Справа № 944/3214/22
Провадження №1-кп/944/567/23
14.03.2023 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
В провадженні Яворівського районного суду Львівської області перебуває вказане кримінальне провадження.
В судовому засіданні 14 березня 2023 року, в ході судового розгляду, на етапі дослідження письмових доказів, захисник ОСОБА_5 подав клопотання про визнання очевидно недопустимими доказів, а саме: речового доказу скутера марки «Honda Dio», чорного кольору; заяву ОСОБА_6 від 11 травня 2022 року, адресовану слідчому СВ Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області, про видачу скутера марки «Honda Dio», чорного кольору; протоколу огляду предмета від 11 травня 2022 року (скутера марки «Honda Dio», чорного кольору); постанови від 11 травня 2022 року про визнання речовим доказом скутера марки «Honda Dio», чорного кольору; протоколу пред`явлення речей до впізнання від 12 травня 2022 року (скутера марки «Honda Dio», чорного кольору); висновку експерта від 28 червня 2022 року № СЕ-19/114-22/8104-АВ.
Клопотання мотивовано тим, що 17 січня 2023 року в ході судового розгляду даного кримінального провадження було допитано під присягою та із попередженням про кримінальну відповідальність за відмову або дачу неправдивих показів свідка ОСОБА_6 . Вказаний свідок надав суду показання про те, що у післяобідній час 10 травня 2022 року до нього зателефонував працівник правоохоронного органу, який працює у структурі карного розшуку Яворівського РВП ГУНП у Львівській області та повідомив йому про необхідність повернення викраденого скутера марки «Honda Dio», чорного кольору, без номерного знака. Близько 16:00 17:00 год 10 травня 2022 року ОСОБА_6 особисто за допомогою належного йому мікроавтобуса доставив даний транспортний засіб (скутер) працівникам поліції безпосередньо до Яворівського РВП ГУНП у Львівській області, що знаходиться по вул. Івана Франка, 6 у м. Яворові Львівської області, та в цей же час і передав скутер працівникам поліції, так як вони його там вже очікували. Як пояснив свідок ОСОБА_6 , в подальшому 10 травня 2022 року, знову ж таки в проміжку часу між 16:00 та 17:00 год, слідчий СВ Яворівського РВП ГУНП у Львівській області відібрав у нього заяву про добровільну видачу скутера марки «Honda Dio», чорного кольору, яку свідок підписав, але дату йому було сказано не ставити. Також мвідок ОСОБА_6 вказав, що дату, яка зазначена на заяві про видачу слідчому скутера марки «Honda Dio», чорного кольору, проставлено не ним. Дата на цьому документі зазначена 11 травня 2022 року, тобто на день пізніше. Свідок ОСОБА_6 чітко, ствердно вказував та, водночас, неодноразово наполягав на тому, що процедура вилучення скутера слідчим відбулася саме 10.05.2022 в проміжку часу між 16:00 17:00 годин, а не 11 травня 2022 року. Також даний свідок, відповідаючи на запитання, додав, що слідчий йому сказав, що такою датою, тобто датою 11 травня 2022 року, слід оформити матеріали досудового розслідування, оскільки так потрібно для слідства. Із змісту заяви, яка була відібраною слідчим СВ Яворівського РВП ГУНП у Львівській області у ОСОБА_6 , про надання слідчому у розпорядження скутера марки «Honda Dio», чорного кольору дійсно вбачається, що таку заяву слідчим було відібрано нібито 11 травня 2022 року, тобто не у дійсну дату цього процесуального заходу. Із змісту даної заяви також вбачається, що слідчий відбирав у ОСОБА_6 скутера марки «Honda Dio», чорного кольору, порядку ст. 93 Кримінального процесуального кодексу України на підставі запиту від 11 травня 2022 року, тобто теж у недійсний час. Як вбачається із матеріалів даного кримінального провадження, зокрема, із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості щодо вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України, було внесено слідчим 10 травня 2022 року, о 21:10:19, тобто фактично після здійснення слідчої (процесуальної) дії, яка полягала у збиранні доказів. Тому, на переконання сторони захисну, наведені в клопотанні докази в силу норм ч. 2 ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України, є недопустимими, що тягне за собою неможливість їх дослідження.
В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 підтримав клопотання з наведених підстав, просив його задовольнити.
В судовому засіданні ОСОБА_4 клопотання захисника підтримав з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити.
В судовому засіданні прокурор заперечив проти задоволення клопотання. Зазначив, що свідок ОСОБА_6 підтвердив, що дійсно він видав скутер поліції, написав заяву. Є запит слідчого, датований 11 травня 2022 року, на заяві є підпис ОСОБА_6 про отримання запиту. На думку прокурора, для усунення таких розбіжностей слід допитати в якості свідка слідчого СВ Яворівського РВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_7 , який відбирав даний доказ, та повторно допитати із даного питання свідка ОСОБА_6 . Просив у задоволенні поданого клопотання відмовити.
Заслухавши думку захисника, обвинуваченого та прокурора, дослідивши подане клопотання, матеріали справи, суд дійшов висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, зважаючи на таке.
Як описано вище, у клопотанні захисник ОСОБА_5 зазначає, що вказані у ньому докази є недопустимими, оскільки стороною обвинувачення у недопустимий спосіб було одержано речовий доказ скутер марки «Honda Dio», чорного кольору, тому відповідно і усі інші похідні докази, які були одержані з його допомогою, є також недопустимими.
Конституційний Суд України у рішенні №12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.
Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі від 05 жовтня 2012 року № 223-1446/0/4-12 «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Тобто кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України.
Відповідно до ст. 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Згідно із ч. 1 ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
А відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
Частиною 1 ст. 87 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Виходячи з положень ч. 1 ст. 86 Кримінального процесуального кодексу України, допустимість доказів це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.
Так, жоден доказ обвинувачення чи захисту не має наперед визначеної сили серед інших доказів і такі докази підлягають врахуванню судом на рівні з іншими доказами у справі.
Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а й в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.
Крім того, особливе значення судом надається підтримці балансу інтересів різних учасників кримінального судочинства в рамках процесу доказування у кримінальному провадженні, що становить основний зміст кримінально-процесуальної діяльності.
Вирішення клопотання сторони захисту до видалення суду для ухвалення остаточного судового рішення по суті кримінального провадження, на думку суду, буде обмежувати права однієї зі сторін, в даному випадку сторони обвинувачення, оскільки вказане рішення суду не підлягає оскарженню. Позбавивши права однієї зі сторін на надання та дослідження доказів, суд не забезпечить виконання завдань та засад кримінального провадження і, перш за все, змагальності сторін, свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведення перед судом їх переконливості.
У даному випадку прийняття і дослідження вказаних доказів як реалізація права сторони не може жодним чином непоправно нашкодити іншій стороні, оскільки суд у будь-який час може визнати не допустимим та не належним кожен доказ. Натомість неприйняття і недослідження певних доказів, на думку суду, може непоправно нашкодити інтересам правосуддя, оскільки правила допустимості доказів є як гарантією прав особи в кримінальному процесі, так і гарантією правосуддя.
Також суд зазначає, що в умовах змагальності процесу в багатьох випадках досить складно передбачити наперед напрямок розвитку подій під час судового розгляду, оскільки сторона захисту може вільно обирати свою тактику від повного визнання вини до повного її заперечення, вона може визнати певні фактичні обставини або навпаки висловити несподівані аргументи, які потребуватимуть перевірки, вона також може заперечувати допустимість чи достовірність одного, кількох або всіх доказів або навпаки не бачити в цьому сенсу тощо.
Саме така непередбачуваність змагального процесу потребує пошуку судом відповідного балансу конкуруючих інтересів держави, потерпілого, обвинуваченого та інших осіб у кожному конкретному випадку для того, щоб забезпечити справедливість процесу в цілому. Це також вимагає застосування такого підходу до тлумачення норм процесуального права, які мають відомий рівень абстрактності, щоб це не створило, ані невиправданих переваг однієї зі сторін процесу, ані невиправданих формальних перепон для реалізації сторонами своїх прав і обов`язків.
Як зазначив Європейський суд з прав людини, при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом» (рішення у справі «Walchli v. France»).
Також Європейський суд з прав людини звернув увагу, що основним аспектом права на справедливий судовий розгляд є те, що кримінальне провадження, в тому числі елементи такого провадження, пов`язані з процедурою, повинні бути змагальними. Право на змагальність означає, що в кримінальному провадженні як стороні обвинувачення, так і стороні захисту повинна забезпечуватись можливість бути обізнаною про факт подання іншою стороною зауважень та коментувати подані зауваження та докази (рішення у справі «Брандштеттер (Brandstetter) проти Австрії»).
Крім того, висловивши свою думку щодо певних доказів та похідних від них, суд заздалегідь, до постановлення остаточного судового рішення, висловить свою позицію за вказаним кримінальним провадженням, що в цілому може поставити під сумнів неупередженість суду і здатності його об`єктивно розглянути кримінальне провадження.
Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що заявлене клопотання захисника задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 84, 86, 87, 89, 94, 290, 369 372, 376 Кримінального процесуального кодексу України, суд
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1