Справа № 165/3087/20 Провадження №11-кп/802/300/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000697 від 21 вересня 2020 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 18 січня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Залужжя Володимир-Волинського району Волинської області, українця, громадянина України, освіта базова загальна середня, не одруженого, не працюючого, інвалідом І-ІІ групи не являється, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , останнє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , судимий:

-вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 03.12.2014 року за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки, на підставі ст.75, ст.76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на строк 2 (два) роки;

-вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 09.02.2017 року за ч.2 ст.15 ч.3 ст.185, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 1 (один) місяць, звільнений по відбуттю строку покарання 12.05.2020 року,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 2 (два) місяці.

Строк покарання ОСОБА_7 рахувати з часу проголошення вироку, тобто з 18.01.2023 року.

Зараховано до строку покарання ОСОБА_7 його попереднє ув`язнення за період з 26.04.2021 року по 17.01.2023 року включно із розрахунку, відповідно до ч.5 ст.72 КК України - одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили продовжено застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, з 18.01.2023 року до 18.03.2023 року включно.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Нововолинського міського суду Волинcької області від 29.04.2021 року на майно - скасовано.

Вироком суду вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду обвинувачений ОСОБА_7 21.09.2020 року, близько 15 години, керуючись корисливим мотивом, з метою заволодіння чужим майном, усвідомлюючи протиправність своїх дій, підійшов до ОСОБА_9 , який перебував поруч з будинком №57 по вулиці Кобзаря у місті Нововолинську, та відкрито, повторно, шляхом ривка викрав з рук ОСОБА_9 мобільний телефон марки "Sigma X-style NRG blac", вартістю 555 гривень, з встановленою карткою оператора стільникового зв`язку "Київстар", яка не являє майнової цінності для потерпілого та картою пам`яті "Verico 8Gb", вартістю 99 гривень, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 654 гривень.

Крім того, 26.04.2021 року, близько 16 години 45 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку №40 по проспекту Перемоги у місті Нововолинську, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом та метою незаконного заволодіння чужим майном, повторно, відкрито викрав з правої кишені куртки ОСОБА_10 паперовий конверт, у якому находились грошові кошти в сумі 750 гривень, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на вищевказану суму (Том 2 а.с.117-125).

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений вказує на те, що при призначенні йому покарання судом першої інстанції не враховано те, що він повністю відшкодував завдані збитки потерпілим, пом`якшуючі обставини - сприяння розкриттю злочину, щире каяття у вчиненому ним кримінальному правопорушенні, характеризуючи дані про його особу, відповідно до яких він характеризується виключно позитивно. Потерпілий ОСОБА_10 ніяких претензій морального та майнового характеру до нього немає, просив суворого обвинуваченого не карати. Потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні при призначенні йому покарання поклався на розсуд суду.

Вказує на те, що суд визнав його винним за ст.186 КК України з яким він повністю не погоджується. Визнає себе винним за ст.185 КК України. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував при призначенні йому основного покарання положення ч.1 ст.69 КК України. Просить врахувати те, що він вже довготривалий період часу перебуває у неналежних умовах, що спричиняє йому значну шкоду стану його психологічного та фізичного здоров`я.

Просить вирок скасувати та прийняти нове рішення про призначення йому менш суворого покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі. Прийняти до уваги його клопотання про призвання його в ряди Збройних Сил України на захист своєї Батьківщини від російського агресора (Том 2 а.с.131-133).

В судове засідання не з`явилися потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від них на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілих. Їх неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити; прокурора, який просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити за безпідставністю, вирок суду залишити без змін; апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК України, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Апеляційний суд вважає, що висновки місцевого суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, встановлених вироком суду, а також правова кваліфікація його дій за ч.2 ст.186 КК України, ґрунтуються на зібраних по справі та перевіреними судом доказах, є обґрунтованими та належним чином мотивованими сукупністю досліджених доказів.

Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував показаннями потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також даними, що містяться у письмових доказах.

Відповідно суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку показання потерпілих та свідків, документальні та інші докази, яким суд дав вірну оцінку, та які є послідовними та узгоджуються між собою та в своїй сукупності повно відтворюють картину події, що спростовує доводи обвинуваченого про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Судом першої інстанції у вироку вірно зазначено, що показання обвинуваченого ОСОБА_7 щодо вчинення ним на його переконання таємного викрадення чужого майна, належного потерпілим, на думку суду є суперечливими та нелогічними, тому викликають сумніви в їх істинності та правдивості, крім того вони не узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні доказами. Тому до показань обвинуваченого ОСОБА_7 щодо вчинення ним таємного викрадення чужого майна суд віднісся критично, і сприйняв їх як спосіб захисту від пред`явленого йому обвинувачення.

Сукупність наведених у вироку доказів, переконливо свідчить про те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), належне потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , вчинених повторно, а не кримінальне правопорушення, передбачене ст.185 КК України (таємне викрадення чужого майна (крадіжка)), як про це зазначає у своїй апеляційній скарзі обвинувачений.

Водночас, щодо доводів обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості та про наявність підстав для застосування до нього при призначенні покарання положень ч.1 ст.69 КК України, то вони на думку апеляційного суду є безпідставними виходячи з наступного.

Згідно зі ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

У відповідності до ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Відповідно до ст.12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 відносяться до категорії тяжкого злочину.

Призначаючи обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.

До обставин, які відповідно до вимог ст.66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків потерпілим (Том 1 а.с.171, Том 2 а.с.25).

Обставин, які відповідно до вимог ст.67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції не вбачав.

Судом першої інстанції при визначенні виду і розміру покарання обвинуваченому враховано дані про особу ОСОБА_7 , який до затримання ніде не працював, хворіє з діагнозами: змішаний астигматизм обох очей; гепатит В, С; хронічний панкреатит (Том 1 а.с.113-114), на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває (Том 1 а.с.199-200, 237-238), неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень, відбував реальне покарання у виді позбавлення волі (Том 1 а.с.239-240).

Крім того місцевим судом при призначенні покарання ОСОБА_7 врахована думка потерпілих щодо призначення покарання обвинуваченому висловлена ОСОБА_9 у судовому засіданні, який при призначенні покарання обвинуваченому поклався на розсуд суду, та ОСОБА_10 , який претензій майнового та морального характеру до обвинуваченого немає, поросить суд його суворо не карати (Том 1 а.с.171).

Також місцевим судом враховуючи наявність пом`якшуючих вину обставини, відсутність обтяжуючих вину обставин, те що обвинувачений вчинив умисний тяжкий корисливий злочин через декілька місяців після звільнення з місць позбавлення волі, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи ОСОБА_7 та його вперте небажання стати на шлях виправлення.

Суд першої інстанції враховуючи кількість доведених у судовому засіданні епізодів злочинної діяльності ОСОБА_7 , кількість та вартість викраденого, прийшов до вірного висновку, що для виправлення та перевиховання ОСОБА_7 слід призначити покарання у межах санкції ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі, яке призначене в мінімальних межах санкції даної статті.

Апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції покарання буде необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, так і іншими особами.

Відшкодування заподіяної шкоди та позиція потерпілого у справі не можуть бути визнані достатніми підставами для застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК України, як цього просить обвинувачений в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позиція потерпілої сторони у судовому засіданні щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

Крім того клопотання апелянта про його бажання служити в Збройних силах України та захищати свою Батьківщину від російського агресора не є підставою для застосування до нього при призначенні покарання ст.69 КК України.

Щодо тверджень ОСОБА_7 про те, що він вже довготривалий період часу перебуває у неналежних умовах, що спричиняє йому значну шкоду стану його психологічного та фізичного здоров`я, то ні ним, ні його захисником апеляційному суду не було надано жодних медичних документів, які підтверджували б неможливість відбування обвинуваченим реальної міри покарання.

Усі доводи обвинуваченого, які викладені в апеляційній скарзі, і були надані ним та його захисником під час апеляційного розгляду провадження щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для зміни оскаржуваного вироку, як про це просить апелянт.

Крім того апеляційний суд вважає, що немає підстав для застосування вимог статті 69-1 КК України при призначенні покарання обвинуваченому.

Відповідно до ст.69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Стаття 69-1 КК України встановлює особливий порядок (спеціальні правила) призначення покарання за наявності у справі певних обставин, які пом`якшують покарання.

Судом першої інстанції при призначенні покарання було проаналізовано поведінку обвинуваченого після вчинення кримінальних правопорушень, зокрема часткове визнання ним своєї винуватості, що свідчить про відсутність підстав для застосування положень ст.69-1 КК України.

Призначене ОСОБА_7 покарання наближене до мінімального в межах санкції інкримінованої йому статті є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень з огляду на те, що у судовому засіданні суді першої інстанції доведено кількість епізодів злочинної діяльності ОСОБА_7 , кількість та вартість викраденого, а також те, що він будучи раніше неодноразово судимим за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень, відбував реальне покарання, на шлях виправлення не став та через декілька місяців після звільнення з місць позбавлення волі вчинив новий злочин, що свідчить про його схильність до систематичного вчинення злочинів.

Апеляційний суд вважає, що обраний обвинуваченому вид та розмір покарання, за переконанням суду, відповідатиме не тільки тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам провадження, особі обвинуваченого та буде відповідати меті покарання.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 18 січня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді