ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/346/21 Номер провадження 11-кп/814/360/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0001012 за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2021 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Леб`яже Зачепилівського району Харківської області, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, позбавленого батьківських прав щодо 2 неповнолітніх дітей, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, 18 листопада 2019 року Київським районним судом м. Харкова за ч.ч. 1, 2 ст. 125 КК України на 6 місяців арешту,

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України на 6 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Київського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2019 року, більш суворим покаранням, призначеним цим вироком, остаточно призначено 6 років позбавлення волі.

Зараховано в строк відбування покарання строк тримання під вартою з 26 березня 2019 року та відбуте покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2019 року у виді 6 місяців арешту, із застосуванням ст. 72 КК України.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.

ОСОБА_8 27.02.2019 року в період часу з 02:00 год. до 03:00 год. разом з невстановленою особою прийшов до приміщення квартири АДРЕСА_3 , де проживала його рідна сестра ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_10 . Далі ОСОБА_8 разом з ОСОБА_10 та невстановленою особою направився до кімнати, де, реалізуючи раптово виниклий умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, рукояткою складного ножа наніс ОСОБА_10 почергово два удари в область скроневої частини голови зліва. Від нанесених ударів потерпілий впав на підлогу на спину. Після цього ОСОБА_8 наніс йому удар під око тильною стороною рукоятки ножа, відрізав лезом ножа ліву вушну раковину ОСОБА_10 та засунув останньому в рот її шматок, а також з використанням ножа спричинив ОСОБА_10 травматичну екстракцію трьох зубів та рукояткою ножа наніс потерпілому удари в область бокової частини голови зліва, в результаті чого ОСОБА_10 втратив свідомість. У той час, коли останній знаходився без свідомості, ОСОБА_8 при невстановлених обставинах, спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носу зі зміщенням.

Своїми діями ОСОБА_8 спричинив потерпілому такі тілесні ушкодження:

-важка черепно-мозкова травма з наявністю забитих ран та садин на обличчі, вдавленого перелому лівої скроневої кістки, пластинчатого епідурального крововиливу лівої скроневої області, осередкової контузії лівої скроневої долі, забою головного мозку, яка відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень;

-травматична ампутація лівої вушної раковини, яка відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, які спричинили за собою втрату загальної працездатності в розмірі 15 %;

- травматична екстракція трьох зубів, перелом кісток носу зі зміщенням кісткових уламків, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

До початку апеляційного розгляду прокурор відмовився від поданої раніше апеляційної скарги.

У своїй апеляційній скарзі захисник просить вирок скасувати, повторно дослідити докази по справі та виправдати ОСОБА_8 у зв`язку з недоведеністю його вини.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що зібрані у справі докази є неналежними та недопустимими, оскільки показання потерпілого не узгоджуються з іншими доказами по справі та у матеріалах провадження відсутня постанова про призначення слідчого. Також, дозвіл на огляд домоволодіння надано користувачем ОСОБА_9 , яка не є власником квартири. Під час обшуку та під час досудового розслідування не знайдено знаряддя вчинення злочину. Просить звернути увагу, що обвинуваченого було затримано лише через місяць після вчинення інкримінованого йому злочину, що свідчить про недоведеність вини ОСОБА_8 .

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, обвинуваченого та його захисника у підтримку поданої захисником апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, та кваліфікація його дій є правильними і ґрунтуються на належних та допустимих доказах, що були безпосередньо досліджені в суді першої інстанції та отримали належну оцінку.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 заперечував свою причетність до вчинення інкримінованого йому злочину.

Разом з тим, винуватість ОСОБА_8 підтверджується такими доказами.

Потерпілий ОСОБА_10 у судовому засіданні в суді першої інстанції вказав, що саме ОСОБА_8 спричинив йому тілесні ушкодження. Розповів про обставини та механізм нанесення цих ушкоджень.

Під час досудового розслідування в ході проведення слідчого експерименту потерпілий також наполягав, що тілесні ушкодження йому спричинив обвинувачений.

Показання потерпілого є логічними, детальними, послідовними, узгоджуються з протоколом огляду місця події від 27.02.2019, відповідно до якого у квартирі за місцем проживання потерпілого виявлено предмет, зовні схожий на зуб людини, фрагмент (локон) волосся чорного кольору, схожий на жіноче волосся з голови, сліди речовини бурого кольору, висновками судово-медичних експертиз № 12-14/151-А/19 від 19.03.2019 та 12-14/205-А/19 від 15.04.2019, якими підтверджується факт отримання потерпілим тілесних ушкоджень, зазначених у вироку місцевого суду, та зроблено висновок про те, що перелічені ушкодження могли виникнути за обставин, викладених в протоколі слідчого експерименту за участю потерпілого від 15.03.2019.

Відмінність у показаннях потерпілого щодо послідовності нанесення йому травм, з огляду на стан потерпілого в момент вчинення щодо нього злочину, всупереч доводам захисника, не свідчать про нещирість ОСОБА_10 та не є підставою для визнання його показань недопустимими доказами.

Твердження обвинуваченого про те, що він злочину не вчиняв та взагалі не був присутній у квартирі потерпілого під час інкримінованих подій, колегія суддів оцінює критично та вважає їх обраною лінією захисту. Такі показання спростовуються зазначеними вище доказами.

Більше того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_8 обвинувачувався також у спричиненні тілесних ушкоджень дружині потерпілого, ОСОБА_9 , у тому ж місці та в той же проміжок часу, що і потерпілому.

Є непереконливими і доводи захисника про недопустимість доказів, отриманих під час досудового розслідування, з огляду на відсутність постанови про призначення слідчого у кримінальному провадженні.

В обґрунтування своїх доводів захисник послався на ст. 110 КПК та постанову Об`єднаної палати ККС ВС від 04.10.2021 року по справі №724/86/20.

Колегія суддів враховує висновок, що міститься у постанові ОП ККС ВС від 04.10.2021 у справі № 724/86/20 про те, що за приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

Разом з тим, повноваження керівника органу досудового розслідування визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, у формі письмового "доручення", яке містить ті самі реквізити, що й постанова, зокрема: посада особи керівника органу досудового розслідування, час і місце складання доручення, підстави для його винесення (статті 39, 214 КПК), номер кримінального провадження, внесеного до ЄРДР, попередню правову кваліфікацію та вказівки щодо проведення якісного, ефективного і оперативного досудового розслідування, не суперечить вимогам ст. 39 КПК і є достатнім документом для наділення такого слідчого повноваженнями здійснювати досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні.

Прийняття рішення саме у такій письмовій формі не свідчить, що досудове розслідування здійснювалося неуповноваженою особою і що отримані під час такого розслідування докази є недопустимими на цих підставах.

До того ж, слідчий ОСОБА_11 був єдиним слідчим у провадженні, якого керівник органу досудового розслідування визначив одразу після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Враховуючи зазначене вище, апеляційний суд не вважає істотним порушенням вимог процесуального закону визначення керівником органу досудового розслідування слідчого на підставі процесуального документа - доручення, а тому відхиляє ці доводи апеляційної скарги захисника.

Такий висновок колегії узгоджується і з постановою Верховного Суду від 24.01.2023 у справі №663/3293/20.

Твердження захисника щодо незаконного огляду його домоволодіння спростовуються наявною у матеріалах кримінального провадження заявою ОСОБА_9 від 27.09.2019, яка на момент вказаної слідчої дій володіла зазначеним житлом, про надання дозволу на проведення зазначеної слідчої дії, що узгоджується із вимогами ч. 1 ст. 233 КПК України.

Під час огляду місця події слідчим було дотримано процесуальні гарантії, які захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди. Ні під час досудового розслідування, ні в ході судового розгляду ОСОБА_9 не заявляла про порушення її прав під час огляду місця події.

Разом з тим, відсутність речового доказу, а саме ножа, яким потерпілому було спричинено тілесні ушкодження, та застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого у вигляді тримання під вартою через місяць після дати вчинення злочину не спростовують факт спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень потерпілому.

Щодо доводів захисника про неправомірне застосування місцевим судом при ухваленні вироку рішення ЄСПЛ у справі «Маслова та Налбандов проти Російської Федерації» від 24.01.2008 слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 9 Конституції України Конвенція та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Україна, давши згоду на обов`язковість міжнародного договору, зобов`язується діяти таким чином, щоб не позбавити його мети та не зробити його неможливим для виконання. Тому і ратифікована Конвенція і практика ЄСПЛ відповідно до вище наведеного Закону для України є джерелами права і обов`язковими до застосування.

Стаття 90 КПК України встановлює пріоритет судових рішень, якими констатовано порушення прав людини, для вирішення питання допустимості доказів. Так, встановлено, що рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і яким встановлено порушення прав людини, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, має преюдиційне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.

Відповідна норма закріплена і в Законі України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Всупереч доводам захисника, місцевий суд врахував позицію ЄСПЛ, викладену у відповідному рішенні, однак, вказане рішення не замінює рішення національного суду, а лише підтверджує його висновки.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 121 КК України.

При призначенні покарання суд першої інстанції виконав вимоги закону, передбачені ст. ст. 50, 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення відповідно до ст. 12 КК України; особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працює, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, перебуває на профілактичному обліку як насильник в сім`ї; обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання судом не встановлено.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З огляду на викладене вище підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_8 , як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає, тому апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Московського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2021 року, щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4