КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

08 вересня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0004729 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Голосіївської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року, щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Олексіївка Новоайдарського району Луганської області, громадянина України, не маючого судимості в силу ст. 89 КК України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9
та обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України суд звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки, якщо протягом вказаного строку він не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені законом.
Цим же вироком суд задовольнив частково позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди та стягнув зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., у задоволені вимог про стягнення вартості знищеного майна в розмірі 16 000 грн., відмовлено.

Також вказаним вироком суд задовольнив частково позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди та витрат на лікування, стягнув зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. та витрати на лікування у розмірі 6 779, 18 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Також судом вирішені питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, 31 жовтня 2020 року о 23:00 год. ОСОБА_6 керував технічно справним автомобілем марки SKODA SPАСЕВАСК, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухався на проїзній частини вул. Стратегічне шосе у м. Києві. Наближаючись до регульованого перехрестя вул. Стратегічне шосе та просп. Науки, діючи з необережності порушив вимоги пунктів 2.3.б), 10.1. 16.6 Правил дорожнього руху України, а саме: проявив неуважність, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та, виконуючи маневр лівого повороту при зеленому сигналі основного світлофора, не дав дорогу скутеру марки Yamaha, без реєстраційного номера, під керуванням водія ОСОБА_8 , що рухався у зустрічному напрямку, та здійснив з ним зіткнення.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій скутера марки Yamaha, ОСОБА_8 , отримав тілесні ушкодження, а саме закриту травму тазу у вигляді уламкового перелому лівої вертлюгової западини зі зміщенням уламків та вивихом голівки лівої стегнової кістки. Вказана закрита травма тазу за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

В результаті даної дорожньо-транспортної пасажир скутера ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, у вигляді: забійної рани правої надбрівної ділянки з параорбітальною гематомою та осадженням правої брови; гематому нижньої третини правого передпліччя; осадження шкіри на лівій гомілці; відкритий перелом дистального кінця діафізу 3-ї п`ясної кістки правої кисті зі зміщенням уламків з раною правої кисті. Вказаний відкритий перелом відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор у кримінальному провадженні прокурор Голосіївської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року скасувати в частині призначеного покарання, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України. В решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення і правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор посилається на те, що вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року в частині не призначеного додаткового покарання є незаконним,у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Зокрема, як вважає апелянт, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що виразилось в тому, що місцевий суд в оскаржуваному вироку незаконно звільнив обвинуваченого від відбування основного призначеного покарання без призначення додаткового покарання. Натомість, санкція ч. 1 ст. 286 КК України серед інших видів покарань, передбачає обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортним засобами на строк до 3 років.
Крім того, апелянт посилаючись на вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018 року, вказує, що з 01.07.2020 відповідно до внесених змін до законодавства, санкція ч. 1 ст. 286 КК України не передбачає альтернативу при призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами до трьох років.

Також, як зазначає апелянт, у мотивувальній частині вироку, на обґрунтування підстав для призначення обвинуваченому основного покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції послався на вимоги ст. 77 КК України, врахував покази обвинуваченого, однак апелянт зауважує, що вказані обставини характеризують лише особу обвинуваченого і не можуть слугувати обставинами для звільнення від застосування щодо ОСОБА_6 додаткового покарання.
Апелянт звертає увагу на те, що внаслідок такої помилки місцевого суду, призначене ОСОБА_6 покарання без застосування додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, яка є обов`язковою відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК України, без застосування вимог ст. 69 КК України, є таким, що не відповідає вимогам Кримінального Кодексу України, та недостатнім для виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових злочинів.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора та потерпілих, які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та просили її задовольнити; пояснення обвинуваченого, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи поданої апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і правова кваліфікація скоєного ОСОБА_6 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає вирок суду лише в межах поданої прокурором апеляційної скарги, а саме в межах призначеного обвинуваченому покарання.
При обранні ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він під наркологічним чи психіатричним наглядом не перебуває, офіційно не працевлаштований, за останнім відомим місцем проживання у м. Києві характеризується позитивно.
Також судом враховано те, що ОСОБА_6 , в силу ч. 1 ст. 89 КК України, є особою, яка не має судимостей, оскільки він був звільнений від призначеного йому покарання після закінчення іспитового строку, який був призначений вироком Старобільського районного суду Луганської області від 11.05.2017, яким він був засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, до позбавлення волі строком на 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік.
Обставиною, що помякшує покарання ОСОБА_6 суд визнав часткове та добровільне відшкодування потерпілим, завданої шкоди внаслідок його неправомірних дій, чого не заперечував у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 .
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі.
Між тим, враховуючи дані про особу обвинуваченого, які в цілому є позитивними, відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність таких, що його помякшують; вчинення злочину з необережності, а також не у стані алкогольного чи іншого спяніння, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання х випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, з покладенням на нього обовязків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Окрім цього, посилаючись на вимоги ст. 77 КК України, суд першої інстанції визнав за можливе не застосовувати до ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з урахуванням показань обвинуваченого про те, що керування автомобілем є єдиним можливим джерелом його доходів, а також тієї обставини, що за умови предявлення до обвинуваченого вимог про відшкодування матеріальної шкоди, незастосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, буде відповідати інтересам потерпілих.
Враховуючи наведені у вироку мотиви призначеного ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, колегія суддів не вбачає законних підстав для визнання його таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто таким, що хоч і не виходить за межі, встановлені вказаною нормою закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через мякість.
Більш того, незважаючи на доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок мякості, колегія суддів не може з ними погодитися, оскільки прокурор не тільки не оспорює вид та розмір призначеного ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі строком на три роки, а й погоджується з висновком суду першої інстанції щодо можливості виправлення обвинуваченого без відбування покарання та його звільнення від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком два роки.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування до ОСОБА_6 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, яке є обовязковим, то колегія суддів дійшла наступних висновків.
Дійсно, відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК України, за якою ОСОБА_6 визнано винним та засуджено, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, є обовязковим, а тому його незастосування може свідчити про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що, відповідно до вимог, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, є однією з підстав для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції.
Разом з тим, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для скасування вироку суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та ухвалення в цій частині нового вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 69 КК України, суд може не призначати додаткове покарання, що передбачене в санкції статті, в даному випадку в санкції ч. 1 ст. 286 КК України, як обовязкове, на підставах, передбачених у ч. 1 цієї статті, а саме за наявності кількох обставин, що помякшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.
Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, суд першої інстанції формально навів мотиви не призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами і навіть послався на норму закону України про кримінальну відповідальність, помилково вказавши замість ст. 69 КК України, ст. 77 цього Кодексу, однак у резолютивній частині вироку взагалі не послався на норму матеріального права, яка дозволяла не призначати додаткове покарання, що передбачене в санкції ч. 1 ст. 286 КК України, як обовязкове.
У звязку з цим, виходячи з вимог ч. 2 ст. 404 КПК України про те, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, колегія суддів вважає необхідним вирок суду, ухвалений щодо ОСОБА_6 в частині призначеного йому покарання змінити та, на підставі вимог ст. 69 КК України, не призначати йому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбачене в санкції ч. 1 ст. 286 цього Кодексу, як обовязкове, з урахуванням встановлених під час апеляційного розгляду даних, а саме наявності кількох обставин, що помякшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, зокрема визнання обвинуваченим своєї вини, щирого каяття та добровільного відшкодування потерпілим завданої кримінальним правопорушенням шкоди, а також позитивних даних про особу обвинуваченого, які наведені в оскаржуваному вироку.
Окрім цього, як встановлено під час апеляційного розгляду, після ухвалення оскаржуваного вироку, ОСОБА_6 31 березня 2022 року було призвано до Збройних Сил України по мобілізації і на даний час він проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 , де сумлінно виконує свої обовязки у справі захисту суверенітету та незалежності України, що підтверджуються подякою від командування військової частини.
За таких обставин, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги прокурора про наявність підстав для скасування оскаржуваного вироку та ухвалення нового вироку в частині призначеного ОСОБА_6 покарання у звязку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність на невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому вважає необхідним, за наслідками апеляційного розгляду, прийняти рішення, яким вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 змінити в частині призначеного покарання, в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 404 КПК України з наведених вище підстав, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Голосіївської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Голосіївської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 залишити без задоволення.

В порядку, передбаченому ч. 2 ст. 404 КПК України, вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_6 покаранняза ч. 1 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки, без позбавлення його права керувати транспортними засобами.
У решті вирок суду щодо ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 752/3229/21

Номер провадження : 11-кп/824/2092/2022

Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції суддя ОСОБА_10

Доповідач - суддя ОСОБА_1