КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження 11-кп/824/3386/2022 Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Єдиний унікальний номер 372/4527/21 Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000933, внесеного до ЄРДР 15 вересня 2018 року, по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 4 липня 2022 року, яким
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець смт. Костянтинівка, Арбузинського р-ну, Миколаївської обл., з середньою освітою, одружений, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:
- вироком Святошинського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 році за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, згідно з ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 3 лютого 2018 року умовно-достроково звільнений 13 лютого 2018 року на невідбутий строк 8 місяців 10 днів,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 71 КК України до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Святошинського районного суду міста Києва 14 січня 2016 року, та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки,
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_8
представника потерпілого ОСОБА_9
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що 14 вересня 2018 року приблизно о 21.00 год., керуючи технічно-справним транспортним засобом - автомобілем марки «Renault» модель «Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , без пасажирів, у темний час доби, рухався по сухому асфальтному покритті, автомобільною дорогою «Т1006», сполученням «Підгірці-Глеваха», в межах Обухівського району Київської області, в напрямку від с. Підгірці Обухівського району Київської області до м. Глеваха Васильківського району Київської області.
Наближаючись до ЛЕП «183», розташованої на лівому узбіччі відносно свого напрямку руху, ОСОБА_6 після здійснення маневру обгін автомобіля, що рухався попереду в попутному напрямку, рухаючись по смузі зустрічного руху, проявив неуважність, не стежив за дорожніми умовами, не був уважним під час керування транспортним засобом та відповідно не реагував на їх зміну, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної пригоди, створив загрозу безпеці дорожнього руху, а також здоров`ю громадянина на вказаному транспортному засобі, унаслідок чого не обрав безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу, а також порушив вимоги пунктів 10.1., 11.3. ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, згідно з яким передбачено, що:
- «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху» (п. 10.1. ПДР України)
- «на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу» ( п. 11.3. ПДР України),
внаслідок чого не вжив заходів для здійснення безпечного обгону, створив перешкоду транспортному засобу та допустив зіткнення з технічно справним автомобілем марки «ВАЗ-2101», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався по смузі зустрічного напрямку від с. Гвоздів Васильківського району до с. Підгірці Обухівського району Київської області по напрямку руху до м. Обухів.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди водію вказаного автомобіля марки «ВАЗ-2101», потерпілому ОСОБА_10 заподіяно тяжке тілесне ушкодження у вигляді забою головного мозку, перелому тім`яної та скроневої кісток справа з переходом на основу черепа в середню черепну ямку справа, отогематореї справа, перелому лівого вилично-орбітального комплексу зі зміщенням, множинних забійних ран обличчя, лівого плеча, перелому 1 ребра справа, двобічного забою легень з формуванням посттравматичних кіст, пневмомедіастинуму, емфіземи м`яких тканин грудної клітки, крайового перелому кубовидної кістки лівої ступні, післятравматичної перфорації барабанної перетинки, гострої після травматичної сенсоневральної приглухуватість правого вуха.

Цим вироком:
- цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_6 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 40000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
- запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено без змін особисте зобов`язання;
- стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз у сумі 6251, 40 грн.;
- речові докази у справі: транспортні засоби марки марки «Renault» модель «Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_11 , марки ВАЗ-2101, реєстраційний номер НОМЕР_2 , володільцем якого є ОСОБА_10 , повернуто указаним особам.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі суду.
Посилаючись на положення ст. ст. 7, 9, 128, 349, 370, 376, 374, 62, 407, 415 КПК України, рішення Конституційного Суду України № 1-31/2011 від 20 жовтня 2011 року, постанову Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» № 5 від 29 червня 1990 року, висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, обвинувачений вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що він не оскаржує обставини, які ніким не оспорювались під час судового розгляду, разом з тим вважає, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджуючи жодного доказу на підтвердження його вини щодо обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК України, та погодився з формулюванням обвинувачення, чим допустив порушення вимог кримінального процесуального законодавства та права на захист.

