Справа № 508/431/21
Номер проведження 1-кп/508/6/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2023 року смт. Миколаївка

Миколаївський районний суд Одеської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю: секретарів судових засідань - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Миколаївка Березівського району Одеської області об`єднані кримінальні провадження внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000021 від 29.01.2018 року, № 0000030 від 13.02.2018 року, № 0000082 від 02.05.2018 року, № 0000203 від 26.10.2018 року, № 0000272 від 15.06.2021 року, 0000093 від 13.02.2023 року по обвинуваченню:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Затока Білгород-Дністровського району Одеської області, українки, громадянки України, з середньо-спеціальною освітою, не працюючої, не одруженої, невійськовозобов`язаної, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судиму:

-05.12.2017 року Миколаївським районним судом Одеської області за ч. 1 ст. 185 КК України до 150 годин громадських робіт;

-30 листопада 2020 року Миколаївським районним судом Одеської області за ч. 2 ст. 185 КК України на 03 (три) роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнена з випробуванням з іспитовим строком два роки,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 389, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України,

встановив:

ОСОБА_9 засуджена вироком Миколаївського районного суду Одеської області від 05.12.2017 за ч. 1 ст. 185 КК України до 150 годин громадських робіт, який набрав законної сили 05.01.2018 року.

10.01.2018 року інспектором Миколаївського районного сектору пробації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України повідомлено ОСОБА_9 , про порядок та умови відбування покарання, а також попереджено, що у разі ухилення від відбування покарання у вигляді громадських робіт вона може бути притягнена до кримінальної відповідальності, про що ОСОБА_9 було надано письмову підписку.

У подальшому ОСОБА_9 направлено до Олексіївської сільської ради Миколаївського району Одеської області, де згідно розпорядження № 1 від 11.01.2018 Олексіївської сільської ради Миколаївського району Одеської області вона була прийнята для відбування покарання, призначеного судом, пройшовши інструктаж з техніки безпеки та згідно складеного графіку від 11.01.2018, приступила до громадських робіт 11.01.2018 року.

Умисно не виконуючи в повному обсязі обов`язки, які були покладені на неї судом у виді виконання громадських робіт, не маючи на те поважних причин, не прибула на відбування громадських робіт 16 січня 2018 року, 17 січня 2018 року, 18 січня 2018 року, 19 січня 2018 року, 22 січня 2018 року, 23 січня 2018 року про, що інспектором Миколаївського районного сектору пробації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України ОСОБА_9 18 січня 2018 року, 22 січня 2018 року, 25 січня 2018 року було застосоване застереження у виді письмового попередження.

ОСОБА_9 порушила обов`язки, порядок і умови відбування призначеного їй покарання відповідно до вироку Миколаївського районного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року та ухилилася від відбування покарання у виді громадських робіт.

Судом також встановлено, що вирок Миколаївського районного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року ОСОБА_9 виконано частково - 12 годин громадських робіт (11.01.2018 4 години, 12.01.2018 4 години, 15.01.2018 4 години). (епізод № 1)

08.02.2018 року приблизно о 19.00 год., більш точний час не встановлено, ОСОБА_9 перебувала в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_10 , з якою спільно дивилися телевізор.

Під час спільного перегляду телевізора ОСОБА_10 заснула, і у ОСОБА_9 виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Після чого, ОСОБА_9 діючи умисно, повторно з корисливих мотивів та з метою здійснення крадіжки чужого майна для особистої наживи, скориставшись відсутністю сторонніх осіб та тим, що ОСОБА_10 спить, реалізуючи свій злочинний намір, направлений на викрадення чужого майна для особистої наживи, усвідомлюючи протиправність своїх дій, з кімнати де вона з ОСОБА_10 дивилися телевізор, а саме з карману зимової куртки ОСОБА_10 , таємно викрала грошові кошти в сумі 600 грн., які належать ОСОБА_10 .

