Справа № 743/972/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/105/23
Категорія - ч. 3 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 , (в режимі відеоконференції)

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, внесеного 11 травня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000198, за апеляційною скаргою прокурора Чернігівської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2021 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Замглай, Ріпкинського району, Чернігівської області, з професійно-технічною освітою, не одруженого, не працюючого, військовозобов`язаного, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого Ріпкинським районним судом Чернігівської області:

06 грудня 2019 року за ч.3 ст.185, ч.1 ст.69 КК України, до 200 годин громадських робіт;

10 липня 2020 року за ч.2 ст.185, ч.2 ст.389, ст.ст.70, 71 КК України, до 04 місяців 05 днів арешту, покарання відбув;

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України.

Вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2021 року ОСОБА_7 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.185 КК України та виправданий у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Цим же вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ст.. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки та з покладенням на нього відповідних обов`язків, передбачених ст.. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави процесуальні витрати в розмірі 653 грн. 76 коп.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор подав апеляційну скаргу в якій просить допитати ряд свідків, дослідити докази у справі та скасувати його через невідповідність висновків суду, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 засудити за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_7 обвинувачується за ч. 2 ст. 185 КК України, тобто у незаконному заволодінні грошовими коштами, шляхом використання банківської картки потерпілого ОСОБА_9 , якою він розраховувався в магазинах без відома її законного володільця. Стверджує, що встановлення, доведення та конкретизація обставин отримання обвинуваченим даної картки, як вказав суд, є необхідною складовою у випадку обвинувачення та кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 357 КК України. В даному випадку час, місце вчиненого правопорушення, кваліфікованого за ч. 2 ст. 185 КК України, а також інші суттєві обставини, були відомі, як на момент повідомлення про підозру, так і на момент пред`явлення обвинувачення, у подальшому були підтверджені безпосередньо під час судового розгляду.

Прокурор вважає, що під час надання оцінки доказам, суд не врахував показання свідка ОСОБА_10 , яка повідомила, що під час розшуку банківської картки батька у магазині бачила схожу картку у обвинуваченого, але на її запитання чи не батьківська у нього картка, він повідомив, що то не її справа. У разі, коли ОСОБА_7 , як він переконує, вважав, що то картка належить ОСОБА_11 , то міг вільно повідомити про це дочці потерпілого, яка за особливими ознаками упізнала картку та здійснювала її розшук.

Крім того, на переконання апелянта, показання обвинуваченого суперечать показанням свідків в частині часу, коли ОСОБА_10 повідомила його про зникнення банківської картки батька, оскільки за показаннями свідків це після обідній час - коли обвинувачений почав розрахунки, а за показаннями обвинуваченого - це вечірній час, коли він завершив розрахунки і тому не звернув уваги на розмову з дочкою потерпілого.

Вважає, що заперечення ОСОБА_7 своєї вини, а також те, що з використанням картки ОСОБА_9 було здійснено поповнення тарифних пакетів ОСОБА_12 та ОСОБА_11 не свідчить про те, що обвинуваченому не було відомо про дійсного власника банківської картки чи причетність до злочину інших осіб, оскільки ініціатива поповнення рахунків, в тому числі і рахунку ОСОБА_13 , належала саме ОСОБА_7 , а не іншим особам, яких, як намагається переконати обвинувачений, він вважав власниками картки.

Крім того, прокурор вважає, що місцевий суд призначаючи покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України не врахував зміни внесені до кримінального Закону та безпідставно не застосував до обвинуваченого обмеження щодо невчинення протягом визначеного іспитового строку нового кримінального правопорушення. Також, на переконання апелянта, призначене обвинуваченому покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним щодо особи обвинуваченого і судом першої інстанції не надано належної оцінки ступеню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, оскільки крадіжку вчинено під час не відбутого покарання, призначеного вироком суду, за ухилення від відбуття якого ОСОБА_7 у подальшому був засуджений іншим вироком суду. Не враховано, що не зважаючи на свій молодий вік ОСОБА_7 має ряд непогашених судимостей, в тому числі і за вчинення крадіжок та відбував покарання у місцях позбавлення волі. Щире каяття та активне сприяння розкриттю правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України з боку обвинуваченого відсутні.

Суд першої інстанції встановив, що 31.05.2020 року в період часу з 09 години до 23 години ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, повторно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, проник до квартири АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав ноутбук марки «Lenovo», моделі G575, діагональ екрану 15.6", з комплектуючим зарядним пристроєм моделі PA-1650-56 LC, вартістю 1825 грн.; комп`ютерну мишу марки «Havit» моделі MS 871, вартістю 21 грн., які належали ОСОБА_14 , чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1846 грн.

Також органом досудового розслідування ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у тому, що він 10.05.2020 року повторно, маючи умисел на заволодіння грошовими коштами, з корисливих мотивів, використовуючи банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , видану на ім`я ОСОБА_9 , дізнавшись пін-код вказаної картки, діючи з єдиним умислом, таємно здійснив незаконне заволодіння грошовими коштами, а саме:

- 10.05.2020 року о 15 годині 48 хвилин, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , розрахувався на суму 93,50 грн. та на суму 45 грн.;

- 10.05.2020 року о 16 годині 16 хвилин, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , розрахувався на суму 45 грн.;

- 10.05.2020 року о 16 годині 17 хвилин, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , поповнив мобільний рахунок абонентського номеру НОМЕР_2 на суму 204 грн.;

- 10.05.2020 року о 16 годині 18 хвилин, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , поповнив мобільний рахунок, абонентського номеру НОМЕР_3 на суму 51 грн.;

- 10.05.2020 року о 16 годині 59 хвилин, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , розрахувався на суму 192 грн.;

- 10.05.2020 року о 17 годині 04 хвилини, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , розрахувався на суму 81 грн.;

- 10.05.2020 року о 17 годині 07 хвилин, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , поповнив мобільний рахунок, абонентського номеру НОМЕР_4 на суму 62 грн.;

- 10.05.2020 року о 17 годині 10 хвилин, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , розрахувався на суму 56 грн.;

- 10.05.2020 року о 17 годині 11 хвилин, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , розрахувався на суму 5 грн.;

- 10.05.2020 року о 17 годині 12 хвилин, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_4, розрахувався на суму 65 грн.;

- 10.05.2020 року о 17 годині 23 хвилини, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , розрахувався на суму 12 грн.;

- 10.05.2020 року о 17 годині 25 хвилин, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , поповнив мобільний рахунок, абонентського номеру НОМЕР_3 на суму 153 грн.;

- 10.05.2020 року о 18 годині 00 хвилин, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , розрахувався на суму 90 грн.; '

- 10.05.2020 року о 18 годині 01 хвилини, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , поповнив мобільний рахунок, абонентського номеру НОМЕР_5 на суму 62 грн.;

- 10.05.2020 року о 18 годині 16 хвилин, перебуваючи в кафетерії за адресою: АДРЕСА_3 , розрахувався на суму 70,50 грн.;

- 10.05.2020 року о 18 годині 31 хвилини, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , розрахувався на суму 60 грн.;

- 10.05.2020 року о 18 годині 37 хвилин, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , розрахувався на суму 80 грн.;

- 10.05.2020 року о 18 годині 39 хвилин, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , розрахувався на суму 60 грн.;

- 10.05.2020 року о 19 годині 25 хвилин, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , розрахувався на суму 87 грн.;

- 10.05.2020 року о 20 годині 33 хвилини, перебуваючи в магазині за адресою: АДРЕСА_3 , розрахувався на суму 111,70 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 1685,70 грн.

Виправдовуючи ОСОБА_7 за даним епізодом обвинувачення суд вказав на те, що стороною обвинувачення не встановлено, не доведено і не конкретизовано, яким чином ОСОБА_7 отримав картку ОСОБА_9 , дізнався, пін-код цієї картки та не довів, що вказана картка належить саме потерпілому.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу лише в частині доводів відносно м`якості призначеного покарання, позицію обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Під час апеляційного перегляду матеріалів кримінального провадження, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

31.05.2020 року в період часу з 09 години до 23 години ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, повторно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, проник до квартири АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав ноутбук марки «Lenovo», моделі G575, діагональ екрану 15.6", з комплектуючим зарядним пристроєм моделі PA-1650-56 LC, вартістю 1825 грн.; комп`ютерну мишу марки «Havit» моделі MS 871, вартістю 21 грн., які належали ОСОБА_14 , чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1846 грн.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею ст. 62 Конституції України гарантується, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Серед засад кримінального провадження, за змістом ст. 7 КПК України, є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Згідно ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 р. (п. 146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

На виконання вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має відповідати критеріям законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав дані вимоги закону в повному обсязі, а будь-які правові підстави для скасування вироку в частині виправдання за ч. 2 ст. 185 КК України, відсутні.

Як встановив під час судового розгляду суд першої інстанції ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, визнав частково та пояснив, що банківську картку дав йому ОСОБА_11 , який попросив його купити товари в магазині, розрахувавшись нею. ОСОБА_7 вважав, що надана картка належить саме ОСОБА_11 , оскільки останній повідомив йому пін-код від неї. В подальшому картку забрала у нього ОСОБА_12 , на прохання якої він купував деякі товари, а також здійснив декілька поповнень мобільних телефонів. Про те, що банківська картка могла належати ОСОБА_9 , він припустив лише тоді, коли йому стало відомо, що її розшукує потерпілий. Під час досудового розслідування перед слідчим експериментом слідчий поліції ОСОБА_15 назвала йому чотири останніх цифри з номеру картки та сказала повідомити їх під відеозапис, а також не згадувати про участь ОСОБА_12 при розрахунках карткою, оскільки це погіршить його становище. Вказівку слідчого він виконав. Свою вину визнав в тому, що двічі поповнив рахунок з банківської картки на номер власного мобільного телефону на 51 та 153 грн, вважаючи, що картка належить ОСОБА_11 .

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в основу обвинувачення ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, сторона обвинувачення поклала показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_10 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , а також протокол слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_22 від 20 липня 2020 року з відеозаписом до нього та протокол слідчого експерименту від 21 липня 2020 року з відеозаписом до нього.

Місцевий суд відповідно до положень статей 7, 23 КПК України, дослідивши вказані докази, належно оцінивши їх у сукупності та кожен окремо з точки зору допустимості й достатності, витлумачивши всі сумніви на користь обвинуваченого, дійшов обґрунтованого висновку, що вони не доводять вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

За змістом пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, він умисно та з корисливих мотивів заволодів грошовими коштами ОСОБА_9 , використовуючи банківську карту потерпілого та дізнавшись її пін-код.

Слід відзначити, що з суб`єктивної сторони крадіжка чужого майна передбачає тільки прямий умисел, особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, таємно вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду.

Як зазначив суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, стороною обвинувачення не встановлено, не доведено і не конкретизовано, яким чином ОСОБА_7 отримав картку ОСОБА_9 , яким чином він дізнався, що вказана картка належить саме потерпілому та яким чином дізнався пін-код цієї картки. Неконкретність пред`явленого обвинувачення з однієї сторони обмежує право ОСОБА_7 на ефективний захист, а з іншої - позбавляє суд можливості перевірити дійсні обставини справи.

Часткове визнання ОСОБА_7 своєї вини в тому, що він двічі поповнив використанням банківської картки власний тарифний пакет мобільного оператора, дійсно не може слугувати підставою для визнання його винним у викраденні грошових коштів потерпілого ОСОБА_9 , оскільки за неспростованими твердженнями ОСОБА_7 він, здійснюючи поповнення тарифних пакетів, вважав, що банківська картка належить ОСОБА_11 .

Пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення ґрунтується на припущеннях про його обізнаність про те, що банківська картка, з використанням якої він проводив розрахункові операції, належала ОСОБА_9 .

За версією органу досудового рослідування дії ОСОБА_7 були спрямовані саме на заволодіння коштами ОСОБА_9 . В основу такої версії покладені показання продавців магазинів, які підтвердили лише факт розрахунків ОСОБА_7 з використанням банківської картки, а також покази ОСОБА_12 і ОСОБА_11 , до яких суд поставився критично з огляду на те, що вказані особи безпосередньо заінтересовані в результатах розгляду справи, оскільки саме після вживання у їх будинку спиртних напоїв (за відсутності ОСОБА_7 ) у ОСОБА_22 зникла банківська картка ОСОБА_9 , за рахунок коштів з якої в подальшому ОСОБА_12 розпивала алкогольні напої, а тарифні пакети операторів зв`язку ОСОБА_11 і ОСОБА_12 були поповнені.

Сам же потерпілий ОСОБА_9 підтвердив у суді, що його банківська картка не була іменною, на ній немає запису прізвища та імені, і він цю картку передав свідку ОСОБА_22 , з якою проживав однією сім`єю.

Таким чином, як слушно зазначив суд першої інстанції, умисел ОСОБА_7 на заволодіння майном ОСОБА_9 не доведено.

Колегія суддів також погоджується з висновками місцевого суду про те, що матеріали провадження не містять достатніх доказів для доведення факту вчинення ОСОБА_7 таємного викрадення чужого майна повторно, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Слід відзначити, що аналіз здійснення покупок, відвідування декількох торгівельних закладів протягом чотирьох годин, а також поповнення рахунків на телефон свідка ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_12 , знайомої та на свій власний телефон, свідчить на користь показань ОСОБА_7 про те, що він був впевнений, що картка належить ОСОБА_11 і той йому дозволив витрачати кошти за вказівкою і частково на свій розсуд, що також підтверджується показаннями незацікавленого свідка продавця магазину ОСОБА_18 , яка вказувала, що ОСОБА_7 забував пін-код картки і їй повідомив, що це картка ОСОБА_11 ; разом з ОСОБА_7 до магазину тричі приходила свідок ОСОБА_12 , яка допомагала у проведенні розрахунків карткою.

Виправдовуючи ОСОБА_7 за відсутністю умислу на заволодіння чужими коштами, суд першої інстанції цілком обґрунтовано звернув увагу на інформацію АТ КБ «ПриватБанк», що банківський рахунок на потерпілого ОСОБА_9 був відкритий 22.10.2019, коли він проживав однією сімє`ю із свідком ОСОБА_12 (доводиться ОСОБА_7 хрещеною).

Слід звернути увагу на те, що під час перебування у будинку ОСОБА_12 . ОСОБА_22 надавала банківську картку сину господарки будинку, а той передавав її третій особі ОСОБА_14 для здійснення покупок у магазині і розрахунків чужою банківською карткою. У зв`язку з цим ще дві сторонні особи знали пін-код картки.

Посилання прокурора, як на доказ винуватості ОСОБА_7 , на відомості, одержанні під час слідчого експерименту від 21 липня 2020 року, є необґрунтованими. Зі змісту протоколу вбачається, що в присутності понятих, на той час підозрюваний ОСОБА_7 надавав пояснення, в який із магазинів приходив за здійсненням покупок, де розраховувався банківською карткою. Після чого записано, що свою вину визнав в повній мірі. Де взяв банківську картку, яким чином довідався про код доступу до рахунку, чи знав кому належить банківська картка і куди її подів, після того як на картці закінчилися кошти, слідча не з`ясовувала, що свідчить про однобічність і неповноту досудового розслідування і намагання сторони обвинувачення отримати як доказ під час судового розгляду показання підозрюваного.

Отже, суд першої інстанції на підстав об`єктивної оцінки кожного наданого стороною обвинувачення доказу з точки зору його належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, зробив обґрунтовані висновки про недоведеність поза розумним сумнівом умислу обвинуваченого ОСОБА_7 на заволодіння чужими коштами.

Разом з тим, колегією суддів перевірено доводи апеляційної скарги прокурора щодо необґрунтованого застосування ст.. 75 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання та визнано їх обґрунтованими.

Відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні покарання у кожному конкретному випадку і щодо кожного обвинуваченого, суд зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини кримінального провадження, що пом`якшують та обтяжують покарання, і призначити покарання, необхідне й достатнє для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Згідно з положенням постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку, суди мають дотриматися вимог кримінального закону і зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, діючи у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, посередню характеристику за місцем проживання, що він притягувався до адміністративної відповідальності, раніше судимий, призначене йому за останнім вироком покарання відбув повністю, врахував зміст досудової доповіді органу пробації, обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину та обставину яка обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, і дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції неправильно застосував до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст.75 КК України та звільнив його від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції повною мірою не врахував конкретних обставин кримінального правопорушення,

а також те, що ОСОБА_7 неодноразово засуджувався за вчинення кримінальних правопорушень, зокрема, за вчинення крадіжок, відбував покарання як у виді громадських робіт, так і у виді арешту, проте на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний злочин проти власності. Крім того, без належного врахування судом першої інстанції залишився і висновок органу пробації про ризик вчинення ОСОБА_7 нового кримінального правопорушення.

З наведених підстав колегія суддів вважає, що, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного, виправлення ОСОБА_7 неможливе без ізоляції від суспільства, а тому рішення суду про застосування положень ст.75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є помилковим.

За таких підстав оскаржуваний вирок в частині призначення покарання підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Чернігівської окружної прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2021 року щодо ОСОБА_7 - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту його фактичного затримання.

В решті цей вирок - залишити без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України даний вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4