Справа № 305/517/15-к
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.07.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/18/20, за апеляційною скаргою з доповненнями до неї начальника Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 03.05.2017.

Цим вироком:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , громадянин України, українець, з середньою освітою, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей, інвалід ІІІ групи, не працюючий, не судимий, засуджений:

- за ч.1 ст.296 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн., що відповідає 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Цим же вироком ОСОБА_8 визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.263 КК України за недоведеністю його вини.

Речовий доказ: металевий кастет, що знаходиться в кімнаті для зберігання речових доказів Рахівського РВ Тячівського ВП ГУ НП в Закарпатській області знищено.

Згідно вироку ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_8 02.02.2015 близько 21 год. 50 хв. в м.Рахів по вул.Карпатська,1 Закарпатської області, перебуваючи в приміщення приймального відділення Рахівської районної лікарні, куди прийшов з приводу вияснення тривалої відсутності медичних працівників, яких тричі викликав до хворого дядька, якому ампутували обидві ноги, та який потребував невідкладної медичної допомоги, перебуваючи у збудженому стані, діючи з хуліганських мотивів, з явною неповагою до установлених норм поведінки, грубо порушуючи громадський порядок, виражаючи особливу зухвалість, висловлюючись нецензурною лайкою, погрожуючи фізичною розправою, схопив руками за одяг чергового лікаря приймального відділення ОСОБА_9 , умисно наніс йому один удар ліктем в обличчя, спричинивши йому тілесне ушкодження у вигляді синця лівої скули, яке згідно висновку судово-медичної експертизи №58 від 10.02.2015 відноситься до легких тілесних ушкоджень, що не призвело до розладу здоров`я.

Під час припинення хуліганських дій фельдшером ОСОБА_10 , намагаючись затримати ОСОБА_8 , який вчинив супротив, намагаючись вирватися, умисно наніс потерпілому удар ногою в живіт, та гіпсовою лангетом, ненавмисно вдарив в обличчя ОСОБА_10 , спричинивши йому тілесне ушкодження у вигляді наскрізної забійної рваної рани нижньої губи, ЗЧМТ, струс головного мозку, які згідно висновку судово-медичної

-2-

експертизи №59 від 10.02.2015 являються легкими тілесними ушкодженнями з короткочасним розладом здоров`я, порушивши тим самим громадський порядок та спокій громадян.

Крім того, 02.02. 2015 протягом 21 - 22 год. в м.Рахів Закарпатської області ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи передбаченого законом дозволу, носив при собі по АДРЕСА_3 , металевий кастет, який згідно висновку експертизи холодної зброї №13 від 04.02.2015, є холодною зброєю ударно-дробильної дії, технічно справним та придатним до виконання свого призначення.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.4 ст.296 КК України є не вірною та перекваліфікував дії ОСОБА_8 з ч.4 ст.296 КК України на ч.1 ст.296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, посилаючись на те, що в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_8 не мав при собі кастету у день вчинення злочину, а діючи з хуліганських мотивів, з явною неповагою до установлених норм поведінки, під надуманим, приводом, грубо порушуючи громадський порядок та особистий спокій громадян, виражався нецензурною лайкою, погрожуючи в приміщенні приймального відділення Рахівської РЛ, потерпілим лікарям ОСОБА_10 ОСОБА_9 .

Виправдовуючи ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.263 КК України, суд першої інстанції вказав на те, що в ході судового розслідування не здобуто доказів застосування ОСОБА_8 кастета, оскільки такий факт не підтвердили допитані в судовому засіданні потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , а будь-яких інших прямих чи непрямих доказів, які б підтверджували застосування ОСОБА_8 , під час вчинення хуліганства кастета, прокурором не надано. Дослідивши матеріали кримінального провадження, суд прийшов до висновку, що в ході як досудового так і судового слідства, не здобуто жодних доказів перебування ОСОБА_8 02.02.2015 у стані алкогольного сп`яніння, а також наявності у ОСОБА_8 кастета та врахував, що кастет був знайдений та вилучений 02.02.2015 на одному зі столів у приймальному відділенні Рахівської районної лікарні, однак походження цього предмета не з`ясовано, як і не установлено і його власника. Даний кастет у ОСОБА_8 не вилучався, жодними допустимими доказами не доведено того, що саме даний кастет ОСОБА_8 носив та використовував. При цьому суд першої інстанції відхилив пояснення судово-медичного експерта ОСОБА_11 в частині того, що тілесне ушкодження міг заподіяти ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_10 кастетом, з тих підстав, що оскільки як сам ОСОБА_10 так і інші особи достовірно ствердили, що жоден з них не бачив у руках ОСОБА_8 кастета під час нанесення ним ударів по обличчю потерпілому ОСОБА_10 . В той же час таке тілесне ушкодження могло бути спричинене гіпсовою лангетою, що знаходилася на руці ОСОБА_8 . Також суд констатував відсутність у матеріалах кримінального провадження жодних доказів носіння ОСОБА_8 кастета. У зв`язку з наведеним, суд прийшов до висновку про наявність підстав для виправдання ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.263 КК України, за недоведеністю його вини.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду від 03.05.2017 щодо ОСОБА_8 скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним та призначити за ч.4 ст.296 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 04(чотири) роки; за ч.2 ст.263 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 02(два) роки; на підставі ст.70 КК України шляхом

