ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 671/1328/21

Провадження № 11-кп/4820/232/22

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
законного

представника потерпілої ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула в режимі відеоконференцзв`язку у закритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 ; захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 11 листопада 2021 року,-

в с т а н о в и л а:
Вироком Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 11 листопада 2021 року,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Яхнівці Волочиського району Хмельницької області, зареєстрований та фактично проживає там же по АДРЕСА_1 , громадянина України, з початковою освітою, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше не судимого в порядку ст. 89 КК України,
визнано винним у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 129 та ч. 1 ст. 162 КК України, та вчиненні злочину, передбаченому ч. 3 ст. 15 (незакінчений замах), ч. 3 ст. 152 КК України, та призначено йому покарання:
- за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, у виді громадських робіт строком сто годин;
- за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, у виді обмеження волі строком один рік;
- за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, у виді обмеження волі строком один рік;
- за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 (незакінчений замах), ч. 3 ст. 152 КК України, у виді позбавлення волі строком сім років шість місяців.

Призначено ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупністю злочинів, відповідно до ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі строком сім років шість місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з 17 червня 2021 року.

Ухвалено зарахувати в строк відбуття покарання ОСОБА_8 час перебування його під вартою з 17 червня 2021 року по 10 листопада 2021 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили ухвалено залишити попередню тримання під вартою.

Питання речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Скасовано арешт, накладений на речові докази згідно ухвали слідчого судді Волочиського райсуду Хмельницької області від 25 червня 2021 року.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь держави 5148,60 грн. витрат на проведення експертиз № СЕ-19/123-21/5012-Д від 02 липня 2021 року та № СЕ-19/123-21/5194-ТР.

Як вбачається з вироку, 17 червня 2021 року, близько 06 год. 15 хв., ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, через незамкнені вхідні двері, без відома та дозволу фактичного володільця ОСОБА_6 , достовірно знаючи про його відсутність, з метою зґвалтування неповнолітньої ОСОБА_9 , незаконно проник всередину житлового будинку по АДРЕСА_2 , одягнувши перед цим на голову маску, зроблену з частини жіночих колгот, яку приніс із собою.
Перебуваючи в будинку, ОСОБА_8 зайшов на кухню, взяв зі столу кухонний ніж та увійшов до кімнати, в якій на дивані спала неповнолітня потерпіла ОСОБА_9 , стягнув з неї ковдру, та, діючи умисно, маючи намір вчинити дії сексуального характеру без добровільної згоди, схопив її за праву руку, заламав назад за спину і зв`язав власним поясним ременем, правою рукою надавив ОСОБА_9 в ділянці шиї, а лівою рукою приставив до її горла кухонний ніж, намагаючись таким чином залякати потерпілу і подолати її волю, висловлюючи при цьому погрозу фізичною розправою, яку потерпіла сприйняла як реальну підставу для побоювання здійснення цієї погрози щодо позбавлення її життя. Продовжуючи свої дії, спрямовані на залякування потерпілої, обвинувачений наніс їй один удар долонею правої руки в обличчя, завдавши фізичний біль і не спричинивши тілесних ушкоджень.
В подальшому ОСОБА_8 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел на зґвалтування неповнолітньої ОСОБА_9 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій у виді заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій та порушення її права на статеву недоторканість і статеву свободу, використовуючи фізичну силу, притиснув потерпілу спиною до стіни та намагався стягнути з неї штани для подальшого вагінального проникнення в тіло неповнолітньої потерпілої своїм мізинним пальцем правої руки.
Потерпіла ОСОБА_9 злякалася та намагалася чинити опір обвинуваченому, відштовхувала його ногами від себе, після чого попросила відпустити її до туалету, на що той спочатку відмовив, а згодом погодився. Після цього ОСОБА_9 вийшла з будинку та покинула місце вчинення злочину.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 , як вбачається з її змісту, просить вирок суду скасувати, кримінальне провадження за ч. 3 ст.15, ч.3 ст.152 КК України закрити. Допитати свідка ОСОБА_10 , та потерпілу ОСОБА_9 . Вважає, що викладені в судовому рішенні висновки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, не підтверджені доказами дослідженими під час судового розгляду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду в частині засудження ОСОБА_8 за частиною 1 статті 126 та частиною 1 статті 129 КК України скасувати та в цій чатині закрити кримінальне провадження. Вирок в частині призначення покарання ОСОБА_8 змінити. Визнати ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст.162 ККУкраїни із призначенням покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн, та із застосуванням ст. 69 КК України за ч. 3 ст. 152 КК України із призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років В силу частини 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим призначити ОСОБА_11 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбуття покарання з випробовуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки. Вважає, висновок судово-психіатричної експертизи недопустимим доказом. Суд першої інстанції при визначенні розміру покарання ОСОБА_8 не врахував інші обставини кримінального провадження які мають впливати на призначенні покарання, а саме те, що ОСОБА_8 усвідомив свої дії і розкаєвся відразу після вчинення злочину.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів поданих ними апеляційних скарг, думку прокурора та представника потерпілої, які заперечували проти поданих обвинуваченим та його захисником апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно дост.94 цього ж Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог, передбачених ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор або суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 129 та ч. 1 ст. 162 КК України, та у незакінченому замаху, відповідно до ч. 3 ст. 15 КК України, на вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, за які він засуджений, за наведених в вироку обставин підтверджуються зібраними в справі та дослідженими в судовому засіданні належними та допустимими доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.

