Справа № 442/4053/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/685/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2022 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючої судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження №0000219 від 08.04.2021 р. про обвинувачення
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6

за апеляційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 червня 2021 року щодо ОСОБА_6 , -
встановила:

вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 червня 2021 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України і призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік 6 (шість) місяців.
На підставі ст.76 КК України зобов`язано засудженого ОСОБА_6 :
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання з судовими витратами.
Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду ОСОБА_9 від 14.04.2021 року на шуруповерт марки VERTEX VR-102 12 Vi-ion, чорно-помаранчевого кольору та з набранням вироку законної сили, залишено дане майно ОСОБА_10 , як власнику.
Згідно вироку, ОСОБА_6 , 08.04.2021 близько 12 год. 00 хв., йдучи по вул. 22 Січня в м. Дрогобичі, Львівської області, неподалік Дрогобицької районної державної адміністрації, підійшовши до автомобіля марки ВАЗ-2106 реєстраційний номер НОМЕР_1 , та, скориставшись відсутністю власника вказаного транспортного засобу ОСОБА_10 , та тим, що він залишив не зачиненими задні дверцята з лівого боку, маючи раптово виниклий прямий умисел на таємне викрадення чужого майна та корисливий мотив, з метою особистого збагачення, проник до салону вказаного автомобіля відкривши незачинені задні дверцята з лівого боку, і, повторно, таємно, викрав звідти акумуляторний шуруповерт марки «VERTEX VR-102» 12 Vi-ion, який належить ОСОБА_10 , чим спричинив йому матеріальну шкоду на суму 950 гривень.
На вирок суду заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок безпідставного застосування ст. 75 КК України. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.
На думку апелянта, звільняючи від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, суд жодних мотивів не навів. Таким чином, підстави та мотиви, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, у вироку взагалі не зазначені, при прийнятті такого рішення судом не враховано у повній мірі ступінь тяжкості, обставини вчинення злочину і дані про особу обвинуваченого.
Вказує, що судом встановлено, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, в тому числі і тяжких, та, маючи непогашену судимість, через два місяці після спливу іспитового строку звільнення від відбування покарання за попереднім вироком, знову вчинив тяжкий злочин проти власності, передбачений ч. 3 ст. 185 КК України, а саме повторно вчинив крадіжку майна, поєднану із проникненням у сховище.
Апелянт наголошує, що навіть відбуття ОСОБА_6 тривалого терміну реального позбавлення волі та надання йому можливості виправитись, а саме звільнення від відбування покарання з випробуванням, за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, не запобігло вчиненню ним нового аналогічного умисного кримінального правопорушення, він не виявив бажання виправитися, а продовжив свою злочинну діяльність, відтак відсутні будь-які визначені ст. 75 КК України підстави для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
Підкреслює, що як вбачається із вироку, у обвинуваченого відсутні інші пом`якшуючі обставини, зокрема щире каяття, що мало б свідчити про належну критичну оцінку особою своєї протиправної поведінки, бажання виправити ситуацію, що склалася. Викладене вказує на те, що ОСОБА_6 належних висновків не зробив, виправити ситуацію не бажає.
Разом з цим, обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 , судом визнано рецидив злочинів, однак таку при звільненні обвинуваченого від відбування покарання не враховано. Наведена обставина крім цього свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину.
Заслухавши доповідача, виступ прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, думку обвинуваченого, який заперечив доводи апеляційної скарги, зазначив, що у вчиненому кається, сам звернувся до правоохоронних органів та повідомив про скоєння злочину, шкоду потерпілому ним відшкодовано, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, виходячи з наступного..
Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.
Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.3 ст. 185 КК України.
Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції зазначив у вироку, що враховує тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу, те, що він на наркологічному та психіатричному обліках не перебуває, раніше притягувався до кримінальної відповідальності. При цьому до обставин, які пом`якшують покарання, суд відніс добровільне відшкодування завданого збитку. Обставиною, що обтяжує покарання судом визнано рецидив злочину.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується та вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості не заслуговують на увагу з огляду на таке.
При призначенні обвинуваченому міри покарання судом першої інстанції було враховано вимоги ст. 65 КК України, а саме ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, дані про його особу, наявність обставин, що пом`якшують покарання та обставин, які обтяжують покарання.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.
Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
Ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на принцип пропорційності, коли призначене особі покарання вважалося непропорційним втручанням держави у права людини (рішення у справі «Швидка проти України»).
Дотримання принципу пропорційності є дотриманням стандартів прав людини, передбачених ЄСПЛ у вирішенні питань покарання, та дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.
З урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.
Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.
Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Враховуючи позитивну посткримінальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 та інші характеризуючі дані про особу обвинуваченого, апеляційний суд дійшов переконання, що останній на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а тому надалі досягнення мети його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою впродовж іспитового строку, що передбачено законом.
Апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки із звільненням від відбування такого з випробуванням із встановленим іспитовим строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Колегія суддів звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням полягає у звільненні засудженого від основного покарання за умови, що він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. А відповідно до ст. 78 КК України якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.
В силу п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
постановила:

апеляційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 залищити без задоволення, а вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 червня 2021 року щодо ОСОБА_6 без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4