Справа №577/3889/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/769/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
Іменем України

18 березня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 577/3889/21 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01.12.2021, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_12 просить змінити вирок суду та пом`якшити покарання на обмеження волі, оскільки суд помилково дійшов висновку про наявність в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, так як він проник до незамкненого під`їзду будинку і його дії необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 185 КК;

- прокурор ОСОБА_13 просить вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_14 винним за ч. 3 ст. 185 КК та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, в іншій частині вирок суду залишити без змін, оскільки характеризуючи дані на обвинуваченого переконливо свідчать про його антисоціальну спрямованість, а характер попередніх судимостей вказує на вперте небажання його виправитися.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01.12.2021 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Стягнуто на користь держави витрати на залучення експерта у розмірі 514,86 грн, на користь потерпілої ОСОБА_15 шкоду в сумі 5000 грн.

Згідно вироку, ОСОБА_10 , 30.06.2021 близько 16:00, проходячи повз під`їзд № 2 по АДРЕСА_2 , що обладнаний металевими дверима з кодовим замком, які на той момент були відчинені, побачив під сходами першого поверху дитячий електромотоцикл марки «Space 250 motors», належний ОСОБА_15 , який вирішив викрасти. Наступного дня 01.07.2021 близько 07:10 ОСОБА_10 прибув до вищевказаного під`їзду будинку, де відкривши металеві двері з кодовим замком, проник до зазначеного приміщення, звідки таємно повторно викрав дитячий електромотоцикл марки «Space 250 motors» вартістю 1600 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали свою апеляційну скаргу і заперечили проти апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора ОСОБА_9 про залишення вироку суду без змін, а апеляційних скарг без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним матеріалам кримінального провадження, належним чином умотивовані та ґрунтуються на досліджених і перевірених в судовому засіданні доказах.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність у його діях складу інкримінованого злочину, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, так як обставини вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні доказам надана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Так, визнаючи доведеною вину ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, суд першої інстанції вірно встановив наявність фактів і обставин, що мають значення для кримінального провадження, мотивовано поклавши в основу вироку належні, допустимі, достовірні докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для кваліфікації дій ОСОБА_10 саме за ч. 3 ст. 185 КК з кваліфікуючою ознакою «проникнення» поза розумним сумнівом, зокрема:

- протокол прийняття заяви від потерпілої ОСОБА_15 , яка повідомила про крадіжку електромотоциклу з під`їзду будинку 01.07.2021;

- протокол огляду місця події під`їзду житлового будинку по АДРЕСА_2 , згідно якого під`їзд облаштований залізними дверима з кодовим замком, а викрадений ОСОБА_10 електромотоцикл зберігався на першому поверсі під сходами;

- заяву потерпілої ОСОБА_15 про долучення до кримінального провадження оптичного диску з відеозаписом з камер відеоспостереження будинку, із застереженням, що час на відеозапису на 30 хв відстає від фактичного часу, а також протоколом огляду цього відеозапису, згідно якого обвинувачений ОСОБА_10 01.07.2021 о 06:42 цілеспрямовано рухається до під`їзду № 2 житлового будинку АДРЕСА_2 , о 06:42:03 06:42:05 заходить до вказаного приміщення, а вже о 06:42:29 виходить з викраденим електромотоциклом;

- протокол проведення слідчого експерименту, в ході якого ОСОБА_10 вказав, що на передодні 30.06.2021 близько 16:00, проходячи повз будинку АДРЕСА_2 , у другому під`їзді, двері якого були відчинені, помітив під сходами електромотоцикл, який наступного дня 01.07.2021 близько 07:10 таємно викрав. Також ОСОБА_10 продемонстрував спосіб вчинення крадіжки і вказав на місце перебування викраденої речі;

- висновок судової товарознавчої експертизи, відповідно якої вартість викраденого електромотоциклу марки «Space 250 motors» становить 1600 грн;

- заяву ОСОБА_10 про добровільну видачу працівникам поліції складових запчастин до викраденого ним електромотоциклу, що зафіксовано у протоколі огляду місця події.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 повністю визнав свою вину у вчиненні крадіжки, за вказаних ним обставинах.

Оцінюючи кожний вказаний вище і наведений у вироку доказ винуватості ОСОБА_10 з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих всіх зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічній, повній й неупередженій перевірці всіх доводів сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого, не вбачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.

Перевіривши заперечення сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, суд першої інстанції правильно визнав їх такими, що не відповідають дійсності та матеріалам кримінального провадження, виходячи із сукупності всіх фактичних обставин та характеру вчиненого кримінального правопорушення, і правильно установив, що ОСОБА_10 здійснив таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням в інше приміщення, вчинене останнім повторно.

Окремо колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що до уваги має братися не лише фактична сторона сукупності вчинених дій направлених на незаконне таємне заволодіння майна, а й ціле направленість умислу особи, зокрема, рознесення процесу вчинення злочину на ІІ окремі проміжки часу (першого дня обвинувачений виявив майбутній предмет свого злочинного посягання, а вже наступного дня його таємно викрав). При цьому, спочатку було перевірено можливість проникнення до приміщення та шляхи відходу, а вже потім було реалізовано задумане завчасно. Все це у своїй сукупності вказує de facto на попередню підготовку своїх протиправних дій обвинуваченим щодо таємного викрадення чужого майна, шляхом проникнення до під`їзду будинку, у якому зберігалась річ предмет злочину, що правильно кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого про пом`якшення призначеного йому покарання, а також прокурора, навпаки, про призначення ОСОБА_10 більш суворого покарання, то вони не заслуговують на увагу та задоволенню не підлягають, оскільки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (у тому числі прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенню; категорія справедливості передбачає, що покарання за кримінальне правопорушення повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При вирішенні питання про визначення виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Повертаючись до призначеного ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, який є тяжким злочином, особу винного (є особою раніше неодноразово судимою за вчинення корисливих кримінальних правопорушень, не працює, хоча є особою працездатного віку), відсутність обставин, що обтяжують покарання, і наявність пом`якшуючих покарання обставин посередня характеристика та молодий вік.

Оскільки покарання, визначене судом першої інстанції, відповідає вимогам закону, є справедливим і співмірним протиправному діянню, то колегія суддів вважає його необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги сторін судового провадження без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01.12.2021 відносно ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - у той самий строк з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4