Окрім того апелянт зазначає про те, що після проголошення вироку йому не було вручено його копії, як і не було надіслано по пошті за адресою його проживання, що є порушенням норми процесуального закону та права на захист.
З посиланням на ст. ст. 1172, 1187 ЦК України обвинувачений зазначає про те, що суд першої інстанції допустив істотне порушення норм процесуального закону та неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки автомобіль марки «Renault» модель «Master» передав його власнику ТОВ «Компанія Еко Гарант», а моральну шкоду в сумі 240000 грн. на користь потерпілого стягнув з обвинуваченого.
Також в апеляційній скарзі обвинувачений вказує на те, що під час проведення досудового слідства він слідчому та прокурору надав свідоцтво про шлюб, свідоцтво про народження дитини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також повідомив, що станом на 14 вересня 2018 року перебував у трудових відносинах в якості водія з ТОВ «Компанія Еко Гарант», про що свідчить запис у трудовій книжці НОМЕР_3 , що залишилось поза увагою суду першої інстанції.
Окрім того, обвинувачений посилається на те, що судом не взято до уваги також те, що дружина ОСОБА_13 в даний час є вагітною, станом на 15 березня 2022 року її вагітність становила 15 тижнів, що підтверджується довідкою про вагітність дружини, виданої КНП «Монастирищенська багатопрофільна лікарня» від 15 березня 2022 року, яка була адресована до районного суду.
На думку апелянта, оскаржуваний вирок за змістом та формою не відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України та загальним засадам кримінального провадження, допущено порушення його права на захист, що є істотним порушенням вимог кримінального-процесуального законодавства, а недотримання районним судом вимог ст. 349 КПК України призвело до однобічності та неповноти судового слідства, не дослідження таких обставин, з`ясування яких мало б суттєве значення для правильного і всебічного розгляду справи.

Про день, час та місце проведення апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 повідомлений у встановленому законом порядку (ас. 177, 178-180), проте, до апеляційного суду не з`явився.
На початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 в телефонному режимі повідомив про можливість проведення апеляційного розгляду за його відсутності.
Вислухавши думку прокурора ОСОБА_8 та представника потерпілого ОСОБА_9 , які вважали за можливе проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 , з урахуванням вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів доходить висновку про розгляд справи за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді;
- пояснення прокурора ОСОБА_8 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, зазначивши про те, що вирок суду є законний та обґрунтований, а твердження, які викладені обвинуваченим в апеляційній скарзі, не відповідають дійсності, оскільки посилання про те, що судом першої інстанції не вручено копію вироку суду, спростовуються наявною у матеріалах справи розпискою обвинуваченого про отримання копії оскаржуваного вироку. Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було досліджено жодного доказу, то вони спростовується матеріалами справи, адже в матеріалах кримінального провадження є заява обвинуваченого, відповідно до якої обвинувачений обізнаний із скороченим порядком розгляду кримінального провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, погоджується з таким порядком, визнає свою вину, а також обвинуваченому було роз`яснено наслідки розгляду кримінального провадження у такому порядку. Крім того, судом було допитано обвинуваченого, який визнав свою провину, не оспорював фактичні обставини кримінального провадження. У даному випадку порушення положень ст. 349 КПК України немає. Крім того, обвинувачений є особою, яка заподіяла шкоду потерпілому, а відтак суд правильно стягнув моральну шкоду з обвинуваченого. Є безпідставними посилання апелянта на неврахування судом даних, які характеризують його особу, оскільки все, що надавалось суд першої інстанції описано у вироку. Крім того вказаний злочин ОСОБА_7 вчинив у період умовно-дострокового звільнення. Так як у нього було умовно-дострокове звільнення у межах 8 місяців 10 днів суд на підставі ст. 71 КК України додав лише 2 місяці позбавлення волі і визначив остаточне покарання у виді 3 років 2 місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на певний строк. Судом першої інстанції враховано всі обставини справи, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не було;
- представника потерпілого ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, погодився з позицією прокурора, зазначивши про те, що судові засідання відбулись тричі в суді першої інстанції, суд зупинив провадження у справі за проханням обвинуваченого перед судовими дебатами з метою надання документів про те, що він одружений, є дитина, але за період трьох судових засідань до суду чи до прокурора документів не було надано, але з яких причин невідомо. Характеризуючи були ті, що були надані прокурору, які наявні в матеріалах кримінального провадження. Вирок суду щодо моральної шкоди задовольняє потерпілого. До сьогоднішнього дня обвинуваченим потерпілому не відшкодовано жодної копійки, вибачення не попросив, враховуючи, що потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження та 9 місяців був у лікарні. Досудове розслідування у справі було 4 роки, обвинувачений жодного разу не вибачився, не допоміг людині (потерпілому), а зараз зазначає про каяття, якого немає. Особисто спілкувався з обвинуваченим, який говорив, що сидів у тюрмі і буде сидіти. Обвинувачений поводить себе вульгарно, неможливо повірити у його каяття;
- дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані вказані вимоги закону.

З оригінального примірника технічного носія інформації зафіксованих судових засідань встановлено, що усудовому засіданні 24 червня 2022 року судом після виконання вимог ст.ст. 347-348 КПК України та з`ясування, чи зрозуміле ОСОБА_7 обвинувачення, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання, поставлено на обговорення питання щодо обсягу доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження. З огляду на те, що обвинувачений повністю визнав вину у пред`явленому обвинуваченні, погодився давати показання, прокурором запропонований порядок дослідження доказів у справі, а саме при дослідженні доказів обмежитись допитом обвинуваченого та дослідженням даних, які характеризують особу обвинуваченого.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, тобто, повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правові наслідки розгляду кримінального провадження у такому порядку, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим та іншими учасниками судового провадження цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 ККУкраїни.
Судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги закону.
Відповідно до аудіозапису судового засідання, з огляду на те, що обвинувачений визнав вину у повному обсязі за висунутим обвинуваченням, погодився дати показання, судом були роз`яснені наслідки встановлення запропонованого прокурором порядку дослідження доказів та з`ясовано, у тому числі й в обвинуваченого, чи зрозумілі наслідки прийняття такого рішення судом, чи погоджуються вони з таким порядком. Будь-яких заперечень, зауважень від учасників судового розгляду не надійшло. З урахуванням того, що судом з`ясовано, що учасники судового розгляду правильно розуміють зміст обставин, встановлена добровільність їх позиції, роз`яснені наслідки прийняття такого рішення, судом постановлена ухвала про встановлення обсягу та порядку дослідження доказів, а саме - допит обвинуваченого, дослідження обставин, які характеризують особу обвинуваченого.
На підтвердження своєї позиції про обмеження дослідження доказів обвинувачений ОСОБА_7 подав заяву, в якій обвинувачений просив обмежити дослідження доказів у кримінальній справі за його обвинуваченням за ч. 2 ст. 286 КК України, вказавши, що суть статті 349 КПК України роз`яснена та зрозуміла, що йому роз`яснено, що у подальшому він буде позбавлений права оскаржувати доведеність його вини, кваліфікацію вчиненого ним злочину, викладеного в обвинуваченні, що свою позицію висловлює добровільно, без будь-якого тиску, з матеріалами справи ознайомлений (ас. 97, 98-99, 116).
Після цього обвинуваченому запропоновано надати показання у справі, під час яких обвинувачений детально вказав обставини вчинення ним злочину, зазначивши додаткові обставини вчинення злочину, які відсутні в обвинувальному акті, відповідаючи на уточнюючи запитання сторін у провадженні.
Відповідно до ст.. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
При цьому, відповідно до положень ч. 3 ст. 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
Будь-яких заперечень, зауважень або клопотань з приводу висунутого обвинувачення, порядку дослідження доказів з боку учасників судового провадження, у тому числі обвинуваченого, не надходило, як і не оспорювались у подальшому під час судового розгляду фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та його наслідки.
Більш того, і в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюються фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого він визнаний винуватим, про що безпосередньо вказав обвинувачений в апеляційній скарзі (ас. 125).
Таким чином, на переконання колегії суддів, обвинувачений скористався наданими йому законом правами, передбаченими КПК України, у межах та у спосіб, передбачені цим Кодексом.

З урахуванням обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо обвинуваченого дотримані вимоги закону, передбачені ч. 3 ст. 349 КК України, і висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Встановленими під час апеляційного розгляду обставинами спростовуються доводи апеляційної скарги обвинуваченого про недотримання судом першої інстанції під час судового розгляду вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичні обставини кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Що стосується доводів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції обставин, які мають істотне значення для розгляду кримінального провадження, а саме, що судом не враховано, що він має сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що його дружина ОСОБА_13 в даний час є вагітною що він повідомив, що станом на 14 вересня 2018 року перебував у трудових відносинах в якості водія з ТОВ «Компанія Еко Гарант», про що свідчить запис у трудовій книжці НОМЕР_3 , то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Так, при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував конкретні обставини провадження та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим тяжкого злочину, а також дані про особу обвинуваченого, які були наявні у матеріалах кримінального провадження, те, що обвинувачений одружений, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий, звільнений умовно-достроково з місць позбавлення волі, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Будь-яких даних про те, що обвинувачений має на утриманні малолітню дитину, те, що дружина обвинуваченого вагітна, те, що обвинувачений працює або працював станом на час вчинення кримінального правопорушення, матеріали справи не містять, як і не були надані обвинуваченим суду першої інстанції.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що є доцільним призначення обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією цієї частини статті КК України, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з визначенням на підставі ст. 71 КК України остаточного покарання за сукупністю вироків, оскільки ОСОБА_6 вчинив злочин під час умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі.
Суд дійшов висновку, що призначення такого покарання буде відповідати характеру скоєного злочину, його суспільній небезпеці, даним про особу обвинуваченого, та належним чином сприятиме виправленню обвинуваченого і запобіганню вчинення інших кримінальних правопорушень, і з таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

