УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 760/15389/21
провадження № 51-2508ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 травня 2022 року стосовно ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и в:
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року, ухваленим

у порядку спрощеного провадження за правилами статей 381, 382 Кримінального процесуального кодексу України(далі КПК), ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК), і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі

50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
За вироком суду, ОСОБА_5 20травня 2020 року приблизно о 10 год 30 хв, перебуваючи в приміщенні Центрального залізничного вокзалу станціїКиїв-Пасажирський, що за адресою: пл. Вокзальна 1, м. Київ, помітив раніше невідомого йому чоловіка, який перебував у стані алкогольного сп`яніння. Він підійшов до громадянина ОСОБА_6 , який у цей час втратив контроль за власними діями через алкогольне оп`яніння, узяв його під руку та провів до підйому на платформи № 1213 зі сторони західного підземного переходу Центрального залізничного вокзалу АДРЕСА_1 , при цьому непомітно для потерпілого правою рукою взяв належний йому мішок білого кольору, який стояв поруч і всередині якого містивсяакумуляторний дриль-шуруповерт марки «Dnipro-M» у чорному кейсі та поклав собі до власного портфеля чорного кольору, одягненого на спину. Далі ОСОБА_5 , утримуючи при собі зазначене вище чуже майно, належне ОСОБА_7 є ОСОБА_8 , з місця вчинення кримінального правопорушення зник, отримавши реальну можливість розпорядитись викраденим майном на власний розсуд, і таким чином завдав майнову шкоду потерпілому на загальну суму 978,33 грн.
Районний суд кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 185 ККяк таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Київський апеляційний суд ухвалою від 25 травня 2022 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своєї позиції вказує, що районний суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закону, який підлягав застосуванню (п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК), та безпідставно призначив ОСОБА_5 покарання у виді штрафу в розмірі, який не передбачено санкцією ч. 1 ст. 185 КК в редакції, що діяла на момент вчинення кримінального проступку. Посилається на те, що цей суд

у вироку помилково зазначив дату вчинення крадіжки 20 травня 2020 року, оскільки фактично крадіжку було вчинено 20 травня 2021 року, у результаті чого ОСОБА_5 було неправильно призначено покарання. Водночас указує, що внаслідок технічної описки в обвинувальному акті також було зазначено неправильну дату вчинення крадіжки (20 травня 2020 року), а тому місцевий суд мав ураховувати не лише фактичні дані, викладені в обвинувальному акті, а й інші матеріали кримінального провадження, направлені до суду, зокрема заяву потерпілого про вчинення крадіжки, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, де вказано правильну дату 20 травня 2021 року. У зв`язку з цим, на думку прокурора, суд застосував санкцію ч. 1 ст. 185 КК у редакції, що на момент вчинення кримінального проступку втратила чинність, та передбачала штраф як один з альтернативних видів покарання у розмірі від 50 до 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Натомість на момент вчинення крадіжки, ч. 1 ст. 185 КК діяла в редакції Закону України № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року, і її санкція передбачала, крім інших видів покарання, штраф у розмірі від 1000 до 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Таким чином, на переконання прокурора, оскільки місцеви1 суд не застосовував положення ст. 69 КК, ОСОБА_5 призначено покарання, не передбачене ч. 1 ст. 185 КК, яке є нижчим від найнижчої межі, установленої цією нормою.

Стверджує, що апеляційний суд не дав належної оцінки його доводам щодо незаконності вироку місцевого суду, не виправив очевидної помилки суду першої інстанції, внаслідок чого допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Приписами ч. 1 ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як видно з матеріалів провадження за касаційною скаргою, судовий розгляд обвинувального акта щодо ОСОБА_5 здійснено в порядку спрощеного провадження за правилами статей 381, 382 КПК.
За змістом ст. 381 КПК, після отримання обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку суд у пятиденний строк, а в разі затримання особи у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 298-2 цього Кодексу, невідкладно призначає судовий розгляд.
Суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлених під час дізнання обставин

і згоден із розглядом обвинувального акта.
Спрощене провадження щодо кримінальних проступків здійснюється згідно

із загальними правилами судового провадження, передбаченими цим Кодексом,

з урахуванням положень цього параграфа.
Відповідно до ч. 2 ст. 382 КПК вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У ньому за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.
Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що за змістом ч. 1 ст. 394 КПК вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.Однак прокурор в апеляційній скарзі фактично не погодився з установленими досудовим розслідуванням фактичними обставинами, за умови розгляду справи у спрощеному порядку (ч. 2

ст. 382 КПК).
Крім того, апеляційний суд зазначив, що згідно із заявами потерпілого ОСОБА_9 та засудженого ОСОБА_5 , вони погодилися з установленими досудовим розслідуванням обставинами, зокрема з тим, що ОСОБА_5 вчинив кримінальний проступок саме 20 травня 2020 року; були ознайомлені з обмеженням права на апеляційне оскарження та дали згоду на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку, про що свідчать їхні власноручні підписи. Суд у вироку виклав установлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорювалися учасниками судового розгляду, у тому числі й прокурором, та призначив ОСОБА_5 покарання з дотриманням вимог ст. 65 КК у межах санкції статті, яка діяла в редакції на момент вчинення кримінального проступку.
З такою позицією погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Так, за приписами ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження (ч. 3 ст. 337 КПК).
Тому, колегія суддів Верховного Суду вважає, що вирок суду першої інстанції відповідає положенням статей 370, 374, 381, 382 КПК.
Апеляційний розгляд справи проведений із дотриманням норм кримінального процесуального закону, в межах вимог апеляційної скарги. Ухвала апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 419 КПК, оскільки наведені прокурором доводи належним чином перевірено, на них надано змістовні відповіді, а також наведено докладні мотиви постановленого рішення.
У цьому аспекті неспроможними є доводи прокурора про те, що в одному з абзаців мотивувальної частини ухвали апеляційного суду також неправильно вказано дату вчинення крадіжки (20 травня 2022 року), а тому цей суд мав би призначити покарання

у виді штрафу згідно із санкцією ч. 1 ст. 185 КК в редакції, що діяла станом на 2022 рік.
Зазначена описка в ухвалі апеляційного суду не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та може бути виправлена в порядку, передбаченому ст. 379 КПК. Крім того, Суд звертає увагу, що виправлення такої описки в ухвалі апеляційного суду не слід порівнювати з виправленням описки в обвинувальному акті, зміни до якого може ініціювати та внести лише прокурор, інше порушувало б загальні засади кримінального провадження, зокрема змагальність, диспозитивність тощо.
Отже, переконливих аргументів, які бисвідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.
З урахуванням викладеного суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора та вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК слід відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 травня 2022 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3