ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року

м. Київ

справа № 570/2420/20

провадження № 51-2364км22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілих: ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

засудженого ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000090, за обвинуваченням

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 на вирок Рівненського апеляційного суду від 13 травня 2022 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Рівненського районного суду Рівненської області 24 січня 2022 року ОСОБА_10 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілих:

- ОСОБА_9 400 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

- ОСОБА_6 250 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

- ОСОБА_8 57 446,24 грн та 155 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди відповідно;

- ОСОБА_7 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

- ОСОБА_12 , 2011 року народження, 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо судових витрат, засобів забезпечення кримінального провадження та речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим у тому, що він 18 квітня 2020 року, в світлу пору доби, близько 16:10, керуючи під впливом наркотичної речовини метамфетамін (первітин) автомобілем BMW 520 І, номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю приблизно 30-40 км/год по автодорозі Р 77 Рівне-Тучин-Гоща-Вельбівно, зі сторони с. Великий Житин, Рівненського району, Рівненської області у напрямку автодороги Городище-Рівне-Старокостянтинів, порушуючи вимоги п. 16.11 та п. 16.12 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), не надав перевагу у русі автомобілю ВАЗ-2106, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався по головній дорозі, де організовано круговий рух та допустив із зазначеним автомобілем зіткнення. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля ВАЗ-2106 ОСОБА_13 , 2019 року народження, загинула на місці події, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Рівненський апеляційний суд 13 травня 2022 року скасував вирок місцевого суду

в частині призначеного ОСОБА_10 покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив йому за ч. 2 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі

на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційних скаргах, які є аналогічними за своїм змістом, засуджений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_11 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення внаслідок суворості, просять змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_10 та призначити останньому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений та захисник вважають, що апеляційний суд призначаючи покарання на строк 7 років не врахував повною мірою конкретних обставин справи та усіх даних про особу засудженого, зокрема те, що він раніше не судимий, вину визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю та розслідуванню злочину, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання та роботи, добровільно частково відшкодував завдану злочином шкоду, має сім`ю і на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей, дружина та мати-інвалід. Також зазначають, що апеляційний суд скасовуючи вирок місцевого суду не взяв до уваги допущення порушень ПДР водієм автомобіля ВАЗ-2106 - потерпілим ОСОБА_7 .

Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції

Захисник ОСОБА_11 та засуджений ОСОБА_10 , висловивши свої доводи на підтримання касаційних скарг, кожен окремо, просили змінити судові рішення та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , висловивши свої доводи проти задоволення касаційних скарг, просили залишити вирок апеляційного суду без змін.

Прокурор ОСОБА_5 , просив касаційні скарги залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційних скаргах не оспорюються.

Що стосується доводів засудженого та його захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість то колегія суддів дійшла до наступного.

Відповідно до статей 50, 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне

й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише

про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_10 покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, працевлаштований, не притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, стан його здоров`я, а також те, що він одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, частково відшкодував потерпілим заподіяну шкоду, позиції самих потерпілих, які просили призначити суворе покарання.

Також суд узяв до уваги пом`якшуючі покарання обставини, а саме щире каяття

у вчиненому та добровільне часткове відшкодування заподіяної шкоди потерпілим.

Обтяжуючою обставиною місцевий суд визнав вчинення злочину особою, що перебуває у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.

Крім того місцевим судом було враховано і досудову доповідь органу пробації, згідно якої виправлення ОСОБА_10 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не ставить високої небезпеки для суспільства.

На підставі цих даних в їх сукупності суд першої інстанції призначив ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Апеляційний суд, оцінюючи правильність та справедливість призначеного ОСОБА_10 , покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, взяв до уваги обставини, враховані районним судом.

При цьому, апеляційний суд перевіряючи доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілих, дійшов висновку, що при призначенні ОСОБА_10 покарання районним судом поза увагою суду першої інстанції, по суті, залишилося те, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, хоча і відноситься до злочинів, вчинених з необережності, однак належить до злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту у результаті ДТП загинула малолітня дитина ІНФОРМАЦІЯ_2 та двома потерпілими отримано середньої тяжкості тілесні ушкодження. Обставина, яка обтяжує покарання - вчинення злочину особою, що перебувала у стані викликаному вживанням наркотичних засобів, що значно підвищує суспільну небезпеку зазначеного кримінального правопорушення. Крім того місцевим судом взагалі залишено поза увагою факт отримання двома потерпілими легких тілесних ушкоджень.

На підставі наведених обставин у їх сукупності суд апеляційної інстанції, врахувавши мету покарання, дійшов висновку про відсутність підстав про можливість призначення ОСОБА_10 покарання, яке є ближчим до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України, тобто позбавленню волі строком на 4 роки. Цей суд змінив вирок районного суду в частині призначеного покарання та встановив це покарання на строк 7 років.

На думку колегії суддів, з урахуванням наведених обставин, які мають значення для визначення справедливого виду та розміру покарання винній особі, а також обставин, які були визнані такими, що його пом`якшують та обтяжують, призначене апеляційним судом покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим і сприятиме перевихованню ОСОБА_10 та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому підстав вважати це покарання несправедливим унаслідок суворості, підстав для його пом`якшення колегія суддів касаційного суду не вбачає навіть з урахуванням доводів наведених у касаційних скаргах.

Враховуючи наведене касаційні скарги засудженого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 слід залишити без задоволення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Рівненського апеляційного суду від 13 травня 2022 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3