При цьому колегія суддів враховує, що обвинуваченим в судовому засіданні суду першої інстанції при встановленні його особи було зазначено про наявність сина та вагітної дружини, про те, що він працює неофіційно, однак, жодних доказів на підтвердження вказаних обставин обвинуваченим суду надано не було, будь-яких клопотань про надання часу для вирішення питання долучення до кримінального провадження доказів на підтвердження зазначених обставин або надання цих доказів прокурором, у разі їх долучення до справи під час досудового розслідування, обвинуваченим заявлено не було. Обвинуваченим тільки до апеляційної скарги долучені копія свідоцтва про шлюб, копія свідоцтва про народження сина - ОСОБА_14 , 22 січня 2016 року, копія медичної довідки про те, що станом на 15 березня 2022 року ОСОБА_13 вагітна, 15 тижнів. Більш того, вказані документи завірені обвинуваченим 3 серпня 2022 року, тобто, після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного вироку (ас. 131, 132, 134).
На переконання колегії суддів, вказані обставини, хоча і свідчать про сімейний стан обвинуваченого, проте, з урахуванням сукупності інших обставин, встановлених під час судового розгляду, не впливають на вид і розмір призначеного обвинуваченому судом покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч 2 ст. 286 КК України.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів доходить висновку, що покарання, призначене ОСОБА_6 як за ч. 2 ст. 286 КК України, так і за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України, відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України, є достатнім та необхідним для виправлення та перевиховання обвинуваченого та буде сприяти запобіганню вчинення інших кримінальних правопорушень.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого в частині стягнення з нього на користь потерпілого моральну шкоду в сумі 240000 грн., то вони є непереконливими.

Так, з матеріалів судового провадження встановлено, що потерпілим було подано цивільний позов про стягнення з ОСОБА_6 60677,08 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 300000 грн. моральної шкоди, в якому потерпілий вказав, що з моменту отримання тілесних ушкоджень до моменту звернення до суду з цивільним позовом потерпілий поніс витрати на лікування та реабілітацію 25382,88 грн., а також поніс додаткові витрати на проведення операцій, догляд, харчування, умови перебування в лікарняному закладі на загальну суму 20 000 грн., та що на підтвердження вказаних обставин долучено копії квитанцій про придбання певних ліків і надання платних послуг 27 вересня 2018 року.

Під час судового розгляду обвинувачений цивільний позов визнав частково: в частині відшкодування матеріальної шкоди - 5000 грн. і моральної шкоди на суму 30000 тис. грн.

Задовольняючи частково цивільний позов потерпілого, в оскаржуваному вироку суд зазначив, що до цивільного позову не долучено документів відповідного закладу охорони здоров`я, які б свідчили, що ОСОБА_10 внаслідок отриманих ним тілесних ушкоджень лікувався та проходив реабілітацію в певний період часу; що йому призначалися саме ті ліки, які були придбані відповідно до наданих ним копій квитанцій, що потерпілим не долучено документів, які б підтверджували, які саме додаткові витрати він поніс у зв`язку з лікуванням, які саме платні послуги були ним оплачені 27 вересня 2018 року, а також про те, що він дійсно потребував вказаних послуг.
З огляду на встановлені обставини, суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_6 у частині стягнення 25382,88 грн. витрат на лікування та реабілітацію та 20000 грн. додаткових витрат.
Також місцевий суд зазначив про те, що ОСОБА_10 стверджує, що внаслідок ДТП був повністю зруйнований автомобіль марки «ВАЗ-2101», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ринкова вартість якого становить 28000 грн.. Проте, до цивільного позову не долучено документів, які б підтверджували зазначені обставини, у зв`язку з чим в задоволенні позову в цій частині суд також відмовив.

