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції.

Однією з умов прийняття законного та обґрунтованого судового

рішення є неухильне дотримання судом встановлених законом вимог до

його форми й змісту (ст. 374,419 КПК України).

Наведеним вимогам рішення відповідають. Ураховуючи те, що судовий розгляд відбувався у межах висунутого обвинувачення і виключно щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стверджувати, що у рішеннях йдеться про інших осіб, підстав немає.

Відповідно до ст. 28 ЦК України ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Логічно у документі зазначати повне ім`я особи, однак, враховуючи, що прізвище є складовою імені особи, зазначення лише прізвища не можна розцінювати як явну

неповагу до обвинувачених.

Сторона захисту у касаційній скарзі просить закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , однак, виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судами, такі підстави відсутні. А досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржених судових рішеннях з огляду на положення ст.433 КПК не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення - зміні.

З цих підстав та, керуючись статтями 434, 436, 438, 441,442 КПК України, Суд ухвалив:

Касаційну скаргу засуджених та захисника задовольнити частково. Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2021 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_1 змінити .

Перекваліфікувати дії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з ч.2 ст.187 КК України на ч.2 ст.186 КК України.

Призначити ОСОБА_2 за ч.2 ст.186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Призначене ОСОБА_2 за ч 3. ст.146 КК України покарання залишити без зміни.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_2 визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Призначити ОСОБА_1 за ч.2 ст.186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Призначене ОСОБА_1 за ч 3. ст.146 КК України покарання залишити без зміни.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_1 визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

В решті судові рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10