Справа №751/1308/23
Провадження №1-кс/751/295/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2023 р. місто Чернігів

Слідчий суддя Новозаводського районного суду міста Чернігів ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новозаводського районного суду м. Чернігова клопотання слідчого СУ ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000034 від 20.01.2023 року стосовно підозрюваного:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігів, українця, громадянина України, одруженого, старшого офіцера мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, що передбачене ч.3 ст.368 КК України

за участі сторін кримінального провадження:

слідчий - ОСОБА_3

прокурор - ОСОБА_5 ,

підозрюваний - ОСОБА_4 ,

захисник - ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

І. Суть клопотання

1. 18.02.2023 року слідчий звернувся до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 строком на шістдесят діб із визначенням розмір застави у розмірі вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

2. СУ ГУНП в Чернігівській області здійснюється досудове слідство в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000034 від 20.01.2023 року за інформацією про вимагання службовою особою одного з військових формувань Чернігівської області неправомірної вигоди за вчинення в інтересах третьої особи дій з використанням службового становища.

3. Вказані обставини органом досудового слідства попередньо кваліфіковані за ч.3ст.368 КК України.

4. 17.02.2023 року ОСОБА_4 був затриманий в порядку ч.3 ст.208 КПК України та повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

5. Посилаючись на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення, наявність ризиків передбачених п.п.1,2,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, та неможливості запобігти зазначеним ризикам застосуванням більш м`яких запобіжних заходів, слідчий просив застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят діб з визначенням розмір застави у розмірі вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

ІІ. Позиція сторін

6. В судовому засіданні слідчий та прокурор подане клопотання підтримали з наведених у ньому підстав, наполягали на його задоволенні.

7. Підозрюваний та його захисник в судовому засіданні категорично заперечували щодо застосування запропонованого органом досудового слідства запобіжного заходу, вказуючи про можливість обрання більш м`якого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

Підозрюваний ОСОБА_4 підтвердив факт отримання 17.02.2023 року від ОСОБА_7 паливних карток на 900 літрів за зняття з військового обліку транспортних засобів ПП «Діалог Плюс».

Проте заперечував, що отримання ним карток на паливо передувало вимагання з його сторони, оскільки саме ОСОБА_7 ініціював їх добровільне надання для ЗСУ як вдячність за допомогу.

Оскільки перенаправлення транспорту на лінію фронту потребує значного обсягу палива, підозрюваний погодився на пропозицію останнього. В обґрунтування відсутності у нього корисливого мотиву посилався на відсутність у власному користуванні та членів його родини будь-яких рухомих транспортних засобів.

ІІІ. Процедура

8. Порядок застосування запобіжних заходів визначений ст.194 КПК України. Клопотання та матеріали, якими обґрунтовується органом досудового слідства необхідність обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, погоджене з прокурором та у відповідності до ч.2 ст.184 КПК України надані 18.02.2023 року підозрюваному ОСОБА_4 та його захиснику.

9. Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

10. Згідно ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

11. Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

12. Згідно ч.4 ст.194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.ч.5 та 6 цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

IV. Оцінка слідчого судді

13. Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя відповідно до вимог ст.194 КПК України зобов`язаний з`ясувати наступні обставини:

13.1 Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

Національне законодавство не містить визначення поняття обґрунтованої підозри, однак відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини "розумна підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у ст. 5 параграфу 1(с) Європейської Конвенції про захист прав людини, передбачає "наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин" (рішення O'Hara v. UnitedKingdom, § 34).

Згідно повідомлення про підозру від 17.02.2023 року ОСОБА_4 підозрюється у одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах третьої особи дії з використанням службового становища, поєднаного з вимаганням неправомірної вигоди, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

Розумна підозра не означає, що винуватість підозрюваного має бути встановлена на цій стадії. Саме у чіткому доведенні як події, так і характеру того злочину, у якому підозрюється особа, і полягає мета розслідування (див. рішення N.C. v. Italyof 11 January 2001, §45).

