Постанова

іменем України

9 червня 2022 року
м. Київ

справа № 389/936/19
провадження № 51-5584км21

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
а також, урежимі відеоконференції
захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Кропивницького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000178, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 2 лютого 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Вирішено питання щодо речових доказів та цивільного позову.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 31 січня 2019 року, близько 17:30, керуючи автомобілем «Hyundai Accent», д.н.з. НОМЕР_1 навпроти будинку АДРЕСА_2 , після наїзду на пішохода ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, маючи можливість надати допомогу останньому, діючи умисно, в порушення п. 2.10 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), не зупинив транспортний засіб, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, не надав першу медичну допомогу і не викликав бригаду швидкої медичної допомоги, та, залишивши ОСОБА_9 , який був позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, у небезпеці, покинув місце вчинення дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).
Вироком Кропивницького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року вирок районного суду щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасовано. Ухвалено свій вирок, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий судовий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Аргументуючи свою позицію, зазначає, що апеляційний суд не в повній мірі взяв до уваги усі обставини справи та дійшов хибного висновку про неможливість застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України. Крім цього, стверджує, що апеляційний суд необґрунтовано взяв до уваги поведінку обвинуваченого, яка передувала вчиненню інкримінованого злочину, так і мала місце в подальшому. Вважає, що призначене апеляційним судом ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі і є надмірно суворим.
Позиції інших учасників судового провадження
На касаційну скаргу захисника представник ОСОБА_10 та ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 подав письмові заперечення, де зазначив, що заявлені вимоги потерпілі не підтримують та просять залишити вирок суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 без зміни.
Під час касаційного розгляду захисник ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_7 просили задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.
Прокурор ОСОБА_5 просила залишити судове рішення щодо засудженого ОСОБА_7 без зміни як законне, а касаційну скаргу захисника без задоволення як необґрунтовану.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 1 ст. 135 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, тому колегія суддів у цій частині судових рішень не перевіряє.
Наведені доводи захисника щодо безпідставного незастосування апеляційним судом положень ст. 75 КК України щодо ОСОБА_7 є слушними з огляду на таке.
Як зазначено в ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, відповідно до якої якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Так, мотивуючи своє рішення щодо обрання ОСОБА_7 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд зазначив визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, при цьому встановив, що обтяжуючі покарання обставини відсутні. Також місцевий суд зважив на позитивну характеристику ОСОБА_7 та висновок органу пробації, за даними якого виправлення останнього без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить небезпеки для суспільства.
На підставі цих відомостей у їх сукупності суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі та звільнив від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, дійшовши висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Апеляційний суд, оцінюючи правильність та справедливість призначеної ОСОБА_7 міри примусу, а також обґрунтованість рішення про застосування ст. 75 КК України, дійшов висновку, що призначене обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі є надмірно суворим, а рішення про застосування інституту відбування покарання з випробуванням прийнято без належного урахування місцевим судом усіх передбачених законом обставин.

З урахуванням положень ст. ст. 50, 65 КК України, апеляційний суд констатував, що за встановлених у кримінальному провадженні обставин ОСОБА_7 слід призначити за скоєне більш м`яке покарання у виді обмеження волі, вказавши при цьому, що у даному випадку правові підстави для застосування положень ст. 75 КК України відсутні.
Так, рішення про реальне відбуванням ОСОБА_7 покарання у кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляції від суспільства мотивовано тим, що обвинувачений, був причетним до дорожньо-транспортної пригоди, умисно знехтував покладеними на нього обов`язками ПДР України та не вчинив жодних дій для відвернення можливих суспільно небезпечних наслідків, зокрема залишив потерпілого, життю якого об`єктивно загрожувала небезпека, без допомоги. Крім цього, ОСОБА_7 на час перегляду вироку місцевого суду не спромігся загладити свою вину перед родича загиблого, примиритися та відшкодувати матеріальну і моральну шкоду.
Верховний Суд погоджується з видом та розміром призначеного апеляційним судом ОСОБА_7 покарання, яке є справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, однак вважає за можливе виправлення засудженого без реального відбування покарання з огляду на таке.
Так, при вирішенні питання про застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, Суд зважає на те, що станом на час розгляду кримінального провадження у суді касаційної інстанції останній частково відшкодував потерпілим завдану шкоду, щиро розкаявся у вчиненому та попросив за своє протиправне діяння вибачення.
Посилання апеляційного суду на те, що ОСОБА_7 самовпевнено та безвідповідально керував транспортним засобом та, грубо порушуючи ПДР України, наражав на небезпеку оточуючих, що певною мірою призвело до тяжких наслідків у вигляді смерті ОСОБА_9 є безпідставними, оскільки суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України він не скоював, а відповідне провадження було закрито з підстав відсутності у його діях складу кримінального правопорушення.
Крім цього, слід вказати, що висновки про неможливість застосування інституту призначення покарання з випробуванням, підґрунтям яких є тяжкість та ступінь суспільної небезпеки інкримінованого злочину, не узгоджуються із усталеною правовою позицією, відповідно до якої врахування тих чинників, які охоплюються об`єктивною стороною злочину, для посилення кримінальної відповідальності поза зв`язком із іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного, не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

Отже, беручи до уваги другорядну роль кари як мети покарання, враховуючи визначені законом обставини, як нові, так і ті, що були взяті до уваги попередніми судами, а також дані про особу ОСОБА_7 у своїй сукупності, на переконання колегії суддів Верховного Суду, звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням в умовах передбаченого законом контролю за його поведінкою буде вважатися співрозмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам.
З огляду на це, касаційна скарга захисника, який просив призначити новий судовий розгляд у суді апеляційної інстанції підлягає до часткового задоволення, а оскаржуване судове рішення підлягає зміні на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України.
Керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Кропивницького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В решті судове рішення залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_13 ОСОБА_2 ОСОБА_3