УХВАЛА
Іменем України

17 травня 2022 року
м. Київ
справа № 591/6524/19

провадження № 51-1390ск22

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
вивчила касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 07 липня 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року стосовно нього і

встановила:
Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 07 липня 2021 року ОСОБА_4 визнано винним у вчинені кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі КК України), і призначено покарання у виді позбавлення волі строком 5 років. Згідно ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, за які ОСОБА_4 засуджений цим вироком та вироком Ковпаківського районного суду м. Сум від 15 грудня 2020 року, шляхом часткового складання призначених покарань, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 5 років

1 місяць.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року вирок Зарічного районного суду м. Суми від 07 липня 2021 року залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 22 липня

2019 року близько 20:20 год, проходячи повз зупинку громадського транспорту в районі буд. АДРЕСА_1 , помітив раніше невідомих йому ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та почув нібито словесну образу в свою сторону. З метою з`ясування висловлень на свою адресу, ОСОБА_4 підійшов до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та висловив в їх бік невдоволення, на що останні категорично заперечили факт висловлення образ на його адресу та попрохали ОСОБА_4 не чіплятися і залишити їх у спокої. ОСОБА_4 , будучи обуреним на ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , використовуючи зазначену ситуацію як нікчемний привід, розуміючи, що знаходиться у громадському місці, а саме на зупинці громадського транспорту, порушуючи громадський порядок, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, завдав один удар кулаком правої руки в область обличчя ОСОБА_5 , яка від отриманого удару впала на землю. Не зупинившись на вчиненому, ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, спрямованим на грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, підібрав з землі скляну пляшку та, підійшовши ззаду до ОСОБА_5 , завдав останній один удар скляною пляшкою в область потилиці. Внаслідок нанесеного удару ОСОБА_5 знову впала на землю, при цьому від удару скляна пляшка розбилася та в руці у ОСОБА_4 залишилась шийка скляної пляшки з нерівними краями. Продовжуючи свої хуліганські дії, ОСОБА_4 , розуміючи, що у нього в руці знаходиться спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень видозмінений предмет, а саме шийка скляної пляшки, яка має колюче-ріжучі властивості, наніс не менше 12 ударів в область правого плеча, шиї справа, пальців лівої кисті, чим завдав легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений просить змінити вказані судові рішення через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та перекваліфікувати його дії з ч. 4 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, призначити йому покарання в межах санкції цієї норми. Стверджує, що його дії необґрунтовано кваліфіковані за ч. 4 ст. 296 КК України, оскільки він підібрав на місці кримінального правопорушення предмет (пляшку), який не був спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень. Не доведено, що він вдарив потерпілу пляшкою по голові з метою, щоб ця пляшка розбилася, і щоб потім наносити нею удари потерпілій залишками пляшки. Крім того, ним було нанесено тілесні ушкодження потерпілій на ґрунті конфлікту та особистої неприязні, а сам по собі факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не є достатньою підставою для кваліфікації дій як хуліганство. Крім того, суд дійшов невірного висновку про відсутність щирого каяття, так як він повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Також судом проігноровано наявність такої пом`якшуючої покарання обставини як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Мотиви Суду
Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши додані до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з приписами ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. При скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, зроблено з додержанням ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Разом із тим надавати правильну кримінально-правову оцінку хуліганству та відмежовувати його від інших кримінально караних діянь належить, зокрема, за об`єктом злочину і такою ознакою суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші об`єкти захисту. Особливість мотиву хуліганства (явна неповага до суспільства) полягає у причинній зумовленості. Спонукання вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони здебільшого позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), протиставити себе іншим чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і установлених у суспільстві правил поведінки.
У контексті зазначеного слід послатися й на роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство», в яких зазначено, що суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Суди обґрунтували причини кваліфікації дій засудженого як хуліганство, оскільки дії винного були поєднані з очевидним для нього грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю, про що вказує вчинення хуліганських дій із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, який обвинувачений використав для вчинення злочину під час хуліганських дій і яким заподіяв тілесні ушкодження.
При цьому правильно взято до уваги, що засуджений, завдаючи тілесні ушкодження потерпілій, перебуваючи в громадському місці, а саме на зупинці громадського транспорту, будучи раніше незнайомим з потерпілою та не маючи з останньою будь-яких неприязних стосунків, діючи без будь-якої причини, але використовуючи дріб`язковий привід щодо нібито висловлених у його сторону словесних образ зі сторони потерпілої, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, умисно наніс їй тілесні ушкодження.
Про вчинення ОСОБА_4 дій, які мали характер хуліганських, також об`єктивно свідчить та обставина, що конфлікт був спровокований саме ОСОБА_4 , як зухвалий виклик соціальному оточенню, а обстановка й обставини події, динаміка їх розвитку та об`єктивні ознаки поведінки обвинуваченого були зумовлені не особистою неприязню до потерпілої чи конфліктом з нею, а виключно бажанням протиставити себе суспільству, продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки, що супроводжувалось особливою зухвалістю у виді приниження гідності потерпілої, поєднаного з насильством над нею.
Перевіривши вирок в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується й колегія суддів, що судом першої інстанції вірно встановлена сукупність усіх передбачених законом ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_4 саме хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Слід зазначити, що доводи касаційної скарги, пов`язані із неврахуванням суду таких пом`якшуючих обставин як щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, які є аналогічними доводам апеляційної скарги, досліджені судом апеляційної інстанції та їм надано правильну оцінку. Як зазначив апеляційний суд, який погодився із висновком суду першої інстанції і вказав, що каяття обвинуваченого не є щирим і носить формальний характер, а тому не є обставиною, яка пом`якшує покарання. ОСОБА_4 вину визнав частково, шкоду не відшкодував і не висловив жодної критичної поведінки своїх дій. Активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення теж не знайшло свого підтвердження, так як фактичні обставини провадження не можуть об`єктивно свідчити про наявність конкретних проявів у поведінці обвинуваченого щодо активного надання органам досудового розслідування якої-небудь допомоги у встановленні невідомих обставин, які мали істотне значення для розкриття правопорушення та не могли бути отримані в інший спосіб.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень ст. 419 КПК України із зазначенням короткого змісту вимог, викладених в апеляційній скарзі, і судового рішення суду першої інстанції, викладу позиції інших учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив, постановляючи ухвалу, і положень закону, яким він керувався.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 07 липня 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від

16 лютого 2022 року стосовно нього.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3