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя вважає, що сукупність наданих слідчим та прокурором доказів, зокрема: протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_7 ; протокол допиту заявника ОСОБА_7 ; протокол допиту свідка ОСОБА_8 ; протокол огляду речей і документів від 17.02.2023 року; протокол вручення речей і документів ОСОБА_7 у кількості 45 паливних карток від 17.02.2023 року; протокол затримання ОСОБА_4 від 17.02.2023; протокол огляду місця події за адресою: м. Чернігів, вул. Гончарова поблизу буд. 4; протокол огляду документів, вилучених під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 ; протокол допиту підозрюваного ОСОБА_4 , а також частково показаннями підозрюваного безпосередньо в судовому засіданні, дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_4 можливо скоїв злочин, передбачений ч.3 ст.368 КК України, та на даному етапі досудового слідства є достатніми для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу.

Аналіз вище наведених обставин та відомостей переконливо свідчать про існування розумної підозри скоєння ОСОБА_4 кримінального правопорушення та на даному етапі досудового слідства є достатніми для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу.

Доводи захисника щодо відсутності обґрунтованості підозри в частині кваліфікуючої ознаки «поєднаного з вимаганням» суд не враховує при ухваленні рішення, оскільки правильність правової кваліфікації не є предметом розгляду на стадії обрання запобіжного заходу.

Факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, оскільки це є завданням наступних етапів кримінального процесу, досудового розслідування та розгляду кримінальної справи судом.

13.2 Наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, слідчий суддя має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. КПК України покладає на слідчого, прокурора обов`язок обґрунтувати ризики кримінального провадження.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

В поданому клопотанні слідчий вказав на наявність ризиків, передбачених п.п.1,2,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризик переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; ризик знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; ризик незаконно впливати на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні; ризик іншим чином перешкоджати кримінальному провадженні; ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

В контексті практики Європейського суду з прав людини переховування не може бути встановлений лише на основі суворості можливого покарання. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (п.102,107 рішення ЄСПЛ у справі «Panchenkov.Russia» від 8 лютого 2005 (заява № 45100/98). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (п.58 рішення ЄСПЛ у справі «Beccievv.Moldova» від 04 жовтня 2005 (заява № 9190/03).

Слідчий суддя приймає до уваги те, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. Максимальна санкція відповідної частини статті передбачає безальтернативне покарання у виді позбавлення волі від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено та стороною обвинувачення не заперечується, що підозрюваний до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, має постійне та зареєстроване місце проживання, має міцні соціальні зв`язки, на його утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей, має дружину та матір пенсійного віку, яка потребує належного догляду, особливо в умовах воєнного стану, не перебуває на обліку в лікарів нарколога/психіатра, призваний на військову службу по мобілізації та перебуває на посаді старшого офіцера мобілізаційного відділення, має військову спеціальність та військове звання «капітан», відсутні негативні характеризуючі відомості за місцем несення служби.

В конкретній ситуації існування ризику можливості переховування підозрюваного від органів досудового слідства та суду, незважаючи на тяжкість покарання, що загрожує у разі його визнання винуватим, в співставленні з його характеризуючими даними, та існуючі обмеження переміщення військовозобов`язаних по території України, а також з огляду на фактичні обставини інкримінованого злочину є мало вірогідним.

Переконливим є твердження органу досудового слідства про ризик підозрюваного знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Так, слідчий суддя враховує, що під час затримання ОСОБА_4 після його викриття працівниками поліції намагався позбутися паливних карток, яку він отримав в якості неправомірної винагороди. Пояснення останнім причини своєї поведінки, а саме страхом від раптових дій правоохоронців, жодним чином не спростовує існування ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст.177 КПК України.

Аргументи слідчого та прокурора про наявність ризику впливу на свідків є також переконливими та заслуговують на увагу. Так, при встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду, на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні /ч.ч.1,2 ст.23, ст.ст.95,224 КПК України/.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них /ч.4 ст.95 КПК України/.

За таких обставин, беручи до уваги обізнаність підозрюваного та процесуальну поведінку, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Переконливим є також твердження органу досудового слідства про можливість незаконного впливу підозрюваного на свідків в даному кримінальному провадженні та ризик штучного створення доказів і підбурення осіб, які не були свідками злочинів, до дачі завідомо неправдивих показань на підтвердження висунутих у подальшому захисних версій.

Разом з тим, твердження органу досудового слідства про існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення з огляду на те, що підозрюваний є військовослужбовцем є непереконливим, і окрім загального формулювання жодним переконливим аргументом не обґрунтовано, а відтак існування ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, є не доведеним.

Слідчий суддя наголошує, що неприпустимо стверджувати про ризик скоєння підозрюваним військових злочинів щонайменше без з`ясування його відношення служби та наявності заходів стягнень.

Суд констатує, що в конкретній ситуації існування ризиків, передбачених лише п.п.2,3,4 ч.1 ст.177 КПК України, з урахуванням тяжкості покарання в співставленні з характеризуючими даними підозрюваного, є достатньо високими.

13.3 Можливість застосування альтернативних запобіжних заходів

Відповідно до ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, зокрема, і якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора.

Пункт 1 ст.5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свобод и не вважалося свавільним, недостатньо самого факту застосування цього заходу згідно з національним законодавством - він також повинен бути необхідним за конкретних обставин /див. рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Нештяк проти Словаччини»/.

Тримання під вартою відповідно до підпункту «c» п.1 ст.5 Конвенції має відповідати вимозі пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, в якому здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення /див. рішення у справах «Ладент проти Польщі» (Ladent v. Poland), заява № 11036/03, п. 55, ECHR 2008-... (витяги), та «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява №38 717/04, п. 28, від 14.10.2010 року)/.

Аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою /див. рішення від 4.10.2005 року у справі «Бекчієв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59; «Клоот проти Бельгії» (Cloot v. Belgium, § 40,44)/.

Слідчий суддя враховує особу підозрюваного ОСОБА_4 , який в цілому є особою позитивної соціальної спрямованості, має стійкі соціальні зв`язки, наявність родини, репутацію підозрюваного, його особисті обставини життя, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне та зареєстроване місце проживання, та фактичне визнання отримання неправомірної вигоди.

Загальним правилом, яке випливає із рішень ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. «Вемгофф проти Німеччини», від 24 липня 2003 р. у справі «Смірнови проти Росії», є те, що особа, обвинувачена у правопорушенні, має перебувати на волі до початку судового розгляду її справи, якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою цієї особи.

Тобто держава має довести необхідність тримання під вартою особи, а суди, виходячи із презумпції на користь свободи, вирішити, на основі принципу змагальності, чи є достатні підстави для тримання особи під вартою.

У справі «Смірнови проти Росії» (п. 59) ЄСПЛ зазначив, що в досудовому звільненні особі може бути відмовлено через доведеність таких основних підстав, як: ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. у справі «Штеґмюллер проти Австрії»); ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесу здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. у справі «Вемгофф проти Німеччини»); вчинення ним подальших правопорушень (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. «Мацнеттер проти Австрії») або спричинення ним порушень громадського порядку (рішення ЄСПЛ від 26 червня 1991 р. у справі «Летельєр проти Франції»).

ЄСПЛ визнав допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою наявність із боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину.

Проте й у цих випадках ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність відповідних ризиків, які слугують підставою тримання підозрюваного під вартою, повинна бути доведена в кожному конкретному випадку.

ЄСПЛ робить висновок, що перед застосуванням до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою національний судовий орган повинен обов`язково розглянути можливість застосування інших, альтернативних триманню під вартою, заходів.

Позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається /п. 31 рішення ЄСПЛ у справі «Амбрушкевич проти Польщі»/.

Доводи слідчого про не повне визнання підозрюваним своєї вини не може бути підставою для обрання запобіжного заходу тримання під вартою, оскільки вона суперечить таким важливим елементам концепції справедливого суду, як право не свідчити проти себе та презумпція невинуватості /див. рішення від 3 липня 2012 року у справі «Луценко проти України» (Lutsenko v. Ukraine), заява № 6492/11, п.72/.

Окрім того, обсяг вже проведених слідчих дій в межах даного кримінального провадження, в т.ч. допит свідків, вилучення предмету неправомірної винагороди, а також проведення обшуку, переконливо свідчать про виконання слідчим всіх необхідних, невідкладних слідчих дій для документування обставин кримінального правопорушення у проведення яких прямо чи опосередковано міг би втрутитися ОСОБА_4

Принагідно слід зауважити, що перекладання тягаря доведення в таких питаннях на затриману особу рівнозначне скасуванню положення ст.5 Конвенції відповідно до якого тримання під вартою є винятковим відступом від права на свободу, допустимим лише у вичерпно перерахованих і чітко визначених випадках /п.118 «Петухов проти України»/.

Згідно вимог ч.ч.1,2 ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Враховуючи доведеність існування ризиків, передбачених п.п.2,3,4 ч.1 ст.177 КПК України, відомості про особу підозрюваного, суть та характер кримінального правопорушення, вагомість доказів, стадію досудового розслідування, слідчий суддя вважає, що органом досудового розслідування не доведено недостатність застосування до підозрюваного інших більш м`яких запобіжних заходів для запобігання вище вказаного ризику.

Вказаний висновок слідчого судді посилюється й тим, що застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з застосуванням електронного засобу контролю не виключає можливість органу досудового розслідування у будь-який час доби здійснювати повний контроль за виконанням підозрюваним процесуальних обов`язків за місцем його проживання і одночасно унеможливить несанкціоноване залишення місця проживання та можливість продовження злочинної діяльності.

Тобто, обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту буде цілком достатнім та забезпечить виконання підозрюваним процесуальних обов`язків та зможе запобігти ризикам, визначених ст.177 КПК України

Слідчий суддя враховує, що інкриміновані підозрюваному кримінальні правопорушення викрито працівниками поліції та щодо них повідомлено про підозру, а їх документування об`єктивно унеможливлює вплив ОСОБА_4 як на збір доказів, так і на перебіг досудового слідства в цілому.

Саме обмеження свободи пересування підозрюваного шляхом його ізоляції в житлі через заборону залишати житло зможе гарантувати забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_4 та відповідатиме меті застосування запобіжного заходу з тим щоб орган досудового розслідування зміг виконати завдання, передбачені ст.2 КПК України.

Окремим аргументом на користь не застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 є очевидна непропорційність соціально-економічних витрат, понесених державою в зв`язку з його утриманням в слідчому ізоляторі, та метою застосування запобіжного заходу, що визначені ч.1 ст.177 КПК України, реальне досягнення якої можливе і при обранні запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Застосовуючи стосовно підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, слідчий суддя вважає за необхідне покласти на нього обов`язки, що передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

V. Межі строку досудового слідства

Враховуючи те, що досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, яким в даному випадку є 17.02.2023 року (п.2 абз.3 ч.1 ст.219 КПК України), слідчий суддя вважає за необхідне застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту до 17.04.2023 року.

Керуючись ст.ст.131,176-179,181,193,194,309 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000034 від 20.01.2023 року відносно ОСОБА_4 відмовити.

Застосувати відносно ОСОБА_4 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю та покласти на нього такі процесуальні обов`язки:

-прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді за кожною вимогою;

-не відлучатися цілодобово з місця постійного проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ;

-носити електронний засіб контролю;

-здати на зберігання слідчому паспорт громадянина України та закордонний паспорт (у разі наявності);

-утриматись від спілкування з будь якими особами, які мають відношення до кримінального правопорушення №0000034 від 20.01.2023 року.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_4 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники поліції, з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків, використовувати електронні засоби контролю.

Підозрюваного ОСОБА_4 негайно звільнити з під варти в залі Новозаводського районного суду міста Чернігова та зобов`язати слідчого СУ ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_3 організувати доставку підозрюваного ОСОБА_4 до місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 .

Визначити строк дії ухвали до 17.04.2023 року.

Копію ухвали після її оголошення негайно вручити ОСОБА_4 .

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання органу національної поліції за місцем проживання підозрюваного.

Повний текст ухвали буде проголошено учасникам судового провадження о 9 год. 19.02.2023 року.

Роз`яснити підозрюваному, що у разі невиконання покладених на нього обов`язків можливе застосування більш жорсткого запобіжного заходу та накладення грошового стягнення в розмірі від 0,25 до 2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1