ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 535/2090/22 Номер провадження 11-сс/814/399/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання представника власника майнаОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції провадження за апеляційною скаргою з доповненнями адвоката ОСОБА_6 , у інтересах власника майна ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Котелевського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2022 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 листопада 2022 року за №0001868, задоволено клопотання прокурора Дергачівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_8 та накладено арешт на тимчасово вилучене 05 листопада 2022 року належне ОСОБА_9 майно: автомобіль «KIA K5», н.з. НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .

Постановлене рішення слідчий суддя мотивував тим, що зазначене вище майно відповідає критеріям, визначеним для речових доказів, і під час досудового розслідування необхідне для проведення слідчих дій та експертних досліджень з метою встановлення істини в кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі з доповненнями адвокат ОСОБА_6 , у інтересах власника майна ОСОБА_7 , просить скасувати ухвалу слідчого судді Котелевського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2022 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що слідчий суддя: не врахував те, що стороною обвинувачення не доведено наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, оскільки не зазначено конкретних порушень положень ПДР України та не надано даних щодо: порушення водієм правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, заподіяння потерпілим тілесних ушкоджень, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_9 і відповідними наслідками, при цьому; в резолютивній частині ухвали помилково зазначив, що власником транспортного засобу є ОСОБА_9 , а не ОСОБА_7 ; розглянув клопотання органу досудового розслідування без власника майна, який не був належним чином повідомлений про дату й час розгляду.

Прокурор і власник майна ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленими про місце, дату, час розгляду судового засідання апеляційної інстанції, до суду не з`явились і заявили клопотання щодо розгляду апеляційної скарги за їх відсутності, що на підставі ч.4 ст.405 КПК України не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку представника власника майна на підтримку апеляційної скарги, перевірила матеріали провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК Українисудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно достатті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Заходами процесуального примусу, пов`язаними із обмеженням особистих або майнових прав особи, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, до яких, зокрема, віднесено арешт майна (абз.1 п.7 ч.2 ст.131 КПК України).

За змістом приписів ч.1 ст.170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

У силу ч.3 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

У ст.98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

На підставі ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні ; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ВП №3 Харківського РУП №3 ГУНП у Харківській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 листопада 2022 року за №0001868, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (а.п.1).

Досудовим розслідуванням установлено, що 05 листопада 2022 року ОСОБА_9 , керуючи транспортним засобом «KIA K5», н.з. НОМЕР_3 , по вул. Сумського Шляху, 40 у смт Солоницівка Харківського р-ну Харківської обл. здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у результаті чого заподіяв останнім тілесні ушкодження та вони були доставлені до лікарні (а.п.2).

Факт участі ОСОБА_9 у даній ДТП при керуванні ним автомобілем «KIA K5», н.з. НОМЕР_3 , не оспорюється й у апеляційній скарзі.

Разом з цим, з матеріалів провадження вбачається, що 05 листопада 2022 року слідчим проведено огляд місця ДТП АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено автомобіль «KIA K5», н.з. НОМЕР_3 , з пошкодженнями від зазначеної вище ДТП; свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу серії НОМЕР_2 , що підтверджується протоколом огляду місця події, зміст якого та правильність відображених у ньому даних засвідчено підписами всіх учасників цієї слідчої дії, зокрема 2 понятих, спеціаліста та самого водія ОСОБА_9 (а.п.7-14).

Даними ж картки пацієнтів і консультативного висновку підтверджено, що внаслідок зазначеного вище наїзду було заподіяно такі тілесні ушкодження: ОСОБА_10 закритий внутрішньо-суглобовий перелом зовнішнього виростка лівої великогомілкової кістки, порушення функцій стопи, внаслідок чого йому необхідне оперативне лікування; ОСОБА_11 ушиб лівого колінного сустава (а.п.15).

Водночас у даному провадженні слідчим призначено судово-медичні експертизи щодо спричинених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 тілесних ушкоджень.

06 листопада 2022 року слідчим визнано автомобіль «KIA K5», н.з. НОМЕР_3 , зі свідоцтвом про його реєстрацію серії НОМЕР_2 , згідно з яким власником вилученого автомобіля є ОСОБА_7 , речовими доказами. Транспортний засіб поміщено на територію ВП №3 Харківського РУП №3 ГУНП у Харківській області, а свідоцтво долучено до матеріалів кримінального провадження, про що прийнято відповідну постанову (а.п.4).

За змістом оскаржуваної ухвали слідчий суддя задовольнив клопотання органу прокуратури про арешт вилученого автомобіля. Вивчивши дане клопотання та дослідивши додані до нього матеріали, встановив, що воно містить відповідне обґрунтування підстав і мети накладення арешту, виходив з того, що застосування засобу забезпечення кримінального провадження необхідне з метою збереження речових доказів.

Надаючи оцінку наведеним вище доказам з урахуванням початкової стадії провадження, під якої вилучалось майно, колегія суддів уважає, що прокурором на виконання вимог п.1 ч.3 ст.132 КПК України доведено, що в даному кримінальному провадженні існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, яке є такого ступеня тяжкості, що утворює необхідну підставу для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, а тому доводи апелянта в цій частині неспроможні. При цьому, вид отриманих ОСОБА_10 тілесних ушкоджень і спосіб їх лікування не ставлять під сумнів наведені вище обставини, а навпаки свідчать про обґрунтовану наявність названої вище підозри про вчинення розслідуваного кримінального правопорушення.

Доводи ж представника власника майна, які зводяться до відсутності в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, виходять за межі наведеного вище стандарту доказування та є безпідставними, оскільки на даній стадії розслідування слідчий суддя зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів його забезпечення, та не має права вирішувати ті питання, які вирішує суд під час розгляду по суті, а саме питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення.

Арешт майна з підстави, передбаченої п.1 ч.2 ст.170 КПК України, являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту поряд із забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна, й на відміну від останніх підстав не вимагає обов`язкового оголошення підозри в кримінальному провадженні, не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Аналізуючи викладені вище обставини, на думку колегії суддів, слідчий суддя правильно встановив наявність достатніх підстав уважати, що вилучений автомобіль «KIA K5», н.з. НОМЕР_3 , зі свідоцтвом про його реєстрацію серії НОМЕР_2 , відповідають критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, та обґрунтовано на даній стадії кримінального провадження визнані речовими доказами, оскільки зберегли на собі сліди кримінального правопорушення та містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, як предмет кримінального правопорушення.

У свою чергу, з огляду на вид речових доказів у зв`язку із обставинами розслідуваного провадження, колегія суддів уважає наявними передбачені абз.2 ч.1 ст.170 КПК України ризики знищення, втрати, відчуження транспортного засобу зі свідоцтвом про його реєстрацію. Незастосування арешту майна за ініційованими в клопотанні й долученими до нього матеріалами перешкодить кримінальному провадженню в частині необхідності проведення з вилученим матеріальними об`єктами ряду слідчих, процесуальних дій і експертних досліджень для виконання органом досудового розслідування завдань, визначених у ст.2 КПК України, на даній стадії провадження арешт вилученого майна є виправданим і необхідним заходом, який, до того ж, не позбавляє права власності, а має характер тимчасових обмежень.

Що стосується посилань апелянта на здійснення слідчим суддею судового засідання за відсутності власника майна, то колегія суддів зауважує, що представником власника майна реалізовано надані КПК України права сторони провадження з наведенням тверджень на підтримку апеляційної скарги під час апеляційного розгляду, власник же майна просив здійснювати розгляд провадження за його відсутності. Апеляційний суд ураховує, що твердження в цій частині не спростовують факт доведеності стороною обвинувачення наявності підстав і необхідності вжиття ініційованого заходу у вигляді арешту майна за результатами розгляду провадження, а тому в будь-якому випадку унеможливлено досягнення того правового результату, про який порушується питання представником власника майна відмови в задоволенні клопотання про арешт майна. Разом з цим, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким сторона не повинна домагатися перегляду рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Окрім того, допущені слідчим суддею технічні помилки в зазначенні останньої букви номерного знака автомобіля та ініціалів власника майна, на що посилається апелянт, не утворюють підставу для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки є виключно опискою, яка підлягає виправленню слідчим суддею за власною ініціативою або за заявою учасника провадження чи іншої заінтересованої особи, в порядку, передбаченому ст.379 КПК України.

Водночас слід зазначити, що судове рішення слідчого судді про арешт майна не перешкоджає його власнику/володільцю майна чи їх представнику звернутись до слідчого судді, суду (в залежності від стадії провадження) з клопотанням за правилами ст.174 КПК України, згідно з якими арешт майна може бути скасовано повністю чи частково за клопотанням власника майна, якщо він доведе, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу з доповненнями адвоката ОСОБА_6 , у інтересах власника майна ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Котелевського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2022 року про арешт майна без зміни.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4