Справа № 166/826/22 Провадження №11-кп/802/229/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000161 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 12 грудня 2022 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою спеціальною освітою, раніше не судимий, непрацюючий, одружений, має на утриманні малолітню дитину,

засуджений за ч.2 ст.121 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 07 ( сім) років 06 ( шість) місяців.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 , до набрання вироком законної сили, залишено попередню тримання під вартою.

Зараховано у строк відбування покарання період перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою з 16 серпня 2022 року по 12 грудня 2022 року включно.

Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з 13 грудня 2022 року.

Вироком вирішено питання речових доказів та арештованого майна.

ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що він 16 серпня 2022 року біля 16 год 40 хв, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на подвір`ї біля будинку по місцю свого постійного проживання в АДРЕСА_1 , під час сварки зі своїм двоюрідним братом ОСОБА_10 , яка виникла на грунті розпивання спиртних напоїв, взявши дерев`яну палицю, що лежала на подвір`ї, умисно наніс останньому не менше десяти ударів по різних ділянках тіла ОСОБА_10 , від яких він впав на землю.

З метою ухилення від ударів, ОСОБА_10 почав вставати із землі, щоб втекти із подвір`я. У цей час ОСОБА_8 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, тримаючи в руках дерев`яну палицю, умисно наніс ОСОБА_10 ще не менше десяти ударів по різних ділянках тіла. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 помер в КНП «Ратнівська ЦРЛ».

Згідно до висновку експерта від 04.10.2022 № 182 на тілі трупа ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми тіла: закритої тупої травми грудної клітки з множинними переломами ребер - справа - переломи 8-9 ребер по передньо-підпаховій лінії,перелом 10 ребра - по середньо-підпаховій лінії, перелом 11 ребра - по задньо-підпаховій лінії, зліва - переломи 8-9 ребер по передньо-підпаховій лінії,перелом 10 ребра - по середньо-підпаховій лінії, перелом 11 ребра - по задньо-підпаховій лінії з двобічним гемотораксом; множинних ран голови та обох гомілок (правої та лівої), множинних гематом грудної клітки та верхніх кінцівок з розвитком травматичного шоку, які за ступенем тяжкості, стосовно живої особи відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вважає вирок суду необгрунтованим. Посилається на те, що в основу винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 судом покладено недопустимі та неналежні докази. Вказує на те, що обвинуваченому призначено захисника 16 серпня 2022 року, однак в супереч ст.42 КПК України, яка регламентує права підозрюваного, слідчі дії проводились без участі захисника, так 09 вересня 2022 року за участю судмедексперта відібрано зразки крові обвинуваченого та 12 вересня 2022 року винесено постанову про призначення судмедексперта. Також зазначає, що судом не враховані показання обвинуваченого про те, що винним у конфлікті є потерпілий, який намагався по драбині проникнути в горище його будинку з метою вкрасти майно ОСОБА_8 , і потерпілий впав по драбині на землю біля 2-х метрів. Крім того судом не взято до уваги наявність та кількість тілесних ушкоджень в обвинуваченого. Просить вирок суду скасувати і винести новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України і призначити покарання в межах санкції статті.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які підтримували подану апеляційну скаргу та просили скасувати вирок суду, думку прокурора, яка подану апеляційну скаргу заперечувала і просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх та дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його належності, допустимості, достовірності, і достатності, у їх сукупності оцінки з точки зору достатності для висновку про доведеність вини.

Ці вимоги закону при постановленні вироку щодо ОСОБА_8 судом першої інстанції були дотримані.

Згідно правил ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Приписами статті 392 КПК України регламентовано, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, тобто умисному завданні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені наявними в матеріалах справи та наведеними у вироку доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким дана належна оцінка.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 з ч.2 ст.121 КК України на ст.124 КК України.

Так, відповідно до ст.124 КК України, кримінальна відповідальність передбачена за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.

А згідно положень ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Приписами ч.3 ст.36 КК України визначено, що перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

За змістом ч.5 ст.36 КК України, не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання.

При цьому для вирішення питання про відсутність чи наявність стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання і акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання, а також перевірити наявність чи відсутність обставин, передбачених ч.5 ст.36 КК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений та його захисник під час розгляду справи апеляційним судом вказували, що ОСОБА_8 завдав потерпілому удари палкою, оскільки потерпілий протиправно намагався проникнути в горище його будинок з метою викрасти його майно, застосовуючи по відношенню до ОСОБА_8 насильство, а тому такі дії він сприймав як реальну загрозу по відношенню до себе та діяв в стані необхідної оборони.

Місцевий суд вказані доводи обвинуваченого та його захисника належним чином перевірив, обставини щодо наявності чи відсутності факту протиправного насильницького вторгнення у житло обвинуваченого з боку потерпілого, а також можливого спрямування дій ОСОБА_8 на відвернення такого протиправного насильницького вторгнення з боку потерпілого, спростував дослідженими доказами.

Для вирішення питання про кваліфікацію діяння, пов`язаного з настанням смерті особи, зокрема, щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Зазначене узгоджується з рішенням, наведеним у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 липня 2021 року (справа № 663/2520/16-к, провадження № 51-1449км21).

Стан необхідної оборони існує лише протягом наявності суспільного небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент. Право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), а його кінцевим моментом є припинення таких дій і усвідомлення (реальна можливість усвідомлення) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка здійснює посягання, суспільно-небезпечних дій.

При цьому, заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди нападнику, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

Будучи допитаним місцевим судом обвинувачений ОСОБА_11 суду показав, що 16 серпня 2022 року між ним та покійним двоюрідним братом ОСОБА_12 мав місце конфлікт, в ході якого один одному наносили удари дерев`яною палицею, яку оглянуто в судовому засіданні. Перед цим розпили обоє 0,5 л горілки, яку приніс ОСОБА_10 .. Після розпиття спиртних напоїв покійний впав із драбини на трав`яний покрив, по якій ліз на горище будинку за табаком, з висоти приблизно два метри, оскільки він не дозволяв це робити. Іван взяв палицю, яку вилучено в ході огляду місця події , якою наніс йому 3-4 удари у поперек, руку. Обвинувачений ствердив, що забрав цю палицю у ОСОБА_12 , якою наніс останньому 4-5 ударів по тулубу з метою захисту. ОСОБА_13 від нанесених ним йому ударів не падав. Подальший хід подій обвинувачений не пам`ятає, оскільки перебував у стані алкогольного сп`яніння. Пригадав, що він із покійним сиділи на його подвір`ї на дивані курили,сперечалися - сварилися , а після ОСОБА_13 кудись пішов. Він зайшов у свій будинок, де перебував до приїзду поліції. Ствердив, що не звертався до правоохоронних органів, у зв`язку із виявленими при його огляді наявними тілесними ушкодженнями при поміщенні до ізолятора тимчасового тримання, оскільки вони були не суттєвими для нього.

Однак, допитана місцевим судом свідок ОСОБА_14 , будучи попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідома неправдивих показань, суду показала, що побачила обвинуваченого ОСОБА_8 та покійного ОСОБА_10 випившими, коли вони виходили із будинку ОСОБА_15 . Вказувала про відсутність тілесних ушкоджень на покійному. Знаючи, що останні агресивно себе поводять у стані алкогольного сп`яніння, зайшла з дітьми до свого будинку. Через деякий час вийшовши на вулицю із свого будинку, а також через вікно спостерігала бійку між ОСОБА_15 та ОСОБА_12 . Свідок ствердила, що обвинувачений наносив дерев`яною палицею, схожою на штахетину, багато ударів лежачому потерпілому ОСОБА_12 приблизно 20-30 хвилин. При цьому, вона спостерігала за ними, оскільки це було не вперше. ОСОБА_15 сідав на лавку, вставав і знову наносив вказаною палицею удари ОСОБА_12 по голові, боку. Свідок підтвердила, що з нею проводився слідчий експеримент, в ході якого вона відтворила дійсні події.

Об`єктивність своїх показань свідок підтвердила і під час слідчого експерименту за її участю.

Як слідує зі слідчого експерименту від 17.08.2022 із свідком ОСОБА_16 , хід якого зафіксовано безперервно на відеозапис, свідок ОСОБА_16 на місці показала та розповіла про те, що вона бачила як по АДРЕСА_1 ОСОБА_17 наніс, орієнтовно 20-30 хвилин, 30 чи 40 ударів дерев`яною палицею із фарбою блакитного кольору лежачому на землі ОСОБА_18 . При цьому, коли ОСОБА_13 лежав нерухомо, то ОСОБА_15 на деякий час присідав на лавку, але як тільки той починав рухатись, то він знову бив його. Крім того, коли ОСОБА_13 піднявся, тримаючись об будинок зайшов за нього, тоді вона не бачила, але чула звуки ударів палицею по тілу, схожі на попередні (Т.1 а.м.к.п.104-107).

З матеріалів кримінального провадження убачається, що показання щодо обставин події, надані під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції свідком ОСОБА_16 , узгоджуються з даними вищенаведеного слідчого експерименту.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №182 від 04.10.2022, на тілі трупа ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми тіла: закритої тупої травми грудної клітки з множинними переломами ребер - справа - переломи 8-9 ребер по передньо-підпаховій лінії,перелом 10 ребра - по середньо-підпаховій лінії, перелом 11 ребра - по задньо-підпаховій лінії, зліва - переломи 8-9 ребер по передньо-підпаховій лінії,перелом 10 ребра - по середньо-підпаховій лінії, перелом 11 ребра - по задньо-підпаховій лінії з двобічним гемотораксом; множинних ран голови та обох гомілок ( правої та лівої), множинних гематом грудної клітки та верхніх кінцівок з розвитком травматичного шоку, що утворились від дії тупих твердих предметів, можливо від ударів дерев`яною палкою, в час вказаній у постанові та в медичній документації, які за ступенем тяжкості, стосовно живої особи відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Всі вищезазначені тілесні ушкодження у ОСОБА_10 не могли утворитись внаслідок падіння з висоти власного росту. Смерть ОСОБА_10 настала від поєднаної тупої травми тіла: закритої тупої травми грудної клітки з множинними переломами ребер справа та зліва з двобічним гемотораксом, з розвитком травматичного шоку (Т.1 а.м.к.п.96-102).

Таким чином, твердження обвинуваченого про те, він наніс потерпілому 4-5 ударів, спростовуються вказаним висновком експерта та показаннями свідка ОСОБА_16 ..

З огляду на наведене, виходячи з характеру та локалізації тілесних ушкоджень, їх кількості, а також ступінь родинних зв`язків обвинуваченого та потерпілого, ОСОБА_8 під час сварки, яка виникла на грунті розпивання спиртних напоїв, умисно, усвідомлюючи, що спричиняє потерпілому тілесні ушкодження, передбачаючи настання небезпечних наслідків у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, але не маючи намір позбавляти його життя, взявши дерев`яну палицю наніс потерпілому не менше 10 ударів по різних ділянках тіла, від яких потерпілий впав на землю, з метою ухилення від ударів, потерпілий почав вставати із землі, щоб втекти із подвір`я, в цей час ОСОБА_8 тримаючи в руках дерев`яну палицю, умисно наніс ОСОБА_10 ще не менше десяти ударів по різних ділянках тіла.

На думку апеляційного суду такі дії обвинуваченого за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, тому судом першої інстанції правильно кваліфіковано дії ОСОБА_8 саме за ч.2 ст.121 КК України.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на поведінку обвинуваченого після заподіяння потерпілому ударів дерев`яною палицею, внаслідок яких потерпілий впав на землю, а обвинувачений продовжував наносити удари та не намагався надати потерпілому медичну допомогу, не викликав «швидку».

Таким чином, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав ставити під сумнів висновок місцевого суду про те, що ОСОБА_8 не перебував у стані необхідної оборони.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що диспозицією ст.124 КК України не охоплюється такий наслідок як смерть особи при завданні умисних тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони, що вимагає окремого мотивованого аналізу аспектів співвідношення обсягу висунутого особі й визнаного судом доведеним обвинувачення з межами диспозиції відповідної статті (частини статті) Особливої частини КК України.

Висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого ОСОБА_8 обвинувачення із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів та про юридичну кваліфікацію дій обвинувачених за ч.2 ст.121 КК України апеляційний суд вважає обґрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними, перевіреними та належно оціненими судом першої інстанції доказами.

Наведені місцевим судом у вироку докази зібрані у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, обґрунтовано визнані належними, достатніми та допустимими. Правильність висновків суду щодо наведених доказів у суду апеляційної інстанції сумнівів не викликає та не спростовується доводами апеляційної скарги захисника щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Судом першої інстанції перевірялись доводи обвинуваченого та його захисника про визнання недопустимими як докази протоколу відібрання зразків крові від 09.09.2022 у обвинуваченого ОСОБА_8 , протоколу огляду місця події від 16.08.2022 та слідчих експериментів за участю свідків: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_16 , і такі доводи спростовані належним чином, оскільки ці докази відповідно до ст.ст.85, 86 КПК України, є належними та допустимими, з чим погоджується і апеляційний суд.

Так, процедура відібрання зразків не передбачає обов`язкової участі захисника і його відсутність при відібранні зразків крові не є порушенням права підозрюваного на захист. Дана обставина підтверджується і правовою позицією Верховного Суду, яка висвітлена у постанові №415/1864/14-к від 02.04.2020.

Також є необґрунтованими і твердження захисника про недопустимість такого доказу, як протокол огляду місця події від 16.08.2022 через відсутність записів про цвяхи у палицях.

Місцевим судом також було перевірено вказані доводи і вмотивовано їх відхилено, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 , після відкриття та огляду палиць підтвердив, що саме палицею із слідами крові він наносив удари потерпілому.

Огляд місця події від 16.08.2022 проведений відповідно до вимог ст.237 КПК України, а тому з урахуванням наведених обставин та вимог кримінального процесуального законодавства підстави для визнання його недопустимим доказом відсутні.

Що ж стосується слідчих експериментів зі свідками, то вони проведені відповідно до приписів ст.ст.104-107, 240 КПК України. Свідки під час судового розгляду підтвердили проведення за їх участю вказаних слідчих дій, а тому підстави для визнання вказаних доказів недопустимими також відсутні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при проведенні зазначених слідчих дій, апеляційним судом не встановлено, підстав для визнання їх недопустимими з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції не вбачає.

При оцінці доказів та доводів апеляційної скарги захисника, апеляційний суд показання свідка ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_16 , частково обвинуваченого ОСОБА_8 , вважає логічними, послідовними, такими, що не містять істотних суперечностей і такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв їх до уваги, та визнав їх достовірними й такими, що підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_8 , у скоєнні передбаченого ч.2 ст.121 КК України кримінального правопорушення.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційний суд не встановив істотних процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій.

Незгода обвинуваченого та його захисника з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що за встановлених судом обставин дії ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України кваліфіковано правильно.

Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції призначаючи покарання ОСОБА_8 в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Призначаючи обвинуваченим ОСОБА_8 покарання, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини його вчинення, особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який одружений, має неповнолітню дитину, проживає один, негативно характеризується за місцем проживання, непрацюючий, наявність обставини, що обтяжує покарання, думку потерпілої про призначення покарання, виправлення обвинуваченого можливе лише з ізоляцією його від суспільства, оскільки воно буде необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 12 грудня 2022 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом 3 місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 , який тримається під вартою, в той самий строк з моменту отримання копії даної ухвали.

Головуючий

Судді: