Справа № 299/262/20
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.11.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/940/20 за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31.07.2020.
Цим вироком:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Тросник, Виноградівського району, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , мешканець АДРЕСА_2 , українець, громадянин України, непрацюючий, із середньо-спеціальною освітою, одружений, що має на утриманні трьох малолітніх дітей, несудимий, засуджений:
- за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 05(п`ять) років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробовуванням із встановленням іспитового строку 03 (три) роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину.
На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_9 покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 13423 грн. та моральну шкоду у розмірі 100000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 13500 грн. витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Речовий доказ: металевий лом, який поміщений у кімнату зберігання речових доказів Виноградівського ВП Берегівського ВП ГУ НП в Закарпатській області знищено.
Згідно вироку ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
04.10.2019 близько 23 год ОСОБА_9 , знаходячись по вул. Лейзмана в м. Виноградів, біля будинку № 70, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в ході словесного конфлікту, схопив у праву руку металевий лом та діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи наслідки, які

-2-

можуть настати після їх вчинення, з метою спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, підійшов ззаду до ОСОБА_6 та наніс йому один удар в область голови справа, від якого останній впав на землю та втратив свідомість. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_9 , потерпілому ОСОБА_6 , було спричинено тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми із закритим лінійним переломом потиличної кістки та закритим переломом тім`яної кістки справа, субдуральної гематоми та забоєм головного мозку першого ступеню, які є небезпечними для життя в момент їх заподіяння, і по цій ознаці згідно п. 2.1.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затвердженого наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 «Про розвиток та вдосконалення судово- медичної служби України», кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, що підтверджується висновком експерта № 136 від 06.11.2019.
В апеляційній скарзі представник потерпілого адвокат ОСОБА_7 просить вирок скасувати та призначити кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 до розгляду в суді першої інстанції. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає проте, що судовий розгляд кримінального провадження проведено поверхово, без урахування дійсних обставин справи. З приводу фактичних обставин та правильності кваліфікації дій ОСОБА_9 зазначає про те, що обвинувачений після нанесення потерпілому удару, залишив його в безпорадному стані з проломленим черепом, тому його дії містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України з кваліфікуючими ознаками умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене способом, що має характер особливого мучення, або вчинене групою осіб, а також з метою залякування потерпілого або інших осіб. Окрім того, вказує на те, що суд першої інстанції необґрунтовано прийняв до розгляду обвинувальний акт, який не відповідає вимогам ст. 291 КПК та фактичним обставинам справи, без викладу в ньому чітких фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність. Судом проігноровано клопотання потерпілого про розгляд кримінального провадження в загальному порядку, в тому числі і шляхом допиту свідків, огляду речового доказу, оскільки їх пояснення необхідні для з`ясування обставин, які можуть мати істотне значення для ухвалення законного рішення у справі. При призначенні обвинуваченому покарання судом не враховано тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого та призначено йому надто м`яке покарання з передбачених санкцією статті, за якою засуджено ОСОБА_9 . Вказує також і на незаконність вироку суду і в частині розв`язання цивільного позову, який судом необґрунтовано задоволено не повному обсязі.

Судове провадження розглядається за відсутності обвинуваченого, захисника, потерпілого та його представника, неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на вирок суду, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки.
Заслухавши доповідь судді про зміст вироку, доводи і вимоги, викладені в апеляційній скарзі, промову прокурора ОСОБА_5 , , яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги, перевірив матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та

-3-

законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з частиною 3 статті 349 КПК України суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Основною умовою застосування такого судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження як події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчиненні за обставин, викладених в обвинувальному акті, так і виду та розміру завданої шкоди, що згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України входить до предмету доказування у кримінальному провадженні.

Суд зобов`язаний з`ясувати, чи правильно сторони розуміють зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що визнання їх є добровільним, та роз`яснити сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У разі, якщо будь-яка з наведених обставин заперечується учасниками судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а спрощена процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_9 вищевказаних вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Як вбачається з вироку та журналу судового засідання від 24.06.2020, обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засіданні вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, у зв`язку з чим, враховуючи думку учасників процесу, суд визнав недоцільним досліджене доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілого та дослідженням доказів, які характеризують особу обвинуваченого, що узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 349 КПК України.

