Номер провадження: 11-кп/813/1586/22
Справа № 501/4590/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» матеріали кримінального провадження №0000694 від 05.08.2021 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 23.05.2022 року, стосовно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в м. Ізмаїл, Одеської області, маючого середню освіту, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, -
встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі, строком на 9 (дев`ять) років.
Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироку законної сили залишено у виді тримання під вартою.
Строк відбування покарання обвинуваченому обчислюється з 08 серпня 2021 року, тобто з моменту обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а у відповідності до вимог ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_8 до строку покарання строк його попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, до дня набрання вироком законної сили.
Вироком суду вирішено долю речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.
Згідно оскарженого вироку суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він, 04.08.2021 року, в період з 15:00 до 16:30 год., маючи при собі в пакеті металеву кирку, з метою нібито повернення боргу, прийшов до квартири за місцем проживання до потерпілого ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_3 , куди його впустила мати ОСОБА_9 - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після чого у спальні квартири під час розмови у ОСОБА_8 та ОСОБА_10 виник конфлікт.

Перебуваючи у квартирі потерпілого, ОСОБА_8 під час конфлікту, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю останньої та бажаючи їх настання, дістав з пакету металеву кирку та тримаючи її у правій руці, наніс чотирнадцять ударів по голові ОСОБА_10 та один удар по правому передпліччю, внаслідок чого останній спричинені тілесні ушкодження у вигляді:

- відкритої черепно-мозкової травми: множинні (14) забиті рани волосистої частини голови, перелом скріплення черепа, забій головного мозку, лівосторонній вогнищевий субдуральний крововилив лобно-скронево-тім`яній ділянці, вогнищеві субарахноїдальні крововиливи в м`яких мозкових оболонках великих півкуль. Зазначені тілесні ушкодження у вигляді травми голови складають єдиний нерозривний комплекс черепно-мозкової травми, у своїй сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, ран передньої поверхні нижньої третини лівого передпліччя;

- синців верхніх кінцівок: передньо-внутрішній поверхні лівого ліктьового суглобу, зовнішньої поверхні нижньої третини правого передпліччя, тильної поверхні правої кисті.

Множинні рани голови (поверхневі та наскрізні), володіють груповими ознаками забитих та виникли від ударів тупого (тупих) предмета (предметів) з обмеженою поверхнею яка має прямолінійне закруглене ребро, на це вказують розміри ран, характер їх країв та кінців, а також в окремих ушкодженнях наявність локальних скользних зовнішньої кісткової пластинки кісток черепа.

Краї рани лівого передпліччя підвергнути первинній хірургічній обробці, у зв`язку з цим встановити механізм їх виникнення неможливо. Наявність синця навколо цієї рани дає можливість припустити, що вона також виникла від дії тупого предмета.

Смерть ОСОБА_10 настала в лікарні ІНФОРМАЦІЯ_3 о 14.30 год. Таким чином, з моменту спричинення тілесних ушкоджень 04.08.2021 року до настання смерті пройшло близько 6 (шести) діб та вони перебувають у причинному зв`язку з відкритою черепно-мозковою травмою у вигляді множинних ран голови, перелому кісток черепа, крововиливів під оболонки головного мозку та вогнищевих крововиливів у головний мозок. Безпосередньою причиною смерті є набряк головного мозку.

Рана та синці нижніх кінцівок, як кожне окремо, так і в своїй сукупності при звичайному перебігу у живих осіб мають незначні наслідки які швидко зникають тривалістю не більше шести днів, і по цьому критерію мають ознаки легких тілесних ушкоджень (п.2.3.5. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, 1995р., далі - Правила).

Тілесні ушкодження голови, що, могли бути спричинені від ударів металевої кирки.

Черепно-мозкова травма, подібна той, яка є у потерпілої ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), з наявністю масивних контузійних та підоболонкових крововиливів, як правило супроводжується швидкою втратою свідомості і відповідно відсутністю можливості здійснювати потерпілим після спричинення йому ушкоджень будь-яких активних, цілеспрямованих дій: пересуватися, кричати, чинити опір. Слід також зазначити, що у деякої частини потерпілих може бути так званий «Світлий проміжок», який супроводжується десятками хвилин-годинами, протягом якого вони мають можливість до самостійних дій до моменту розвитку критичного здавлення чи набряку тканини головного мозку.

Наявність множинних ран різної локалізації голови померлої ОСОБА_10 можуть вказувати на те, що взаємне розташування її до травмуючого предмета та нападника змінювалось.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувативирок суду, та ухвалити новий вирок, яким пом`якшити покарання призначене судом першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник вказує, що ОСОБА_8 було визнано частково вину, а судом першої інстанції не було враховано, що він має дружину та неповнолітніх дітей, міцні соціальні зв`язки, що свідчить про можливість призначення обвинуваченому покарання в мінімальних межах санкції ч.2 ст.121 КК України.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.
В судовому засіданні захисник уточнила вимоги апеляційної скарги, просила змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, призначити обвинуваченому покарання в мінімальних межах санкції ч.2 ст.121 КК України, або із застосуванням положень ст.69 КК України
Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Згідно вимог ст. 370 КПК України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Положення ст.ст. 370, 373 КПК регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що вирок суду відповідає вимогам ст.374 КПК, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та викладені висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.
На підтвердження встановлених фактичних обставин справи за фактом вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України суд першої інстанції послався на пояснення потерпілого ОСОБА_9 та його заяви про вчинення злочину від 04.08.2021 року, свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які дали суду послідовні та логічні показання щодо місця та обставин вчинення злочину та іншими доказами, які були досліджені та здобуті в межах даного кримінального провадження.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 допустимими доказами винуватості обвинуваченого, оскільки їх показання об`єктивно підтверджуються іншими фактичними обставинами справи.
З матеріалів кримінального провадження (журналу судового засідання та звукозапису фіксації судового процесу) вбачається, що під час розгляду судом першої інстанції кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_8 або його захисник не заявляли клопотання про визнання недопустимими вищезазначених доказів, зокрема і інших доказів.
Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника стосовно суворості призначеного покарання, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.121 КК України, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки злочину, особу винного, та не встановив обставин для застосування при призначенні покарання у виді позбавлення волі положень ст.ст. 69,75,76 КК України.
Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим, з огляду на таке.
Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_8 за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, не працюючий. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на законних підставах призначив обвинуваченому покарання відповідно до санкції статті кримінального закону, яке останній повинен відбувати реально, в тому числі враховуючи характер вчинення злочину.
Щодо доводів захисника, що обвинувачений має дружину, дітей неповнолітнього віку, міцні соціальні зв`язки, то вони не знайшли свого підтвердження, оскільки матеріали кримінального провадження не містять доказів на підтвердження цих обставин. Стороною захисту такі докази також не були надані апеляційному суду.
Стосовно доводів ОСОБА_8 про те, що він не наносив удари потерпілій, оскільки в квартирі потерпілої його хтось ззаду вдарив по голові та кирка впала на землю, а далі він нічого не пам`ятає, апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки вони є декларативними та носять формальний характер, не підтверджуються будь-якими іншими доказами, а тому визнаються судом такими, що направлені на намагання обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , що вирок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, в частині того, що в нього в руках був рюкзак, а не пакет, апеляційний суд визнає також декларативними, оскільки фактичні обставини кримінального провадження викладені в обвинувальному акті та у вироку узгоджуються між собою.
Водночас, матеріали кримінального провадження містять заяву ОСОБА_8 від 07.08.2022 року щодо його щирого каяття та повного визнання вини у скоєному, яка була написана власноручно та без фізичного або психологічного впливу, а тому ці обставини, зокрема подальше часткове визнання обвинуваченим вини, свідчить про обрану обвинуваченим лінію захисту, яка обумовлена бажанням останнього пом`якшити покарання.
Таким чином, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив всі обставини, які мали значення для прийняття законного та мотивованого рішення у справі, повно та всебічно перевірив надані суду докази, сформулював обвинувачення визнане судом доведеним, дав належну оцінку сукупності доказів, та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначив відповідне покарання, що не можна вважати не справедливим через його суворість.
В суді апеляційної інстанції обвинувачений не навів будь-яких доводів, в чому саме полягає невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, та не просив повторно дослідити докази, яким, за версією обвинуваченого, судом першої інстанції була надана невірна оцінка.
Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на які в своїй апеляційній скарзі посилається обвинувачена, навів їх детальний аналіз та з достатньою повнотою надав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.
За таких умов, враховуючи відсутність клопотання обвинуваченого щодо повторного дослідження доказів по справі, колегія суддів констатує, що апеляційний суд вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційної скарги, а з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК, у відповідності до яких на суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності клопотань сторін кримінального процесу щодо повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, у апеляційного суду відсутні законні підстави повторно досліджувати докази в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.
При цьому, апеляційний суд вважає, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК України. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції - перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.
Тобто, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.
Також апеляційний суд наголошує, що положення ч. 1 ст. 404 КПК ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги стільки рішення»).
Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги.
В свою чергу, згідно з положеннями ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за сукупності таких чинників: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) обставини, встановлені під час кримінального провадження, судом першої інстанції досліджено не повністю або з порушеннями. Також ч. 3 ст. 404 КПК передбачає право апеляційного суду дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, за двох умов: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) про дослідження цих доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або такі докази стали відомі після ухвалення оскаржуваного судового рішення.
Отже, слід констатувати, що відсутність клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та передумов для здійснення судом свого права дослідити нові докази за наявності умов, встановлених ч.3 ст.404 КПК.
Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини (Далі ЄСПЛ), зокрема враховується висновок у справах: «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 року), в яких серед іншого, ЄСПЛ зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».
Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року,«Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року, «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).
За таких обставин, доводи обвинуваченого про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та доказам у кримінальному провадженні, яким на думку останнього судом першої інстанції дана невірна оцінка, з урахуванням відсутності клопотання про повторне дослідження доказів, апеляційний суд визнає декларативними та безпідставними.
Істотних порушень вимог КПК, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.
З огляду на наведене, враховуючи положення ч.1 ст.404 КПК, оскільки апеляційна скарга захисника не містить у собі доказів про існування підстав для скасування чи зміни оскарженого вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 23.05.2022 року в кримінальному провадженні №0000694 від 05.08.2021 року, яким ОСОБА_8 засуджений за ч.2 ст.121 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а для особи, яка утримується під вартою, в той самій строк, з моменту отримання ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4