ОСОБА_9 з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, розпорядившись викраденим на свій власний розсуд, чим спричинила ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 600 гривень 00 копійок. (епізод № 2)

30.04.2018 року приблизно о 21:30 год., більш точний час не встановлено, ОСОБА_9 прийшла до свого знайомого ОСОБА_11 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , де в його будинку вживали спиртні напої. Після вживання спиртних напоїв ОСОБА_11 заснув, і у ОСОБА_9 приблизно о 03:30 год. (більш точний час не встановлено) 01.05.2018 виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Після чого ОСОБА_9 з корисливих мотивів та з метою здійснення крадіжки чужого майна для особистої наживи, скориставшись відсутністю сторонніх осіб та тим, що ОСОБА_11 спить, діючи повторно, реалізуючи свій злочинний намір, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно з кімнати де ОСОБА_11 відпочивав, таємно викрала мобільний телефон марки «Нокія 216», чорного кольору, б/в, вартістю 600 грн. 00 коп., флеш карту марки «Kingston», ємкістю 8 гігабайт, б/в, вартістю 100,00 грн., які належать ОСОБА_11 .

ОСОБА_9 з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, розпорядившись викраденим на свій власний розсуд, чим спричинила ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 700 гривень 00 копійок. (епізод № 3)

21.10.2018 року приблизно о 17:00 год. ОСОБА_9 прийшла до свого знайомого ОСОБА_12 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , де в його будинку вживали спиртні напої. Після вживання спиртних напоїв ОСОБА_12 заснув, а у ОСОБА_9 приблизно о 07:00 год. (більш точний час не встановлено) 22.10.2018 року, виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Після чого ОСОБА_9 з корисливих мотивів та з метою здійснення крадіжки чужого майна для особистої наживи, скориставшись відсутністю сторонніх осіб та тим, що ОСОБА_12 спить, умисно, реалізуючи свій злочинний намір направлений на таємне викрадення чужого майна для особистої наживи, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно з кімнати де ОСОБА_12 спав, таємно викрала мобільний телефон марки «Самсунг Х630», чорного кольору, б/в, вартістю 360,00 грн., який належить ОСОБА_12 .

ОСОБА_9 з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, розпорядившись викраденим на свій власний розсуд, чим спричинила ОСОБА_12 майнову шкоду на загальну суму 360 гривень 00 копійок. (епізод № 4)

12.06.2021 приблизно о 18:00 год., більш точний час не встановлено, ОСОБА_9 , будучи раніше судимою за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, судимість у якої не знята та не погашена, з дозволу ОСОБА_7 , зайшла на територію домоволодіння (подвір`я), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , яке належить останній.

У подальшому, ОСОБА_9 , діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, зайшла через незачинені вхідні двері до будинку.

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, скориставшись тим, що ОСОБА_7 знаходилася на городі вказаного домоволодіння, ОСОБА_9 будучи впевненою, що за її діями ніхто не спостерігає та викрити злочинні дії ніхто не може, перебуваючи в вітальні вказаного будинку, діючи з прямим умислом, з метою незаконного збагачення, з корисливих мотивів, таємно викрала грошові кошти на загальну суму 600 грн, які перебували у жіночому гаманці, чорного кольору, який знаходився в жіночій сумці, котрі належать ОСОБА_7 .

У подальшому, ОСОБА_9 з місця скоєння кримінального правопорушення зникла, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 600,00 гривень. (епізод № 5)

Крім того, ОСОБА_9 будучи раніше судимою за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, судимість у якої не знята та не погашена, під час дії на території України воєнного стану, 12 лютого 2023 року близько 16.00 (більш точний час не встановлено), маючи намір заволодіти чужим майном, прибула до домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_5 , який належить ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, скориставшись відсутністю сторонніх осіб, ОСОБА_9 незаконно проникла на огороджену територію подвір`я вказаного домоволодіння, де шляхом розбиття скла, через вікно, проникла до домоволодіння потерпілої, за адресою: АДРЕСА_5 .

Перебуваючи у веранді в будинку за адресою: АДРЕСА_5 , діючи з прямим умислом, з метою незаконного збагачення, з корисливих мотивів, таємно викрала дві пачки цигарок марки «D&B», червоного кольору, вартістю 100,00 гривень та грошові кошти в сумі 600 гривень.

У подальшому, ОСОБА_9 , залишила місце вчинення злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши своїми діями матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_8 на загальну суму 700 гривень. (епізод № 6)

В судових засіданнях обвинувачена ОСОБА_9 свою вину у інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях передбачених: за ч. 2 ст. 389 КК України, як ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт; за епізодом відносно потерпілої ОСОБА_10 , за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно; за епізодом відносно потерпілого ОСОБА_11 , за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно; за епізодом відносно потерпілого ОСОБА_12 , за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно; за епізодом відносно потерпілої ОСОБА_7 , за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло; за епізодом відносно потерпілої ОСОБА_8 , за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, вчинене в умовах воєнного стану, визнала повністю, підтвердила обставини вчинення кримінальних правопорушень, викладених в обвинувальних актах. В скоєному щиро розкаялася. Просила суворо не карати.

Покази ОСОБА_9 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо їх достовірності, добровільності та істинності її позиції. Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень, ОСОБА_9 просила суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення вказаних кримінальних правопорушень, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.

Допитана в судовому засіданні 24 червня 2022 року потерпіла ОСОБА_7 , підтвердила обставини викладені в обвинувальному акті. В подальшому у судові засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судових засідань була повідомлена належним чином. Згідно заяви просила суд провести судовий розгляд без її участі.

Допитана у судовому засіданні 09 березня 2023 року потерпіла ОСОБА_8 , підтвердила обставини викладені в обвинувальному акті. В подальшому у судові засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судових засідань була повідомлена належним чином. Згідно заяви просила суд провести судовий розгляд без її участі.

Потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 у судові засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судових засідань були повідомлені належним чином. На адресу суду надали заяви, якими вони просили суд провести судовий розгляд без їх участі.

Суд, заслухавши думки учасників судового провадження про можливість за відсутності потерпілих з`ясувати всі обставини судового розгляду, відповідно до ст. 325 Кримінального процесуального кодексу України, дійшов висновку про проведення судового розгляду без їх участі.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінальних правопорушень, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченої, потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу обвинуваченої, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченої та призначення покарання.

За своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про повну доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні вище зазначених кримінальних правопорушень, а її дії слід кваліфікувати:

-по епізоду № 1, за ч. 2 ст. 389 КК України, як ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт;

-по епізодам № 2, № 3 і № 4, за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно;

-по епізоду № 5, за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло;

-по епізоду № 6, за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, вчинене в умовах воєнного стану.

При цьому, з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини, визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд уважає установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

При кваліфікації дій обвинуваченої суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, є правосуддя в частині встановленого порядку виконання вироків суду. Об`єктивна сторона полягає в ухиленні від відбування громадських чи виправних робіт.

Ухилення від відбування громадських робіт - це невиконання особою, яка засуджена до цього виду покарання, обов`язку у вільний від роботи чи навчання час безоплатно виконувати суспільно корисні роботи, вид яких визначено органами місцевого самоврядування, протягом строку, вказаного у вироку суду. Ухилення у цьому випадку може полягати у нез`явленні для виконання таких робіт, у безпосередній відмові виконувати визначену для засудженого роботу тощо. Вказане кримінальне правопорушення вважається закінченим з моменту вчинення зазначених у ст. 389 КК України діянь. Суб`єкт - спеціальний, ним може бути тільки особа, засуджена до відповідних видів покарань. Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом.

Тобто, виходячи з диспозиції ч. 2 ст. 389 КК України, це кримінальне правопорушення не містить у собі як обов`язкову ознаку суспільно небезпечні наслідки, та вважається закінченим з моменту вчинення зазначених у цій статті дій, тобто має формальний склад.

Під час судового розгляду даного кримінального провадження, обвинувачена не надала жодних доказів на підтвердження поважності причин, які перешкодили їй виконати покарання у встановлений установою виконання покарань графік.

Таким чином, суд уважає установленим факт того, що мало місце умисне ухилення ОСОБА_9 від виконання покарання призначеного вироком Миколаївського районного суду Одеської області від 05.12.2017 року у виді громадських робіт.

Разом з тим, слід зазначити, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII, що набрав чинності з 01.07.2020, кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 389 КК України, яке раніше було злочином невеликої тяжкості, відповідно до ст. 12 КК України зараз є кримінальним проступком. При цьому, кримінальна відповідальність за цією нормою не посилена і не пом`якшена.

Підстав для звільнення від кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 389 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України не вбачається, оскільки строки давності на даний час не закінчилися, у зв`язку з ухиленням обвинуваченої від суду, що зупиняло перебіг давності, а також з вчиненням обвинуваченою чисельних злочинів, що переривало перебіг давності.

Згідно пунктів 3, 4 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», які віднайшли своє відображення у позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 725/2266/18, слідує, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Саму вартість майна установлено, як дійсну, у порядку алгоритмів, окреслених ОП ККС ВС у справі № 420/1667/18 (постанова від 25.11.2019) та ККС ВС у справі № 335/6360/15-к (постанова від 16.01.2020).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 569/1111/16-к, «проникнення як кваліфікуюча ознака… передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час вчинення розбою. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має… При вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище»… вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення розбою та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном».

Як наслідок, відповідно до фактичних обставин цього кримінального провадження, дії обвинуваченої відповідають зазначеним критеріям, адже вона розуміла, що доступ до об`єктів суттєво ускладнений для потрапляння у нього сторонніх осіб і права перебувати там вона не має.

Таким чином, суд уважає установленим факт того, що, в випадках за епізодами № 5 і № 6, мало місце проникнення у житло.

Судом також враховано, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Законом України № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно п. 31 ч. 1 ст. 85 Конституції України та ст. 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року, яким в Україні з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан.; Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено 26 березня 2022 року на 30 діб.; Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено 25 квітня 2022 року на 30 діб.; Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено на 90 діб.; Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено на 90 діб.; Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено на 90 діб.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд уважає установленим факт того, що, в випадку за епізодом № 6, мало місце вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану.

Суд також уважає установленим факт того, що в випадках за епізодами № 2, № 3, № 4, № 5 і № 6, мало місце повторність.

У даному провадженні суд провів розгляд виключно в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено, а також це б порушувало б права обвинуваченої.

При призначенні покарання ОСОБА_9 , суд у відповідності до ст.ст. 65-67 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченій, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Обставинами, що пом`якшує покарання обвинуваченої, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК, щодо подій кримінальних правопорушень, у т.ч. час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к).

Обвинувачена висловила щирий жаль з приводу учинених нею дій та осуд своєї поведінки.

Обставинами, які обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України, є вчинення кримінальних правопорушень щодо особи похилого віку за епізодами № 2 і № 4.

Стороною обвинувачення не зазначено в обвинувальних актах, а судом не встановлено наявність інших обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, та які відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 91, ч. 1 ст. 92 КПК України підлягають доказуванню саме прокурором.

В силу положень ст. 337 КПК України суд позбавлений можливості додатково встановлювати та враховувати обставини, які обтяжують покарання обвинуваченій ОСОБА_9 та які в обвинувальному акті не зазначені, а також які прокурором не доказувалися, оскільки це погіршить становище обвинуваченої.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 КПК, ухвалюючи вирок, суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічні характеристики обвинуваченої.

Згідно з даними досудової доповіді, орган пробації вважає за можливе виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі, за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень: налагодження стосунків з рідними та близькими, участь у тренінгах, метою яких є формування відповідальної поведінки, консультації з питань виховання дітей та формування відповідального батьківства, участь в бесідах та тренінгах, які запобігають скоєнню повторних правопорушень.

Підстав для застосування положень ст. 69 КК України суд не знаходить, враховуючи, що всю сукупність встановлених обставин судом було аргументовано наведено для призначення вищезазначеного виду покарання для виховання обвинуваченої.

Суд також враховує, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

З урахуванням вказаних обставин, особи обвинуваченої ОСОБА_9 , її щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінальних правопорушень та часткового добровільного відшкодування завданих збитків, але кількості епізодів кримінальних правопорушень, які вона вчиняла у той час, коли на розгляді в суді відносно неї знаходилися інші кримінальні провадження, високого ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, середнього ризику небезпеки для суспільства, а також вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених законом санкцій за вчинені кримінальні правопорушення, на думку суду, виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_9 можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства, оскільки таке покарання повністю досягне мети його застосування.

Суд також враховує те, що кримінальні правопорушення за цим вироком вчинені ОСОБА_9 після ухвалення вироків Миколаївського районного суду Одеської області від 05.12.2017 року і 30.11.2020 року, частина з яких була вчинена після ухвалення вироку від 30.11.2020 року в період встановленого їй цим вироком іспитового строку на підставі ст. 75 КК України.

Також слід зазначити, що строки давності виконання вироку Миколаївського районного суду Одеської області від 05.12.2017 року відносно ОСОБА_9 на даний час не закінчилися, у зв`язку з ухиленням її від відбування призначеного за цим вироком покарання, а також з вчиненням обвинуваченою чисельних злочинів після його ухвалення (перебіг давності переривався та їх обчислення кожного разу починалося з дня вчинення нового злочину).

При цьому, покарання за вироком Миколаївського районного суду Одеської області від 05.12.2017 року у виді 150 годин громадських робіт відбуто частково - 12 годин громадських робіт. Невідбутий строк покарання складає 138 години громадських робіт.

Кримінальні правопорушення вчинені ОСОБА_9 08.02.2018 року, 01.05.2018 року і 22.10.2018 року містять кваліфікуючу ознаку «повторність», тому кожне із злочинних діянь відповідає складу злочину, передбаченому ч. 2 ст. 185 КК України. Тому суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією частиною статті Особливої частини Кримінального кодексу України та призначає покарання, передбачене санкцією статті ч. 2 ст. 185 КК України.

Відповідно до ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. (частина 1) При складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. Якщо хоча б за один із вчинених кримінальних правопорушень призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі. (частина 2) До основного покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, можуть бути приєднані додаткові покарання, призначені судом за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких особу було визнано винною. (частина 3) За правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу. (частина 4)

Згідно ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. (частина 1) При складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. При складанні покарань у виді позбавлення волі загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, не повинен перевищувати п`ятнадцяти років, а у випадку, якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є особливо тяжким злочином, загальний строк позбавлення волі може бути більшим п`ятнадцяти років, але не повинен перевищувати двадцяти п`яти років. При складанні покарань у виді довічного позбавлення волі та будь-яких менш суворих покарань загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, визначається шляхом поглинення менш суворих покарань довічним позбавленням волі. (частина 2) Призначене хоча б за одним із вироків додаткове покарання або невідбута його частина за попереднім вироком підлягає приєднанню до основного покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків. (частина 3) Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. (частина 4) Якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив два або більше кримінальних правопорушень, суд призначає покарання за ці нові кримінальні правопорушення за правилами, передбаченими у статті 70 цього Кодексу, а потім до остаточного покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, повністю чи частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком у межах, встановлених у частині другій цієї статті. (частина 5)

Частиною 1 статті 72 КК України, встановлено, що при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: 1) одному дню позбавлення волі відповідають: вісім годин громадських робіт.

Згідно із ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

У постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 25 червня 2018 року у справі № 511/37/16-к зроблено висновок про те, що коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст.70, так і ст.71 КК: спочатку - за правилами ч.1 ст.70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч.4 ст.70 КК, потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку і остаточно - за сукупністю вироків відповідно до ч.1 ст.71 КК. У кримінально-правовій ситуації, коли вчинення нового злочину в період іспитового строку стає фактичною підставою для визнання (скасування) призначеного за попереднім вироком покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого було звільнено особу, таким, що належить відбувати реально, його самостійне виконання при застосуванні ч.4 ст.70 КК не допускається за наявності підстав для подальшого призначення остаточного покарання за правилами ч.1 ст.71 КК.

Отже, у такому випадку процес призначення покарання проходить наступні стадії: 1) призначення покарання за злочин, вчинений до постановлення попереднього вироку; якщо вчинено декілька таких злочинів, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК, то покарання призначається за кожен злочин окремо; 2) визначення покарання за сукупністю вказаних злочинів (частини 1-3 ст. 70 КК); 3) призначення покарання за сукупністю злочинів, встановлених новим та попереднім вироками, і зарахування у строк покарання повністю або частково відбутого покарання за попереднім вироком (ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК); 4) призначення покарання за злочин, вчинений після постановлення попереднього вироку; якщо вчинено декілька таких злочинів, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК, то покарання призначається за кожен злочин окремо; 5) визначення та призначення покарання за сукупністю вказаних злочинів (частини 1-3 ст. 70 КК); 6) призначення остаточного покарання за сукупністю вироків (ч. 1 ст. 71 КК).

Судом також врахована практика Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладена у постанові від 14 червня 2021 року у справі № 443/806/19, про те, що «Попередній вирок» у відповідності до вимог ч. 1 ст. 71 КК України є вирок або вироки, покарання за якими повністю не відбуте особою на час вчинення одного чи декількох нових кримінальних правопорушень. У випадку, якщо особа вчинила кримінальне правопорушення, яким їй призначається покарання у виді позбавлення волі, до постановлення двох вироків по інших справах, кожен із яких виконується самостійно, зокрема, по одному із яких призначено покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, а інший вирок виконується самостійно у зв`язку з призначенням покарання у виді позбавлення волі, але зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то при призначенні покарання вимоги ч. 4 ст. 70 КК України застосовуються тільки до вироку, яким особу засуджено до позбавлення волі, яке належить відбувати реально. Якщо особа вчинила принаймні одне кримінальне правопорушення після постановлення двох попередніх вироків, які виконуються самостійно, і останнім (третім) вироком особі призначається покарання, яке належить відбувати реально, припиняється окреме виконання обох попередніх вироків. Правовою підставою такого припинення щодо першого вироку є положення ч. 3 ст. 78 та ст. 71 КК України, а правовою підставою припинення виконання другого вироку положення ст.71 КК України. Остаточне покарання в такому випадку особі призначається на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, з урахуванням покарань, призначених за всіма (трьома) вироками.

Положеннями ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII визначено, що Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, які визначено процесуальним законом. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

Частиною 6 цієї статті передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Строк відбуття покарання ОСОБА_9 обчислювати з часу її фактичного затримання.

Обрати ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу, але не більше ніж 60 днів.

Процесуальні витрати в даному кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов не заявлявся.

Доля речових доказів повинна бути вирішена на підставі ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 314, 369-371, 373-374, 468-469, 471, 473-475 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 389 КК України, ч. 2 ст. 185 КК України, ч. 3 ст. 185 КК України, ч. 4 ст. 185 КК України та призначити їй покарання:

-за ч. 2 ст. 389 КК України 1 рік 6 місяців обмеження волі;

-за ч. 2 ст. 185 КК України 3 роки 6 місяців позбавлення волі;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_9 покарання у виді 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Миколаївського районного суду Одеської області від 30.11.2020 року, більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, вважати ОСОБА_9 засудженою до покарання у виді 3 роки 6 місяців.

-за ч. 3 ст. 185 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі;

-за ч. 4 ст. 185 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі:

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_9 покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за попередніми вироками, а саме: за вироком Миколаївського районного суду Одеської області від 05.12.2017 року, з урахуванням вимог ст. 72 КК України, та покарання, призначене із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України з урахуванням вироку Миколаївського районного суду Одеської області від 30.11.2020 року, визначивши ОСОБА_9 остаточне покарання у виді 5 (п`ять) років 2 (два) місяці позбавлення волі.

Обрати ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, але не більше ніж до 19.06.2023 року, взявши її під варту із зали суду негайно.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 рахувати з часу взяття під варту.

Речові докази по кримінальному провадженню після набрання вироком законної сили, а саме:

-мобільний телефон марки «Нокіа 216» чорного кольору і флеш карту марки «Kingston» ємністю 8 гігабайт передати за належністю ОСОБА_11 ;

-мобільний телефон марки «Самсунг Х630» чорного кольору передати за належністю ОСОБА_12 ;

-пачку цигарок марки «D&B» червоного кольору (в якій знаходилося 12 цигарок) передати за належністю ОСОБА_8 ;

-чорну жіночу куртку (бавовняна з синтетичним наповнювачем) передати за належністю ОСОБА_9 .

Речовий доказ - оптичний диск з відеозаписом, що знаходиться в матеріалах кримінального провадження, залишити в матеріалах кримінального провадження № 0000272 від 15.06.2021 року.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Миколаївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Інші учасники судового провадження копію вироку можуть отримати в суді.

Суддя: ОСОБА_1