Разом з тим, судом частково задоволено позовні вимоги потерпілого в частині стягнення моральної шкоди, а саме стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілого 40000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а не 240000 грн., як зазначає обвинувачений в апеляційній скарзі.
При цьому суд обґрунтував прийняте рішення тим, що внаслідок вчинення щодо потерпілого кримінального правопорушення та отримання ним тілесних ушкоджень у нього були порушені життєві плани, нормальні життєві зв`язки, склалась неможливість продовження активного життя, він страждав емоційно, маючи наслідки психотравмуючої події, відчуваючи страх, тривогу, психологічний дискомфорт, витрачаючи час на звернення до правоохоронних органів, осіб та установ, до компетенції яких входить встановлення завданих збитків і їх відшкодування; також страждав фізично, відчуваючи біль у місцях ушкодження, у тому числі при зміні клімату, піднятті важкої ваги. Додатково суд звернув увагу, що ОСОБА_6 проявив байдужість до наслідків вчиненого ним злочину і не вживав заходів до відшкодування завданої шкоди, і суд констатував, що заподіяна моральна шкода є очевидною, оскільки потерпілий поніс втрати немайнового характеру внаслідок моральних, фізичних страждань та інших негативних явищ, заподіяних йому незаконними діями ОСОБА_6 .
Суд, врахувавши глибину і тривалість моральних страждань позивача, визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 40000 грн., що кореспондуватиметься глибині та силі страждань, які мав потерпілий у зв`язку із порушенням його прав, а також відповідатиме поведінці винуватої особи та відповідатиме вимогам розумності та справедливості за обставин цього провадження, і з таким висновком погоджується колегія суддів.

Потерпілим та його представником вирок суду в частині вирішення цивільного позову не оскаржувався та не оскаржується.

Так, положення статті 16 ЦК України закріплюють, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав передбачене Цивільним кодексом України, Конституцією України та багатьма іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з положеннями ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Положення п. 3 постанови пленуму Верховного Суду України у п. 3 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір відшкодування обвинуваченим потерпілому моральної шкоди у сумі 40000 грн.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що злочин він вчинив, перебуваючи у трудових відносинах в якості водія з ТОВ «Компанія Еко Гарант», у зв`язку з чим суд не повинен був стягувати з нього моральну шкоди, то вони є непереконливими, оскільки з наявних у справі даних встановлено, що власником транспортного засобу марки «Renault» модель «Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 зазначена фізична особа - ОСОБА_11 , а не юридична особа ТОВ «Компанія Еко Гарант». Будь-яких даних, що даний транспортний засіб перебував на праві оперативного управління в ТОВ «Компанія Еко Гарант», матеріали справи не містять.
На підтвердження даного висновку свідчать і ті обставини, що постановою слідчого СВ Обухівського ВП ГУ НП в Київській області від 15 вересня 2018 року про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речового доказу, автомобіль марки «Renault» модель «Master» реєстраційний номер НОМЕР_1 , був визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні за № 0000932 від 15 вересня 2018 року, місцем зберігання якого визначено майданчик тимчасового утримання транспортних засобів Обухівського ВП ГУ НП в Київській області до прийняття законного рішенні в кримінальному провадженню.
Відповідно до ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Згідно з вироком суду автомобіль марки «Renault» модель «Master» реєстраційний номер НОМЕР_1 переданий його власнику - ОСОБА_11 .
Окрім того, тільки до апеляційної скарги обвинуваченим долучена копія трудової книжки, згідно з записом якої ОСОБА_6 станом на час вчинення злочину працював водієм транспортних засобів ТОВ «Компанія Еко гарант» (ас. 133). Однак, будь-які відомості про те, що 14 вересня 2018 року приблизно о 21 год. ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, виконуючи роботу, саме як водій ТОВ «Компанія Еко гарант», матеріали справи не містять.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з обвинуваченого, як з винної особи, заподіяну його діями потерпілому моральну шкоду.

Наведеними обставинами спростовуються й посилання апелянта на те, що суд першої інстанції допустив істотне порушення норм процесуального закону та неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, передавши автомобіль марки «Renault» модель «Master» його власнику ТОВ «Компанія Еко Гарант».

Є безпідставними й доводи апеляційної скарги про те, що обвинуваченому після проголошення вироку не було вручено та не було надіслано поштою за адресою проживання копії оскаржуваного вироку, оскільки перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 копію вироку суду отримав 4 липня 2022 року, що підтверджується відповідною розпискою (ас. 112).

З урахуванням обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх у визначеному обсязі доказами, та постановив законний та обґрунтований вирок, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, вирок Обухівського районного суду Київської області від 4 липня 2022 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення.

Судді:

_______________________ _______________________ ___________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4