Дії ОСОБА_8 суд першої інстанції вірно кваліфікував:

за ч. 1 ст. 162 КК України (які виразилися у незаконному проникненні до житлового будинку ОСОБА_6 ),
за ч. 1 ст. 126 КК України (які виразилися в умисному завданні удару долонею по щоці потерпілої ОСОБА_9 , які завдали болю і не спричинили тілесних ушкоджень),
за ч. 1 ст. 129 КК України (які виразилися у здавлюванні шиї потерпілої ОСОБА_9 , прикладенні до її горла ножа, скручування руки за спину, що, враховуючи оточуючу обстановку, а саме, відсутність можливості втекти та озвучені погрози вбивством, цілком реально могли сприйматися потерпілою щодо їх реалізації обвинуваченим),
за ч.3 ст.15 КК України (незакінчений замах) ч. 3 ст. 152 КК України (які виразилися у намаганні вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з вагінальним проникненням в тіло неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 з використанням мізинного пальця правої руки, які не були доведені до кінця з причин, які не залежали від волі обвинуваченого, а саме, внаслідок вчинення потерпілою фізичного опору та її втечею внаслідок обману).

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину визнав повністю, розкаявся та пояснив, що часто допомагав по господарству своєму товаришу ОСОБА_6 та знав його доньку ОСОБА_12 . В той ранок 17 червня 2021 року взяв з дому одну частину жіночих колгот та ножа і пішов до господарства ОСОБА_6 , двері до хати не були замкнені, лише висів навісний замок. Про відсутність дома ОСОБА_6 знав, оскільки той дуже рано ходить на роботу. Зайшов всередину хати та на кухню, де взяв іншого ножа та зайшов до кімнати, у якій спала донька ОСОБА_6 , стягнув з неї ковдру, але вона злякалася та стала повзти на інший край ліжка, тому підтягнув її до себе, ременем зав`язав праву руку та заламав її за спину, а до горла приставив ножа. Вона штовхалася ногами, тому затиснув їй горло рукою, притиснув до стіни і намагався зняти з неї штани щоб мізинним пальцем перевірити її цнотливість. ОСОБА_9 попросилася в туалет, але спочатку їй не дозволяв, сказав, щоб «сходила» у відро на кухні, але потім усвідомив, що робить погано, та відпустив її. На голову одягав шапочку-маску з колгот, щоб його не впізнали, але пізніше її зняв, так як потерпіла його впізнала по голосу. Зазначив, що такі дії вчинив через стан свого сп`яніння, так як не усвідомлював всіх наслідків своїх дій.

Ці обставини обвинувачений підтримав і в суді апеляційної інстанції.

Крім того, вина обвинуваченого підтверджується і наступними доказами.

Із показів потерпілої ОСОБА_9 , 2007 року народження, в суді першої інстанції вбачається, що вона проживає в с. Федірки разом зі своєю матір`ю, але часто їздить в с. Яхнівці, де раніше проживала їх сім`я та залишився проживати її батько після розлучення, оскільки тут залишилися друзі. Приїхала автобусом ввечері і рано-вранці наступного дня її розбудив батько, який йшов на роботу, та сказав закрити за ним двері, але заснула, так дверей і не замкнувши. Приблизно о 5.30 6.00 год. почула який шурхіт на кухні. По статурі впізнала батькового товариша ОСОБА_13 , який зайшов до неї у кімнату, зв`язав руки ременем та кинув на ліжко, з ліжка стала втікати та кричати. Він вдарив долонею по обличчю, приставив до горла ніж і сказав, щоб не кричала, якщо хочу жити. Потім став стягувати штани і сказав, що хоче перевірити цнотливість. Від нього відбивалася та лівою ногою вдарила його в живіт, потім стала просити відпустити її в туалет, він спочатку не дозволяв і лише на третє прохання дозволив вийти. Вийшла з хати і побігла до своєї тітки ОСОБА_14 , яка проживає в Яхнівцях, добігла до контори і згадала, що забула в хаті телефон, тому повернулася до хати, взяла телефон і знову побігла до тітки, ОСОБА_8 все ще перебував у хаті і сидів на стільчику. По дорозі зателефонувала тітці та повідомила про все, що трапилося, потім ще розказала їй про це, коли прийшла, тітка зателефонувала матері, а та викликала поліцію. Зазначила, що від ОСОБА_8 було чути запах алкогольного перегару.

В суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_6 вказував, що після розлучення проживає сам в с. Яхнівці в будинку його покійної матері. Йому часто надає допомогу по господарству ОСОБА_8 , однак до свого будинку дозволяє йому заходити лише за своєї присутності. В той день до нього приїхала донька і вночі, приблизно в 3 год. 30 хв. за ним приїхали з роботи, так як працював дояром на тваринницькій фермі, і виходячи з хати, розбудив доньку і сказав, щоб вона закрилася всередині. Пізніше до нього на роботу приїхали поліцейські і сказали, що його доньку хотіли зґвалтувати.

Ці показання ОСОБА_6 підтримав і в суді апеляційної інстанції.

Свідок ОСОБА_10 , в суді першої інстанції пояснила, що проживає в с. Яхнівнці і приблизно о 6 год. 30 хв. ранку 17 червня 2021 року до неї зателефонувала племінниця ОСОБА_9 , донька рідної сестри, і сказала, що до неї до хати зайшов сусід ОСОБА_15 , коли ще спала, розбудив її, злякав, зв`язав та погрожував ножем, хотів перевірити пальцем, чи є цнотливою. Пізніше Людмила прибігла до її будинку, була вся в сльозах і це ж саме знову розповіла, сказала, що кинув на ліжко і зв`язав, вдарив по обличчю, щоб не кричала. Сказала ОСОБА_12 , щоб зателефонувала своїй матері і вже та викликала поліцію.

Крім наданих показів потерпілих та свідка, судом першої інстанції було досліджено ряд доказів, які були надані стороною обвинувачення зібраних в ході досудового слідства, зокрема:

- протокол огляду місця події від 17 червня 2021 року в ході огляду житлового будинку по АДРЕСА_2 , згідно якого було встановлено місце розташування дивана, де спала потерпіла, поряд з яким виявлено відрізок жіночих нейлонових панчіх, які у верхній частині зав`язані у вузол у формі шапочки. У коридорі виявлено шкіряний ремінець коричневого кольору, а на кухні ніж з руків`ям, обмотаним ізоляційною стрічкою синього кольору. Всі виявлені предмети були вилучені.
- висновок експерта № 225 від 22 липня 2021 року судово-цитологічного відділення Хмельницького облбюро судмедекспертизи відповідно до якого було встановлено, що потожирові виділення на вилученому з житлового будинку ОСОБА_6 ремені походять від особи або осіб, у крові яких є антиген Н, в т.ч. і від самого ОСОБА_8 , але не від потерпілої ОСОБА_9 .

Під час проведення обшуку у житловому будинку по АДРЕСА_1 за місцем проживання обвинуваченого, у спальній кімнаті на столі було виявлено та вилучено два подовгастих відрізка жіночих колгот чорного кольору, на верхніх частинах яких виявлено сліди перерізу, що встановлено з протоколу обшуку від 17 червня 2021 року.

Висновком експерта від 21 липня 2021 року № СЕ-19/123-21/5194-ТР сектору трасологічних експертиз Хмельницького НДЕКЦ встановлено, що два відрізки панчіх, які були виявлено та вилучено 17 червня 2021 року при проведенні обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 та один відрізок панчіх, що були виявлені та вилучені 17 червня 2021 року при час проведення огляду місця події, до розділення являлися частинами одного цілого.

В ході слідчого експерименту в приміщенні житлового будинку ОСОБА_6 обвинувачений показав на місці, як підійшов до житлового будинку ОСОБА_6 , вказав місце в хліві, куди заховав принесений з собою ніж, яким чином увійшов до будинку через незамкнені вхідні двері, як на кухні взяв інший ніж, як увійшов до кімнати, в якій спала потерпіла, як стягнув з неї ковдру та за ногу стягував з ліжка, як вона намагалася втекти. Показав, яким чином зв`язав її руку, як стягував з неї штани, як прикладав до горла ніж та яким чином намагався пальцем перевірити її цнотливість, при цьому озвучивши їй, що саме він хоче зробити. Також вказав, як дозволив їй вийти в туалет після кількох прохань, що підтверджується протоколом проведення слідчого експерименту від 17 червня 2021 року з доданим відеозаписом.

В подальшому в ході огляду місця події 17 червня 2021 року у хліві було виявлено та вилучено вищезазначений ніж.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 330 від 19 липня 2021 року потерпіла ОСОБА_9 внаслідок вчинених ОСОБА_8 відносно неї протиправних дій, які мали місце 17 червня 2021 року, могла реально сприймати загрозу життю та здоров`ю, через що у неї виникли побоювання за своє життя.
Зібрані та досліджені докази давали суду підстави для обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_8 злочинів, за які його засуджено, тому доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що в діях обвинуваченого відсутній склад злочинів, передбачених ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 152 КК України, оскільки не здобуто об`єктивних та реальних доказів його вини, не можуть бути враховані, так як суперечать сукупності досліджених судом першої інстанції доказів, яким суд першої інстанції дав вірну кримінально правову оцінку.
Доводи обвинуваченого та його захисника про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.
Колегія суддів погоджується із висновком суду, що матеріалами кримінального провадження, які були дослідженні у судовому засіданні, не підтверджують покази обвинуваченого ОСОБА_8 щодо його непричетності до інкримінованих кримінальних правопорушень, оскільки обвинувачений намагається заплутати слідство та ввести суд в оману з метою уникнення від кримінальної відповідальності. Дані покази обвинуваченого є суперечливі та не узгоджуються із показами свідків та потерпілої щодо конкретних обставин справи вчинення кримінального правопорушення, а також матеріалами кримінального провадження.

В апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник не конкретизують та не наводять переконливих аргументів, за яких надані стороною обвинувачення та досліджені судом докази, покладені в основу вироку, слід визнати неналежними та недопустимими згідно з критеріями, визначеними ст.ст.84-87 КПК України, а також не конкретизовано та не аргументовано, яка саме однобічність та неповнота дослідження обставин справи була допущена органами досудового розслідування та судом, які саме обставини, що мають істотне значення для кримінального провадження, належним чином не з`ясовані, та на яку саме неузгодженість всіх обставин з матеріалами провадження місцевий суд не звернув своєї увагу.

Відповідно до ст.94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Згідно з ч.2 ст.1 КПК та відповідно дост.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. Рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Також ЄСПЛ відзначав, що з метою оцінки доказів суд повинен застосовувати особливо ретельний контроль, прийняття стандарту доведення «поза розумним сумнівом», проте такий доказ може випливати із співіснування достатньо сильних і узгоджуваних висновків або неспростованих фактів(Ghedir and others v. France, п. 110).

Оцінюючи, чи було все відповідне провадження в цілому справедливим, слід взяти до уваги якість існуючих доказів і, зокрема, те, чи породжують обставини, за яких вони були здобуті, які-небудь сумніви щодо їхньої достовірності й точності.

Апеляційний суд вважає, що вищенаведені докази були належним чином досліджені під час судового розгляду в суді першої інстанції та перевірені під час апеляційного розгляду, є належними та допустимими доказами відповідно до вимог ст.ст.84-86 КПК, оцінені судом згідно із ст.94 КПК, та в своїй сукупності спростовують доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчинених злочинах за ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 152 КК України.
Крім того, в суді апеляційної інстанції обвинувачений не заперечував своєї вини у інкримінованих йому злочинах.
В ході дослідження оскарженого вироку та матеріалів кримінального провадження, апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок та призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, повністю дотримався вимог кримінального та кримінально процесуального законодавства.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що кваліфікація дій ОСОБА_8 поряд з частиною 3 ст.152 КК України ще й за ч.1 ст.126 та ч.1 ст. 129 КК України є зайвою, не приймається колегією суддів апеляційної інстанції.
Зазначені злочинні дії обвинуваченого утворюють реальну сукупність злочинів, оскільки об`єктивна сторона ч.3 ст.152 КК України не охоплює дій передбачених ч.1 ст.126 та ч.1 ст.129 КК України і може бути вчинена, і без умисних ударів, побоїв, які завдають фізичного болю і не спричиняють тілесних ушкоджень так, і без погрози вбивством.
Більш того, ст. 129 КК України - погроза вбивства відноситься до злочинів, які мають усічений склад і вважаються закінченим з моменту висловлювання погрози вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози.
Посилання захисника в апеляційній скарзі, що в діях обвинуваченого відсутні ознаки ч.1 ст.126 КК України, оскільки потерпіла не відчувала фізичного болю є неспроможними.
Фактичні обставини справи спростовують думку захисту, що неповнолітня потерпіла після нанесення ударів обвинуваченим не відчувала фізичного болю. Будь яких доказів, які б спростували настання болю після нанесення ударів потерпілій стороною захисту не надано.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що висновок судово психіатричної експертизи №330 від 19 липня 2021 року, відповідно до якого потерпіла внаслідок вчинення ОСОБА_8 протиправних дій щодо неї могла реально сприймати загрозу життю та здоров`ю є недопустимим доказом, перевірені судом апеляційної інстанції і не беруться до уваги.
Як вбачається з матеріалав кримінального провадження, у справі наявні дві судові експертизи: амбулаторна судова комплексна психолого психіатрична експертиза потерпілої №329 від 19 липня 2021 року та додаткова амбулаторна судова комплексна психолого психіатрична експертиза потерпілої №330 від 19 липня 2021 року. Висновки експертиз узгоджуються між собою і дають вичерпну відповідь, що потерпіла реально сприймала загрозу життю та здоров`ю, через що у неї виникли побоювання за своє життя.
Зазначене підтверджується і показами потерпілої ОСОБА_9 , як на досудовому розслідуванні так і в суді першої інстанції.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про суворість призначеного покарання і необхідності застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.
Зокрема, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених (засуджених), запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими (засудженими), так і іншими особами.
Враховуючи особу обвинуваченого, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_8 від реального відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у апеляційній скарзі захисника.
Крім того, у ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України, належним чином вмотивував своє рішення з посиланням на встановлені обставини і дані, які характеризують обвинуваченого.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Обираючи вид та строк покарання ОСОБА_8 суд вірно врахував суспільну небезпечність вчиненого, особу винного, обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 судом визнано щире розкаєння у вчиненому, що виразилося в усвідомленні в судовому засіданні протиправності вчиненого та щирому жалю з цього приводу, бажанні повернути все назад, просив пробачення у потерпілої, а також активне сприяння розкриттю злочину, що виразилося у добровільній участі в слідчому експерименті, вказівці місця схову ножа, допомозі у відшуканні частини колгот у своєму будинку.

Обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_8 судом визнано вчинення кримінального правопорушення особою, в стані алкогольного сп`яніння, стан сп`яніння підтверджується показаннями самого обвинуваченого, потерпілої, висновком експерта № 1300 від 02 липня 2021 року.

При призначенні покарання суд першої інстанції в повній мірі врахував всі обставини, в тому числі і ті, які зазначаються обвинуваченим ОСОБА_8 , та його захисником в апеляційних скаргах.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, з урахуванням санкції кримінального закону, за яким кваліфіковані його злочинні дії, та вимог ст. 65 КК України.

В апеляційній скарзі містяться також інші аргументи захисту, які не потребують детального аналізу суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні. При цьому колегія суддів виходить з усталеної практики ЄСПЛ. Так, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі RuizTorija v. Spain від 09.12.1994, № 303-A, § 29; рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява № 4909/04, § 58).

На думку колегії суддів, у цьому провадженні надані відповіді на всі суттєві аргументи поданої апеляційної скарги.

Порушень вимог кримінально-процесуального закону, які могли б бути підставою для зміни або скасування вироку суду, не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок ухвалений у відповідності до вимог ст.ст. 373, 374 КПК України, підстав для зміни чи скасування вироку в межах поданої апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-
п о с т а н о в и л а:
Вирок Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 11 листопада 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді