Справа № 730/546/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/115/22
Категорія - ч. 1 ст. 125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

захисника обвинуваченої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 червня 2021 року за № 0000181 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Борзнянського районного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2021 року відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та проживаючої в АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, із середньою спеціальною освітою, заміжньої, не працюючої, раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2021 року ОСОБА_9 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді 150 (сто п`ятдесяти) годин громадських робіт.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_9 не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 17 гривень 10 копійок в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 3000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 18000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

Питання про долю речових доказів вирішено у порядку ст. 100 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 , 04.06.2021 року, близько 17 год. 40 хв., перебуваючи на межі своєї земельної ділянки та земельної ділянки ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою нанесення тілесних ушкоджень, навмисно нанесла один удар гострим краєм робочої частини сапи по спині ОСОБА_7 , у результаті чого останній отримав тілесне ушкодження у вигляді поверхневої рубаної рани поперекової ділянки спини, яке згідно висновку судово-медичної експертизи № 90 від 07.06.2021 року, відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачена звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить вирок місцевого суду скасувати та закрити відносно неї кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог зазначає про недопустимість таких доказів як слідчий експеримент, оскільки останній проведений з порушенням її права на недоторканість до житла чи іншого володіння особи, а фотоілюстрації до нього зроблені не з її домоволодіння. Висновок судово-медичної експертизи недопустимий доказ через те, що експерт використовував медичну карту, надану самим потерпілим, тоді як експерт не має права збирати докази. Показання свідків вважає недостатніми доказами, оскільки свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є знайомими потерпілого, тому є зацікавленими особами. А показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є достовірними і вони підтвердили, що потерпілий її штовхав. Вважає, що стороною обвинувачення не надано достатніх доказів її винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Також вказує на неповноту досудового розслідування, оскільки не було проведено огляду місця події, не вилучено сапу та футболку ОСОБА_7 для проведення експертиз.

В запереченні на апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 представник потерпілого адвокат ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_7 просить вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, обвинувачену та її захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, потерпілого та представника потерпілого, які заперечували проти апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Ці вимоги закону судом першої інстанції були дотримані.

Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_9 місцевий суд зробив на підставі належно досліджених доказів у встановленому законом порядку і, згідно із ст.ст. 370, 374 КПК України, у вироку навів докладні мотиви прийнятого рішення.

Вирішуючи питання за апеляційними доводами, наведеними в апеляційній скарзі обвинуваченої про безпідставність висунутого їй обвинувачення за ч. 1 ст. 125 КК України, колегія суддів вважає, що суд, приймаючи рішення про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_9 у висунутому обвинуваченні, додержався вимог ст.ст. 84-86 КПК України та повною мірою проаналізував зібрані слідством докази з точки зору їх належності, допустимості та достатності, навівши у вироку переконливі мотиви прийнятого рішення.

Що стосується доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, при зазначених у вироку обставинах, за які його засуджено, то такі відповідають фактичним обставинам і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, наданими стороною обвинувачення, які судом всебічно і повно досліджені і правильно оцінені.

Обвинуваченою ставиться питання про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю у її діях складу кримінального правопорушення.

В судовому засіданні суду як першої, так і апеляційної інстанцій обвинувачена ОСОБА_9 свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнала та показала, що вона діяла з метою захисту своєї приватної власності, оскільки спочатку ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ходили по її городу, на що вона викликала поліцію, а потім потерпілий, обійшовши паркан і сітку, якими відокремлені їх господарства, ніс по її городу листок металопрофілю, на її зауваження не реагував. Вона в цей час у іншій частині городу полола, тому кинувши сапку посеред городу, підійшла та зробила зауваження, він не реагував, тому вона почала відхиляти листок метало профілю, а ОСОБА_7 вдарив її рукою по спині, вона йому ударів не наносила та викликала поліцію.

Попри невизнання обвинуваченою вини, її показання та доводи апеляційної скарги спростовуються зібраними у кримінальному провадженні іншими доказами.

Так, потерпілий ОСОБА_7 як в суді першої так і апеляційної інстанції упевнено показав, що саме обвинувачена заподіяла йому тілесні ушкодження, ударивши самою, за обставин, викладених у вироку.

Такі показання потерпілого у повній мірі узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які у суді першої інстанції послідовно та незмінно показували, що саме ОСОБА_9 заподіяла удар сапою потерпілому. Суд першої інстанції цілком обґрунтовано взяв до уваги показання даних свідків, не знайшовши підстав ними оговорювати обвинуваченого. Дані показання свідків є послідовними та такими, що не суперечать один одному та іншим матеріалам провадження.

Показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , на які обвинувачена посилається як на спростування показань потерпілого та інших свідків, не заслуговують на увагу, оскільки знайшли об`єктивну оцінку у вироку суду першої інстанції, який зазначив, що дані свідки знаходились від учасників конфлікту на відстані у 100-150 м та показали, що вони не спостерігали безперервно за розвитком конфлікту.

Так, судом першої інстанції на вимогу процесуального закону було в повному обсязі з`ясовано обставини кримінального провадження та перевірено їх доказами, якими об`єктивно доведена вина обвинуваченого, а саме:

- заявою ОСОБА_7 від 04.06.2021 року про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_9 за нанесені йому тілесні ушкодження ударом сапи по спині;

- висновком судово-медичної експертизи № 90 від 07.06.2021 року, відповідно до якого у ОСОБА_7 виявлено тілесне ушкодження легкого ступеня тяжкості у вигляді поверхневої рубаної рани поперекової ділянки спини, яке могло утворитися від динамічної дії (удару) твердого предмета, маючого більш-менш гострий край або лезо, тобто дією предмета володіючого властивостями рубального;

- протоколом проведення слідчого експерименту, який проводився на території господарства ОСОБА_7 з іншої сторони навісу для сільгосптехніки, в ході якого потерпілий ОСОБА_7 продемонстрував нанесення ОСОБА_9 ударів;

А також речовим доказом диском із відеозаписами з нагрудних відеокамер поліцейських, які 04.06.2021 року приїздили на виклик ОСОБА_9 , дослідженим судом першої інстанції, який знайшов об`єктивну оцінку у вироку суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні зазначених у вироку діянь за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні і досліджених у судовому засіданні доказів, яким судом першої інстанції дана оцінка у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийнято законне та обґрунтоване рішення.

Суд, відповідно до ст. 94 КПК України, оцінив докази не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості та взаємозв`язку, які в своїй сукупності є достатніми, щоб дійти обґрунтованого висновку, що у діях ОСОБА_9 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.125 КК України, як умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що стороною обвинувачення не надано достатніх доказів її винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України слід визнати безпідставними, адже у засіданні апеляційного суду потерпілий ОСОБА_7 прямо вказав на ОСОБА_9 як на особу, яка за обставин, зазначених у вироку, умисно заподіяла йому легких тілесних ушкоджень і наполягав на цьому.

Доводи про недопустимість такого доказу як слідчий експеримент, оскільки останній проведений з порушенням її права на недоторканість до житла чи іншого володіння особи, а фотоілюстрації до нього зроблені не з її домоволодіння, не є слушними, оскільки із змісту протоколу проведення слідчого експерименту вбачається, що останній був проведений на території господарства потерпілого, що підтверджується самими фотознімками, які обвинувачена в судовому засіданні особисто визнала такими, що зроблені зі сторони території господарства потерпілого, також допитаними в ході судового розгляду потерпілим та свідками ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які були залучені в якості понятих, а також свідок ОСОБА_11 , який брав участь у слідчому експерименті.(а.п. 41-42).

Колегія суддів знаходить необґрунтованими посилання обвинуваченої в апеляційній скарзі на неналежність висновку судово-медичного експерта № 90 від 07.06.2021 року через отримання ним медичної документації безпосередньо від потерпілого, оскільки предметом експертизи були дані безпосереднього медичного огляду потерпілого і надання ним медичної документації не суперечить висновкам експерта та не порушує порядок проведення експертизи.

Так само необґрунтованими є доводи про неповноту дізнання, оскільки виходячи із диспозиції статті, за якою обвинувачується ОСОБА_9 , для кваліфікації дій достатньо встановити факт наявності тілесних ушкоджень, які могли бути завдані за обставин, про які йдеться в обвинуваченні. Такі були встановлені, як і їх причинний зв`язок з діями обвинуваченої, підтверджений рядом доказів, які суд оцінив у відповідності з вимогами ст. 94 КПК України.

Доводи апелянта щодо недостовірних показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є знайомими потерпілого, тому є зацікавленими особами, слід визнати безпідставними, оскільки перед допитом вказані свідки були приведені до присяги і їм було роз`яснено про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань та за дачу завідомо неправдивих показань, останні були логічними і послідовними, крім того відсутні будь-які докази чи підстави щодо особистого інтересу свідків у вирішенні даної справи.

В п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання звертається увага суддів на те, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Згідно роз`яснень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання суди, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, повинні виходити із кваліфікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб вчинення, кількість епізодів, характер і ступінь тяжкості наслідків тощо).

Згідно з вимогами ст. 50 КК України покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та попередження вчиненню нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статі (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченій, суд першої інстанції, у відповідності з вимогами ст. ст. 65, 66, 67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до кримінальних проступків, особу обвинуваченої, яка раніше не судима, не працює, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, її відношення до вчиненого, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт.

Колегія суддів погоджується з тим, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Інших переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду у вироку та були підставою для його скасування або зміни, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Борзнянського районного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4