Також суд належним чином роз`яснив сторонам, що вони будуть позбавлені права оскаржити в апеляційному порядку обставини, які ніким не оспорюються, та з`ясував, що усі учасники судового процесу правильно розуміють зміст цих обставин, переконався у добровільності їх позиції, що підтверджується змістом журналу судового засідання від 24.06.2020 та інформацією, зафіксованою на технічному носієві інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції.

-4-

Враховуючи викладене, судом першої інстанції правомірно було прийнято рішення щодо проведення судового розгляду за нормами ч. 3 ст. 349 КПК України, без дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Оскільки в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 вину визнавав повністю, погодився на розгляд кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, та ні він, ні потерпілий ОСОБА_6 не заявляли клопотань щодо дослідження доказів, а тому відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України апеляційний суд позбавлений можливості досліджувати повторно обставини, встановлені під час кримінального провадження, та докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, оскільки про дослідження таких доказів учасники судового розгляду не заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції, про зазначені докази було відомо до ухвалення судового рішення, судом першої інстанції правомірно було прийнято рішення щодо проведення судового розгляду у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, без дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 121 КК України, а саме в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, який за змістом ч. 2 ст. 394 КПК України апеляційним судом не переглядається.

З цих же підстав колегія суддів вважає встановленим вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_9 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду та вважає безпідставними доводи апеляційної скарги представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 про незгоду потерпілої сторони з визначеними в обвинувальному акті кваліфікуючими ознаками інкримінованого ОСОБА_9 кримінального правопорушення та навмисного не зазначення кваліфікуючих ознак, передбачених диспозицією ч. 2 ст. 121 КК України, є безпідставними.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, після оголошення прокурором короткого змісту обвинувального акта, зокрема оголошення встановлених органом досудового розслідування фактичних обставин вчиненого засудженим кримінального правопорушення та кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 121 КК України, потерпілий ОСОБА_6 погодився з цими обставинами та надав свою згоду на розгляд провадження за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 КПК України, будучи при цьому попередженим, що в такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Крім того факт отримання потерпілим ОСОБА_6 умисного тяжкого тілесного ушкодження, потерпіла сторона під час розгляду провадження у суді першої інстанції не заперечувала.
З урахуванням наведеного, підстави, з яких потерпіла сторона оскаржили вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку, слід визнати такими, що не передбачені процесуальним законом для оскарження вироку, постановленого за процедурою, визначеною ч. 3 ст. 349 КПК України, в апеляційному порядку з огляду на особливості його апеляційного оскарження відповідно до положень ч. 2 ст. 394 цього Кодексу.
Також колегія суддів констатує, що зміна потерпілою стороною захисту своєї позиції щодо тих обставин, які вона визнавала і які не оспорювала в суді першої інстанції, зокрема подальше їх заперечення, не є підставою для перегляду постановленого в порядку процедури, передбаченої ч. 3 ст. 349 КПК України, вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку.
-5-

Доводи представника потерпілого про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_9 тяжкості кримінального правопороушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, з таких підстав.
Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно до ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005) та «Фрізан проти Росії» (рішення від 24.03.2005) Суд зазначав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
За ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_9 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України,

-6-

відноситься до категорії тяжких, визнав щире каяття за обставину, що пом`якшує покарання та врахував вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння як обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, молодий за віком, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні трьох малолітніх дітей, згідно досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації виправлення ОСОБА_9 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк, оскільки він не становить високої небезпеки для суспільства.
За наявності сукупності цих обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим ОСОБА_9 можливо без його ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Підстав вважати, що призначене обвинуваченому ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, немає. На думку колегії суддів, підстави для призначення ОСОБА_9 більш суворого покарання відсутні.
Відповідно до вимог ст. 75 КК України, при вирішенні питання про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суду належить врахувати не лише тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, а й інші обставини, які дають підстави вважати, що виправлення винної особи буде можливим без реального позбавлення волі.
З вироку суду вбачається, що звільняючи обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував і вказав у мотивувальній частині вироку на всі зазначені в ст. 75 КК України обставини.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 без відбування покарання і звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, беручи до уваги тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, має на утриманні трьох малолітніх дітей, вину визнав, у вчиненому щиро розкаюється.
Перевіривши доводи апеляційної скарги представника потерпілого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів не може з ними погодитися, оскільки вони не дають підстав для висновку про те, що призначене ОСОБА_9 покарання, як за своїм видом, так і розміром, є явно несправедливим через м`якість.
При цьому колегія суддів враховує і практику Європейського суду з прав людини. У справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Також у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості і не ставити особистий і надмірний тягар для особи.
Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

-7-

Не заслуговують на увагу і доводи представника потерпілого щодо невірного розв`язання судом цивільного позову та необхідності його задоволення в повному обсязі, з таких підстав.
Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до положень частини 5 зазначеної статті цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовано, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з положеннями статті 1166 ЦК України (далі ЦК) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частина 1 статті 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди. А відповідно до пункту 2 частини 2 статті 23 цього Кодексу моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Як зазначено у ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження потерпілий ОСОБА_6 пред`явив цивільний позов до ОСОБА_9 , в якому просив стягнути з ОСОБА_9 відшкодування документально підтверджених матеріальних витрат, а саме: витрат на заміну модуля (екрана) в телефоні Xiaomi Redmi Note - 1200 грн, витрати на придбання ліків, лікарських засобів, здачу аналізів, тощо - 12223 грн, а всього на суму 13423 грн. Крім того, потерпілим заявлено про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, яку оцінює у 250000 грн.
Вирішуючи вказаний цивільний позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такий в частині стягнення матеріальної шкоди підлягає до задоволення в повному обсязі та стягнув з обвинуваченого на користь потерпілого матеріальну шкоду в розмірі 13423 грн.
Також, суд першої інстанції, визначаючи розмір грошового відшкодування з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_6 моральної шкоди, в повній мірі врахував, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_9 потерпілому спричинено моральну шкоду, так як мало місце ушкодження його здоров`я, що потягло за собою досить складне та тривале лікування, на досить тривалий час було змінено звичний уклад його життя, внаслідок чого він переносив певні моральні страждання. Так, суд вважав обґрунтованими доводи потерпілого про відчуття фізичного болю та стресу, оскільки такі явища є природними наслідками після отриманих тілесних ушкоджень і зазвичай самі по
-8-

собі викликають певні моральні страждання. Тому, з урахуванням обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких він зазнав, характеру немайнових втрат, ступеня тяжкості змін в життєвих стосунках та звичному життєвому укладі, пов`язаних з обмеженням у пересуванні та з необхідністю витрачати час на лікування, з врахуванням принципів розумності та справедливості, задовольнив частково заявлені позовні вимоги та стягнув суму морального відшкодування в розмірі 100000 грн.
З таким рішенням суду першої інстанції погоджується й колегія суддів та вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_6 узгоджується з вимогами розумності і справедливості та відповідає характеру правопорушення і глибині душевних страждань потерпілого.
Також, відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем (потерпілим) у даному кримінальному провадженні - адвокатом ОСОБА_7 подано суду: ордер про надання правової допомоги, договір про надання правової допомоги від 15.06.2020, акт приймання виконаних адвокатом робіт від 13.07.2020 до договору від 15.06.2020, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 03/20 від 13.07.2020, відповідно до яких ОСОБА_6 сплатив адвокату ОСОБА_7 кошти в розмірі 13500 грн. за договором про надання правової допомоги від 15.06.2020., а тому суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги про стягнення витрат на правову допомогу та стягнув такі з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги представника потерпілого без задоволення, а вирок без змін.
При прийнятті рішення колегія суддів також, враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; що під час апеляційного розгляду потерпілою стороною не заявлялось клопотань щодо приєднання до матеріалів судового провадження доказів (документів), які б могли вплинути на висновки суду; а також положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31.07.2020 щодо ОСОБА_10 ,- без змін.
На ухвалу апеляційного суду безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді