Ленінський районний суд м. Полтави
Справа № 646/531/21
Провадження № 1-кп/553/88/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави у складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , перекладача ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001442 від 06.09.2020 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

в с т а н о в и в :

На розгляді Червонозаводського районного суду м. Харкова перебувало кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001442 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, яке на підставі розпорядження Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану" було передано на розгляд Ленінського районного суду м. Полтави.

У підготовчому судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому, яке вмотивовано наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які продовжують існувати, та неможливістю застосування інших більш м`яких запобіжних заходів.

Одночасно на розгляд суду захисником ОСОБА_7 внесено клопотання про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу на домашній арешт, із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , з 18 год. до 09 год. як достатній для забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, яке було повністю підтримано ним, обвинуваченим та іншим захисником в ході судового засідання.

Прокурор проти задоволення клопотання захисника заперечив.

Потерпіла, будучи належно повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, до суду не прибула, звернувшись із клопотанням про відкладення підготовчого судового засідання через неможливість прибуття до суду у зв`язку із віддаленістю місця проживання.

Обвинувачений проти клопотання прокурора заперечив, підтримуючи позицію своїх захисників щодо продовження та зміни застосованого запобіжного заходу.

Захисник ОСОБА_7 наполягаючи на задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу, зазначив, що обвинувачений тривало утримується під вартою, його стан здоров`я погіршився, він має соціальні зв`язки, рідний дядько обвинуваченого забезпечить йому умови проживання. Обвинувачений зацікавлений у вирішенні справи, готовий здати паспорт, що унеможливить перетин кордону, носити засоби електронного контролю, можливість впливу на учасників кримінального провадження, всі свідки допитані Червонозаводським районним судом м. Харкова, докази сторони обвинувачення та захисту зібрані.

Захисник ОСОБА_6 підтримуючи позицію захисника ОСОБА_7 зазначила про необґрунтованість клопотання прокурора, недоведеність продовження існування ризиків. Прохала врахувати, що лише тяжкість покарання не може бути єдиною підставою про продовження найсуворішого запобіжного заходу.

З`ясувавши позиції учасників судового провадження, присутніх в підготовчому судовому засіданні, суд вказує, що у відповідності до ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право, зокрема, змінити чи продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в свою чергу, є винятковим запобіжним заходом та відповідно до ст.183 КПК України може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Статтею 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.02.2010 у справі "Гарькавий проти України" зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Згідно положень п."С" ст.5 вказаної Конвенції, нікого не може бути позбавлено свободи інакше, ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках, як: законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях ст.ст.177,178,183 КПК України.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази, обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, на які вказує слідчий, прокурор і недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вирішення питання доцільності продовження строку раніше застосованого запобіжного заходу залежить насамперед від того чи продовжують існувати заявлені ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Суд вважає, що прокурором в судовому засіданні доведено той факт, що ризики визначені ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились і продовжують існувати, та те, що інший, більш м`який запобіжний захід наразі, є недостатнім для запобігання встановленим ризикам та не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, з аналогічних підстав суд не вбачає можливості змінити застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу на домашній арешт.

При цьому суд вказує, що кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_4 надійшло на розгляд Ленінського районного суду м. Полтави у зв`язку із зміною підсудності та у відповідності до вимог ст.34 КПК України, судове провадження Ленінським районним судом м.Полтави розпочато зі стадії підготовчого судового засідання, яке наразі триває. Потерпіла, свідки в межах судового провадження, що здійснюється Ленінським районним судом м. Полтави, з огляду на стадію, ще не допитувались, докази не досліджувались. ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, пов`язаного із застосуванням насильства, від якого настали невідворотні наслідки у виді смерті людини, та за який передбачено покарання від семи до десяти років позбавлення волі, що в свою чергу у сукупності з іншими обставинами значно збільшує ризики незаконного впливу на учасників провадження. Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд також бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину потенційно може вдатися до відповідних дій.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Заслухавши думку учасників судового провадження та перевіривши наявні матеріали, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, суд вважає, що підстави для продовження запобіжного заходу - тримання під вартою, не відпали та продовжують існувати, і альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати належну поведінку обвинуваченого, а тому наявна необхідність у продовженні такої міри запобіжного заходу із визначенням його строку у межах 60 днів без визначення застави. З аналогічних підстав суд відхиляє клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу, при цьому жодних нових обставин, які б могли переконати суд у значному зменшенні встановлених ризиків стороною захисту повідомлено не було, а посилаючись на погіршення стану здоров`я обвинуваченого, суду не надано об`єктивних відомостей про те, що наразі за станом здоров`я ОСОБА_4 не може утримуватись під вартою.

Відповідно до ч.1 ст.197 КПК України строк дії ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

З огляду на ч.4 ст.183 КПК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визначення застави при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.314,315 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Продовжити застосований до обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на строк шістдесят днів, до 27.04.2023 включно, без визначення застави.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня проголошення, а обвинуваченим, який утримується під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Суддя

Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_1