-3-

поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 04(чотири) роки. В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає про те, що суд першої інстанції за наявності суперечливих доказів, не зазначив у вироку, чому взяв до уваги одні докази, а відкинув інші, а також допустив істотні суперечності у висновках. Суд безпідставно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_12 , яка ствердила, що під час боротьби бачила на руці у ОСОБА_8 кастет, який в подальшому відібрали від ОСОБА_8 та поставили на стіл. Також зазначила, що ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного сп`яніння та поводився агресивно. Показання цього свідка, а також свідка ОСОБА_13 на думку прокурора, у вироку наведені в іншій редакції, що не відповідає дійсності. Зазначає, що факт використання ОСОБА_8 кастету під час заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 підтвердили також під час проведення слідчих експериментів свідок ОСОБА_12 та потерпілий ОСОБА_10 . Також прокурор звертає увагу на те, що допитаний в судовому засіданні судово-медичний експерт ствердив, що отримані ОСОБА_10 тілесні ушкодження не могли бути заподіяні гіпсовою лангетою, а лише металевим предметом. Всупереч наведеному у вироку висновку, факт перебування ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння на момент вчинення кримінальних правопорушень, доведено належними доказами, зокрема, протоколом медичного освідчення, складеним лікарем - наркологом, який відповідає вимогам ст.99 КПК України та показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , потерпілого ОСОБА_9 , із яких слідує, що від ОСОБА_8 відчувався запах алкоголю. Також прокурор зазначає і про те, що судом не надано належної оцінки такій кваліфікуючій обставині хуліганства, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , як опір громадянам, які припиняли хуліганські дії. При цьому зазначивши у мотивувальній частині вироку, що ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження під час припинення хуліганських дій, безпідставно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч.1, а не ч.3 ст.296 КК України. Також прокурор зазначає про незрозумілу підставу визнання ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.263 КК України, яка не передбачена ст.373 КПК України. Про суперечливість висновків суду, на думку прокурора, свідчить і прийняття судом рішення щодо знищення кастету, який виходячи із висновків суду, може бути речовим доказом у іншому кримінальному провадженні. Також прокурор ставить питання про допит судом апеляційної інстанції свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також дослідження висновку судово-медичної експертизи потерпілого ОСОБА_10 , протоколи слідчих експериментів з потерпілими ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , свідком ОСОБА_12 , протокол медичного освідчення ОСОБА_8 .

В доповненні до апеляційної скарги прокурор просить врахувати відсутність у резолютивній частині вироку суду щодо ОСОБА_8 рішення щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні в розмірі 176,90 грн. за проведення експертизи холодної зброї, що не відповідає вимогам ч.4 ст.374 КПК України.

У черговому доповненні до апеляційної скарги, прокурор просить врахувати, що суд першої інстанції, кваліфікувавши дії ОСОБА_8 за ч.1 ст.296 КК України як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, вийшов за межі обвинувачення, чим порушив вимог ст.337 КПК України, оскільки кваліфікуюча ознака хуліганства - винятковий цинізм ОСОБА_8 не інкримінувалось.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, промову прокурора ОСОБА_5 , яка частково підтримала апеляційну скаргу, просила вирок суду скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга прокурора з доповненнями до неї підлягає задоволенню частково з таких підстав.

-4-

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписами ч.1 ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Цих вимог судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження у підготовчому та судовому засіданні кримінального провадження щодо ОСОБА_8 не дотримано.

Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Пунктами другим і десятим частини першої статті 56 цього Кодексу передбачено, що потерпілий має право знати сутність підозри та обвинувачення, право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст.91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч.4 ст.110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті - процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

-5-

Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення, і ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив, мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.

Апеляційний суд звертає увагу, що правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.

Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого, відповідного рішення, згідно зі ст.314 цього Кодексу, віднесено до компетенції суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і проводить підготовче судове засідання, в якому, в разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.

Згідно ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення.

У разі ухвалення вироку на суд, згідно ст.374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів тощо.

Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим. А таке дослідження суд, відповідно до ст.337 КПК України, здійснює в межах, установлених на стадії досудового розслідування і викладених слідчим в обвинувальному акті.

Згідно п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт, серед інших відомостей, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що всупереч зазначеним вимогам процесуального закону, складений старшим слідчим СВ Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_16 12.03.2015 та цього ж дня затверджений прокурором Рахівського району ОСОБА_17 , обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 вказаним вимогам не відповідав, оскільки не містив належним чином сформульованого обвинувачення, натомість в ньому в порушення п.5 ч.2 ст.291 КПК України було викладено зміст підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296, ч.2 ст.263 КК України, що не підтверджує доведеність винуватості ОСОБА_8 у цих злочинах на стадії досудового розслідування.

На переконання колегії суддів, наведені вище обставини свідчать про те, що обвинувачення за ч.4 ст.296 та ч.2 ст.263 КК України, ОСОБА_8 не пред`являлося.

Не зважаючи на це, суд у підготовчому судовому засіданні не перевірив відповідність обвинувального акту щодо ОСОБА_8 вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, як це передбачено ст. 314 цього Кодексу, не вирішив питання про усунення наведених недоліків, та ухвалив обвинувальний вирок, чим також порушив вимоги положень ст.ст.42,370 КПК України.

-6-

Відповідно до п. «а» ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має, що найменше право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Окрім того, згідно із чинним кримінальним процесуальним законом обвинувачений має право знати, у чому він обвинувачується, а обвинувальний акт має бути конкретним за своїм змістом, позаяк неконкретність такого обвинувачення порушує право обвинуваченого на захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008, зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п.58; рішення від 20.04. 2006 у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п.34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01.03. 2001 у справі «Даллос проти Угорщини» № 29082/95, п.47). Крім того, право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_8 був позбавлений можливості здійснювати ефективний захист від обвинувачення, що призвело до порушення його права на захист.

Частинами 1,2 статті 338 КПК України передбачено, що з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа. Дійшовши до переконання, що обвинувачення потрібно змінити, прокурор після виконання вимог статті 341 цього Кодексу складає обвинувальний акт, в якому формулює змінене обвинувачення та викладає обґрунтування прийнятого рішення. Копії обвинувального акта надаються обвинуваченому, його захиснику, потерпілому, його представнику та законним представникам, а також представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Обвинувальний акт долучається до матеріалів кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у ході його судового розгляду, який тривав понад рік, перед завершенням судового слідства, прокурор, посилаючись на необхідність уточнення фактичних обставин кримінальних правопорушень, у вчинені яких обвинувачується ОСОБА_8 , склав та подав суду змінений обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 , в якому вперше виклав сформульоване

-7-

ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296, ч.2 ст.263 КК України. При цьому, всупереч наведеному прокурором обґрунтуванню прийнятого рішення про зміну обвинувачення, у новому обвинувальному акті, складеному в порядку ст.338 КПК України, жодних уточнених фактичних обставин кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 прокурором наведено не було.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що з урахуванням того, що стороною обвинувачення не було пред`явлено ОСОБА_8 сформульованого обвинувачення у вчиненні інкримінованих йому злочинів, і фактично весь судовий розгляд проведений на підставі обвинувального акту, в якому відсутнє формулювання обвинувачення, подання прокурором зміненого обвинувального акту відповідно до ст.338 КПК України, не усунуло наведених вище порушень Конвенції та кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим постановлений судом першої інстанції щодо ОСОБА_8 вирок не може вважатися законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню, при цьому суд апеляційної інстанції також позбавлений можливості постановити у справі законне та обґрунтоване рішення.

При цьому колегія суддів враховує і те, що після зміни прокурором обвинувачення, суд першої інстанції, в порушення вимог ч.4 ст.349 КПК України, не допитав обвинуваченого ОСОБА_8 за новим обвинуваченням, а тим більш з огляду на його позицію на початку та в процесі судового розгляду, чим знову порушив вимоги кримінального процесуального закону та процесуальні права обвинуваченого.

Відповідно до ч.4 ст.349 КПК України допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадків, передбачених частиною третьою статті 323 та статтею 381 цього Кодексу.

Всупереч вказаним вимогам закону, суд першої інстанції, після зміни обвинувачення, не допитав обвинуваченого ОСОБА_8 та зіслався на показання дані ним за раніше висунутим обвинуваченням, яке вважав зміненим, хоча у вироку зазначив про проведений допит обвинуваченого, що процесуально не відповідає дійсності.

Наведене в сукупності дає підстави стверджувати те, що як прокурором у ході зміни обвинувачення, так і судом першої інстанції у ході судового розгляду були допущені порушення вимог п.13 ч.1 ст.3, ст.ст.7, 9, 20, 22, 91, ч.ч.1, 3 ст. 337, ч.ч.1, 3 ст.338, ст.370, ч.ч. 2,3 ст.374 КПК України. Колегія суддів вважає, що зазначені вище порушення положень КПК України перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, тому ці порушення визнаються колегією суддів істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд дійшов висновку про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 з ч.4 ст.296 КК України на ч.1 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Проте, такі висновки суду суперечать встановленим ним же обставинам, оскільки формулюючи обвинувачення, визнане судом доведеним, суд такої кваліфікуючої ознаки як винятковий цинізм в якості кваліфікуючої ознаки вчинених ОСОБА_8 дій не встановлював. Як вбачається, не встановлено такої кваліфікуючої ознаки хуліганства і в обвинувальному акті, який був направлений до суду та під час зміни обвинувачення прокурором в порядку ст.338 КПК України, про що обґрунтовано зазначено прокурором в доповненні до апеляційної скарги. Таким чином, суд першої інстанції фактично вийшов за межі пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, зазначивши «винятковий цинізм» у якості кваліфікуючої ознаки, вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення.

-8-

Окрім того, згідно з положеннями п.1 ч.3 ст.374 КК України у мотивувальній частині виправдувального вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Вказані вимоги судом першої інстанції також не дотримано.

В мотивувальній частині міститься і інше суперечливе твердження, про те, що ОСОБА_8 підлягає виправданню за ч.2 ст.263 КК України за недоведеністю у скоєнні цього кримінального правопорушення, з посиланням на те, що як в ході досудового, так і судового слідства, не здобуто жодного доказу наявності у ОСОБА_8 кастета, його носіння та використання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що положеннями ст.373 КПК України чітко встановлено підстави для ухвалення виправдувального вироку.

Згідно з вимогами ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Проте, як вбачається з оскаржуваного вироку, виправдовуючи ОСОБА_8 за ч.2 ст.263 КК України за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, суд першої інстанції не послався на норму процесуального закону, а саме ч.1 ст.373 КПК України, що передбачає конкретні підстави виправдання, до жодних з яких не належить зазначене судом у вироку формулювання підстав для виправдання ОСОБА_8 , чим порушив вимоги ст.374 КПК України, що ставить під сумнів законність ухваленого вироку.

За таких обставин, вирок суду за змістом та формою не відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК України та загальним засадам кримінального провадження, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Крім того, при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_8 судом першої інстанції допущені й інші істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ч.ч.1,7 ст.364 КПК України, у судових дебатах виступають прокурор, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач, його представник, обвинувачений, його законний представник, захисник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, після закінчення промов учасники судових дебатів мають право обмінятися репліками. Право останньої репліки належить обвинуваченому або його захиснику.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема журналу судового засідання від 10.02.2017 та відповідного технічного носія інформації, в ході судового засідання, головуючий, після виступів в судових дебатах прокурора та захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_18 , їх реплік, оголосив судові дебати завершеними та перейшов до останнього слова обвинуваченого.

Відповідно до ч.1 ст.20 КПК України обвинувачений має право на захист, яке полягає, зокрема у реалізації процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч.6 ст.22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

-9-

Таким чином, в ході проведення судових дебатів, судом першої інстанції порушено право обвинуваченого на участь у судових дебатах, а також його право скористатися правом репліки, що на переконання колегії суддів, свідчить про порушення права обвинуваченого на захист.

За вимогами ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону, які колегія суддів не може виправити, використовуючи свої повноваження, відповідно до ст.ст.412,415 КПК України, є підставою для скасування вироку із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

При новому розгляді необхідно усунути порушення вимог кримінального процесуального закону, з дотриманням встановленого законом порядку повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, ретельно перевірити докази у кримінальному провадженні з точки зору їх належності, допустимості та достатності, перевірити доводи сторін кримінального провадження, зокрема доводи обвинуваченого на свій захист, та ухвалити законне, обґрунтоване судове рішення.

З огляду на те, що вирок суду підлягає скасуванню через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неповноту судового розгляду і в силу положень ч.2 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції не може наперед висловлювати думку щодо доведеності обвинувачення, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, які підлягають ретельній перевірці під час нового розгляду справи в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно усунути вказані недоліки, повно і всебічно розглянути матеріали кримінального провадження та прийняти рішення з дотриманням усіх вимог як кримінального, так і кримінального процесуального закону.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга з доповненнями до неї начальника Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст.404,405,407,412,415,419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу з доповненнями до неї - начальника Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 03.05.2017 щодо ОСОБА_19 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.263, ч.4 ст.296 КК України скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі.

Ухвала Закарпатського апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: