Провадження № 11-кп/824/770/2022 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

суддів: ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар: ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора Льовочкіна АО.

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілих ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 000649 від 26.07.2020 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року,

в с т а н о в и л а :
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з базовою середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, без визначеного місця реєстрації, зі слів проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- вироком Святошинського районного суду м. Києва від 05 березня 2012 року за ч. 2 ст. 185, 71 КК України до покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі;
- вироком Святошинського районного суду м. Києва від 08 серпня 2014 року за ч. 2 ст. 185, 71 КК України до покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі;
- вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2020 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю в 1 рік,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами;

за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі;

на підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами;

на підставі ст. 71 КК України до призначеного судом покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2020 року, та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць без позбавлення права керувати транспортними засобами;

задоволено цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_6 та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 25 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди;

вирішене питання про процесуальні витрати та речові докази.

Відповідно до вироку, ОСОБА_6 , 26 липня 2020 року, приблизно о 03 годині 18 хвилин, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «Ford Transit», номерний знак НОМЕР_1 , по проїзній частині вулиці Симиренка в м. Києві зі сторони бульвару Кольцова в напрямку вулиці Жолудєва, допустив порушення вимог п.п. 1.3, 1.5, підпункту «а» п. 2.1, підпункту «б» п. 2.3, підпункту «а» п. 2.9 та п. 12.1 ПДР України, внаслідок чого, за перехрестям вулиці Симиренка з вулицею Зодчих допустив виїзд керованого ним транспортного засобу за межі проїзної частини, де здійснив наїзд на нерухому перешкоду (дерево). В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «Ford Transit» ОСОБА_11 та ОСОБА_12 отримали тяжкі тілесні ушкодження, пасажир ОСОБА_10 отримала середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Крім цього, 26 липня 2020 року, приблизно о 03 годині 18 хвилин, ОСОБА_6 після вчинення зазначеної вище дорожньо-транспортної пригоди, маючи об`єктивну змогу усвідомити, що внаслідок наїзду на дерево пасажири отримали тілесні ушкодження та перебувають в небезпечному для життя стані, при цьому позбавлені можливості до самозбереження через безпорадність, будучи зобов`язаним надати потерпілим необхідну допомогу, ухилився від покладених на нього обов`язків та умисно завідомо залишив без допомоги останніх в небезпечному для життя стані, яких він сам поставив в небезпечний для життя стан, покинув салон автотранспортного засобу та втік з місця в невідомому напрямку, тим самим завідомо залишив без допомоги потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , яких сам поставив в небезпечний для життя стан.
Не погоджуючись з вказаним вироком, обвинуваченим ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу. В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений указав на фактичну незгоду з постановленим йому у вину кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.1 ст. 135 КК України. Так, апелянтом зазначено про те, що він місце дорожньої транспортної пригоди не залишав, а лише відійшов на деякий час зі своєю цивільною дружиною до бювету, щоб привести себе в порядок після означених вище подій, та через деякий час, самостійно повернувся до місця події, однак був затриманий працівниками поліції. Вважав, що в такому випадку в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України. Поряд з цим, апелянт не оспорюючи доведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та правильності кваліфікації його дій, указав на незаконність вироку, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги в цій частині, ОСОБА_6 послався на ту обставину, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди жоден з пасажирів не загинув та у потерпілих відсутні до нього претензії.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 указано на невідповідність висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості. Так, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги в частині недоведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, захисник указав на недопустимість використаних у якості доказів вини ОСОБА_6 , показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , з тих підстав, що ці показання були надані фактично з чужих слів, а відтак не могли бути враховані судом при ухваленні вироку. Крім того, на переконання сторони захисту, показання зазначених вище свідків не узгоджувались з фактичними обставинами провадження, показання надані ними під час досудового розслідування та під час судового розгляду містили суперечності щодо часу повернення на місце пригоди обвинуваченого. Поряд з цим, захисник не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та правильності кваліфікації його дій, указав на незаконність вироку, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги в цій частині захисник послався на безпідставне не врахування місцевим судом обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, критичне ставлення до дій, які призвели до негативних наслідків, бажання компенсувати завдану шкоду шляхом визнання в повному обсязі цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 ОСОБА_15 . Звернуто увагу захисником також і на практику національних судів різних інстанцій, де до обвинувачених було застосовано більше м`яке покарання, аніж до ОСОБА_6 , за схожих обставин, проте з настанням летальних наслідків. Поряд з цим, захисник вважав, що призначаючи покарання ОСОБА_6 суд мав врахувати, що всі учасники дорожньо-транспортної пригоди вживали разом алкогольні напої в певні проміжки часу, були обізнані про те, що ОСОБА_6 на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у стані алкогольного сп`яніння, а відтак на переконання апелянта, передбачали, або мали передбачити настання негативних наслідків для себе. За наведених обставин просив вирок за ч. 1 ст. 135 КК України скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, а в частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України вирок змінити та призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

обвинуваченого та його захисника, які апеляційні скарги підтримали, підтвердили доводи цих апеляційних скарг і просили їх задовольнити;

прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційних скарг, просив залишити їх без задоволення,

представника потерпілого, який також заперечував щодо задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника;

дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Вирок в частині фактичних обставин справи, доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинувачерного ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України учасниками судового провадження не оспорюється. Підстав для виходу за межі апеляційних вимог в порядку ч.2 ст. 404 КПК України колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України та необхідності закриття провадження в цій частині, на думку колегії суддів, є слушними.

Так, суд першої інстанції обгрунтовуючи свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України, а саме, у завідомому залишенні без допомоги потерпілих, які перебували у небезпечному для життя стані після ДТП вказав, що ОСОБА_6 , вчинивши ДТП, залишив місце події і з цього моменту він завідомо залишив в небезпеці, без допомоги потерпілих, які на час ДТП перебували в автомобілі, яким він керував на момент ДТП. В обгрунтування вказаних висновків суд послався на показання ОСОБА_6 , надані ним в ході судового розгляду, свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Разом з тим, на думку колегії суддів, вказані висновки суду першої інстанції зроблені без повного дослідження всіх обставин кримінального провадження, що прямо передбачено вимогами статті 91 КПК України та без належної оцінки доказів у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Ставлення суб`єкта кримінального правопорушення до наслідків характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Вольовий момент вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 135 КК України, полягає у небажанні суб`єкта кримінального правопорушення надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього кримінального правопорушення можуть бути різними, але на кваліфікацію вони не впливають.

Моментом закінчення кримінального правопорушення є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.

Як вбачається з показань ОСОБА_6 наданих в суді апеляційної інстанції, він вказував, що після дорожньо транспортної пригоди його та його співмешканку витягли з автомобіля люди, які прийшли на місце ДТП і які почали надавати їм допомогу. При цьому чоловіки, які допомагали йому та іншим постраждалим вийти з автомобіля сказали йому відійти в сторону та не заважати. Також вказані чоловіки викликали на місце події швидку допомогу та допомагали іншим постраждалим вийти з автомобіля. Лише після цього він разом зі співмешканкою ОСОБА_17 пішов до бювету, щоб привести себе в належний стан та вмитись. Коли вони повертали із бювету на місце ДТП його затримали працівники поліції. При цьому ОСОБА_6 та його захисник вказували, що аналогічні показання були надані ОСОБА_6 і в суді першої інстанції, однак суд не дав їм належної оцінки. Зазначили, що з місця пригоди наміру зникати не мав, в небезпеці нікого не залишав, а пішов з місця події лише щоб вмитись та лише після того, як чоловіки, які допомагали йому вийти з автомобіля, почали допомагати іншим постраждалим та викликали швидку.

Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції не надано належну оцінку тому факту, що ОСОБА_6 залишив місце ДТП лише після того, як іншим постраждалим надавалась допомога сторонніми людьми, які прийшли на місце ДТП і після того, як була викликана швидка допомога, що не може свідчити про його ухилення від надання допомоги потерпілим та вказує на відсутність у нього умислу на завідоме залишення потерпілих без допомоги, що дає підстави вважати, що в діях ОСОБА_6 відсутня суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України.

При цьому, вказані твердження ОСОБА_6 не спростовані стороною обвинувачення належними та допустимими доказами в ході розгляду справи як судом першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції.

Як вбачається з показань свідка ОСОБА_17 , на які послався суд в обгрунтування доведеності вини обвинуваченого за ч.1 ст. 135 КК України та які наведені у вироку, остання взагалі не вказувала на обставини, які відбувались безпосередньо після ДТП.

Показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , відповідно до яких вони є працівниками патрульної поліції та коли вони прибули до місця ДТП, водія на місці не було. При цьому свідки їм повідомили, що водій втік з місця ДТП. В подальшому, за прикметами, які вказали свідки ними був виявлений ОСОБА_6 біля АЗС на вул. Симиренка в м. Києві, що знаходиться на відстані 500 м від місця ДТП, є показаннями з чужих слів, які не підтверджуються іншими належними та допустимими доказами у даному кримінальному провадженні, а тому суд першої інстанції безпідставно визнав їх допустимими доказами на підтвердження факту завідомого залишення ОСОБА_6 без допомоги потерпілих, які перебували у небезпечному для життя стані після ДТП .

Таким чином факт вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України не доведено об`єктивними та беззаперечними доказами у справі. З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла переконання, що докази, покладені судом в основу обвинувального вироку в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 135 КК України, як кожен окремо, так і в сукупності між собою, не містять жодних даних, які б поза розумним сумнівом доводили вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення.

Обвинувальний вирок суду не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, коли в ході судового розгляду винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення доведена. Надані прокурором та досліджені в судовому засіданні докази не підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, а тому, відповідно до вимог п.3 ч.1 ст. 284, ст. 417 КПК України вирок суду щодо ОСОБА_6 в частині обвинувачення за ч.1 ст.135 КК України та призначення покарання за цим законом слід скасувати та закрити кримінальне провадження в цій частині з підстав не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпання можливості їх отримати.

У зв`язку із скасуванням вироку щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст. 135 КК України та закриттям кримінального провадження в цій частині, підлягає виключенню з вироку посилання суду першої інстанції на застосування положень ст. 70 КК України.

Аналізуючи вирок Святошинського районного суду м. Києва в частині призначеного ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 286 КК України, колегія суддів вважає, доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника в цій частині є необгрунтованими.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, при призначенні покарання, судом повинні враховуватись ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання у відповідності до вимог ст.ст.66, 67 КК України.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України суд дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, у тому числі і ті, на які вказує захисник в апеляційній скарзі, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, наслідки, що настали у вигляді отримання двома потерпілими тяжких тілесних ушкоджень та однією потерпілою тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості та прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Також суд дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для застосування щодо обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами у зв`язку з тим, що обвинувачений такого права не отримував.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України та остаточне покарання на підставі ст. 71 КК України призначено судом з дотриманням вимог законодавства та є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи викладене, доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника в частині невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 286 КК України ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, а тому до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 417, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 скасувати в частині визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України та закрити провадження в цій частині на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості і вичерпані можливості їх отримати.

Цей же вирок щодо ОСОБА_6 змінити.
Виключити з вироку посилання на застосування ст. 70 КК України.
Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст. 286 КК України (в редакції станом на 26.07.2020р.) до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 71 КК України до призначеного судом покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.01.2020р. та остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з моменту його фактичного затримання, а саме, з 26.07.2020року.
В решті вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4