КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого
ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_1
за ч. 3 ст. 185, ч. 5 ст. 185 КК України на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2022 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2022 року задоволено клопотання прокурора, продовжено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою до 10 січня 2023 року включно.
Визначено ОСОБА_6 розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, у вигляді 80 (вісімдесяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 198480 (сто дев`яносто вісім тисяч чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем), на розрахунковий рахунок для внесення застави (отримувач: ТУДСАУ у м. Києві, призначення платежу: застава за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
У разі внесення застави на ОСОБА_6 покладені такі обов`язки:
- не відлучатися із населеного пункту за місцем проживання чи перебування без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.
Визначити строк дії покладених на обвинуваченого ОСОБА_6 ухвалою суду обов`язків - 60 днів з моменту внесення обвинуваченим (заставодавцями) застави у розмірі, визначеному судом.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, застосувати до нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 зазначає про те, що суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою, відмовив у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, а саме цілодобовий домашній арешт. Як зазначає обвинувачений, підставою відмови у задоволенні такого клопотання є клопотання прокурора. Однак, на переконання обвинуваченого, вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу на більш м`який, суд першої інстанції не врахував вимоги Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, не дотримався принципу, що тримання під вартою, до вирішення питання про винність особи не має бути загальним питанням і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на волі у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою.
Обвинувачений ОСОБА_6 звертає увагу в апеляційній скарзі на те, що для позбавлення волі особи суд повинен вмотивувати своє рішення про продовження тримання особи під вартою, при цьому, що у клопотанні про продовження строку тримання під вартою прокурор не виклав обставин, що дають підстави дійти висновку про наявність одного або декількох ризиків, зазначених у клопотанні, і також відсутні посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини.
Наголошується обвинуваченим в апеляційній скарзі на тому, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, щоразу використовує схожі, шаблонні формулювання, не демонструючи, що справді приділяє увагу плинові часу.
Обвинувачений ОСОБА_6 зазначає про те, що з матеріалів справи та довідки про реєстрацію його місця проживання вбачається, що він зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а також у матеріалах справи є свідоцтво про одруження з ОСОБА_7 та свідоцтво про народження дитини: ОСОБА_8 , 2008 року народження.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 , посилаючись на практику національних судів, вказує на те, що сама тяжкість ч. 5 ст. 185 КК України і покарання за неї не можуть бути підставою для продовження тримання під вартою обвинуваченого, а тому вважає, що такий запобіжний захід як цілодобовий домашній арешт забезпечить дотримання ним процесуальних обов`язків під час розгляду кримінального провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченого та прокурора, оскільки жодним з них не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

З наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000645, внесеному до ЄРДР 24 січня 2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 5 ст. 185 КК України.

За змістом оскаржуваної ухвали на даний час у кримінальному провадженні здійснюється судовий розгляд, і у судовому засіданні прокурором заявлене клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою, яке обґрунтоване тим, що ризики поведінки останнього, яка може зашкодити кримінальному провадженню, своєї актуальності не втратили.
Захисник заперечував щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу та вважав можливим обмежитись менш тяжким запобіжним заходом.
Обвинувачений підтримав думку захисника.

За результатами розгляду клопотання прокурора ухвалою суду від 14 листопада 2022 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 10 січня 2023 року включно, з визначенням розміру застави.
З посиланням на положення КПК України, суд першої інстанції, врахувавши дані про його особу, а саме те, що він, будучи притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення умисного корисливого злочину, згідно з обвинуваченням, знову вчинив декілька умисних корисливих злочинів, у тому числі і особливо тяжкий, і такі обставини судом оцінюються в контексті наявності ризику щодо повторного вчинення ним протиправних дій за умови перебування в межах менш суворого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, а тому дійшов висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

Окрім того, суд першої інстанції у відповідності до ч. 4 ст. 183 КПК України визначив обвинуваченому розмір застави, достатній для забезпечення виконання ним покладених на нього обов`язків, у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 198480 (сто дев`яносто вісім тисяч чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок, та, відповідно до ст. 194 КПК України, поклав на обвинуваченого обов`язки, визначені частиною 5 вказаної статті.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Так, положеннями ч. 1 ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам особи:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Наведені вище положення КПК України свідчать про те, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри, обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України, при тому, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як встановлено з наявних даних, питання продовження строку тримання обвинуваченому під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, а, відтак, обґрунтованість висунутого обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, що свідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини інкримінованих злочинів та їх наслідки, не вирішуючи наперед питання доведеності чи недоведеності інкримінованого кримінального правопорушення, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років, та у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна.
Серйозність покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Окрім того, серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.
Тому, доводи обвинуваченого про те, що не може бути підставою для продовження тримання під вартою обвинуваченого сама тяжкість покарання, яка загрожує йому у разі доведення його вини, є непереконливими.

Окрім того, зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що під час вирішення питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого суд першої інстанції, не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винуватості обвинуваченого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винним, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який хоча і має певні соціальні зв`язки, на що посилається обвинувачений в апеляційній скарзі, проте, на даний час обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, те, що обвинувачений не працює, те, що обвинувачений, будучи притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення умисного корисливого злочину, згідно з обвинуваченням, знову вчинив декілька умисних корисливих злочинів, і такі обставини свідчать про наявність ризику повторного вчинення обвинуваченим протиправних дій.

Також колегія суддів вважає, що наявність місця проживання обвинуваченого, міцних соціальних зв`язків, на які посилається обвинувачений, на даному етапі судового розгляду не спростовують висновку суду першої інстанції про наявність реальних ризиків на даний час та самі по собі вони не можуть мінімізувати встановлені наявні ризики та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Будь-яких застережень щодо неможливості перебування обвинуваченого за станом здоров`я в умовах СІЗО наявні матеріали не містять, як і не надані такі відомості стороною захисту.

Встановлені у своїй сукупності обставини свідчать про неможливість на даному етапі судового розгляду застосування до обвинуваченого таких запобіжних заходів як домашній арешт та особисте зобов`язання.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність реальних ризиків у контексті кримінального провадження, а тому дійшов обґрунтованого висновку про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Одночасно колегія суддів звертає увагу на встановлені на даний час чинники, пов`язані з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками, які враховані судом першої інстанції під час вирішення питання доцільності продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою та, всупереч доводів апеляційної скарги, судом першої інстанції прийнято рішення про можливість застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу у виді застави у межах 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 198480 гривень у національній грошовій одиниці, з чим погоджується й колегія суддів.
Так, згідно з положеннями ст. 182 КПК України розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього. При цьому відповідно до ч. 5 ст. 182 КПК України щодо особи, підозрюваної у вчиненні особливо тяжкого злочину, застава визначається у розмірі від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина 5 статті 182 КПК).
З урахуванням встановлених на даний час обставин, даних про особу обвинуваченого, ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, гарантій, передбачених статтею 5 § 3 Конвенції, які покликані забезпечити явку обвинуваченого у судове засідання, судом першої інстанції встановлений розмір застави в мінімальних межах, передбачених законом, а також з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку неявки обвинуваченого до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі, вчините нове кримінальне правопорушення, або в інший спосіб перешкодити судовому розгляду кримінального провадження.
На переконання колегії суддів, такий розмір застави є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів з урахуванням тяжкості інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень та не порушує прав обвинуваченого.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих на даний час обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , до 10 січня 2023 року включно залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ __________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4