Справа № 235/1334/22
Провадження № 1-кп/204/610/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 вересня 2022 року м. Дніпро
Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000060 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 22 березня 2022 року за обвинуваченням:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сніжків, Валківського району, Харківської області, громадянина України, маючого середню освіту, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , водія 2 зенітно-ракетного відділення зенітно-ракетного взводу 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні солдат, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 405 КК України,
за участю: прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,
В С Т А Н О В И В:

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан.
Солдат ОСОБА_3 проходить службу на посаді водія 2 зенітно-ракетного відділення зенітно-ракетного взводу 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .
Підполковник ОСОБА_7 проходить службу на посаді начальника відділу з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 .
Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «про військовий обов`язок і військову службу», які визначають, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни та забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, визначає види військової служби, що включають в себе військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
Згідно з положеннями ст. ст. 3, 28, 29, 68 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданим катуванню, жорстокому, нелюдському, або такому, що принижує його гідність, поводженню. Кожна людина має право на особисту недоторканість та кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та Законів України, не посягати на права та свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до ст. ст. 17, 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, справою всього Українського народу.
Вимоги ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо).
Відповідно до ст. 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом Статут), єдиночальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладені на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця, надані командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази, а також в забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
Статтями 29, 31 Статуту також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Таким чином, начальник відділу морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 підполковник ОСОБА_7 по відношенню до водія 2 зенітно-ракетного відділення зенітно-ракетного взовду 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 був начальником за військовим званням та за посадою, а останній підлеглим відностно ОСОБА_7 .
Відповідно до вимог ст. ст. 3, 28, 29, 68 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню. Кожна людина має право на особисту недоторканість, також кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та Законів України, не посягати на права та свободи, честь і гідність інших людей.
Водночас, являючись військовослужбовцем Збройних Сил України, солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимоги ст. ст. 9, 11, 13, 14, 16, 49 Статуту, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний, серед іншого, свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, дорожити честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, бути дисциплінованим, зразком високої культури, скромності й витримки, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань доручених йому за посадою, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок, не допускати негідних вчинків та стримувати від них інших військовослужбовців.
Більше того, займаючи посаду начальника відділу з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 підполковник ОСОБА_7 , у відповідності до вимог ст. ст. 58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, є єдиночальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреного йому підрозділу, за забезпечення охорони державної таємниці, за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу, за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів, за всебічне забезпечення підрозділу, за додержання принципів соціальної справедливості, а також зобов`язаний, серед іншого, бути ввічливим і справедливим у ставленні до підлеглих, не принижувати їх честі і гідності, приводити роботу щодо зміцнення військової дисципліни, запобігання надзвичайним подіям, кримінальним та іншим правопорушенням серед особового складу, своєчасно виявляти й усувати їх причини, виявляти чуйність та бути уважним до підлеглих, поєднувати вимогливість і принциповість з повагою до їх честі і гідності.
Таким чином, виконуючи вказані обов`язки військової служби, підполковник ОСОБА_7 являвся військовослужбовцем, який обіймав посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, тобто був військовою службовою особою.
Так, 22 березня 2022 року приблизно о 08 годині 20 хвилин, солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи на посаді водія 2 зенітно-ракетного відділення зенітно-ракетного взводу 1 механізованого батальйону, знаходячись на території тимчасової дислокації підрозділу вказаної військової частини у АДРЕСА_3 . АДРЕСА_4 , усвідомлюючи, що начальник відділу з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 підполковник ОСОБА_7 , являється для нього прямим безпосереднім начальником та виконує обов`язки з військової служби, в порушення ст.ст. 30 28, 68 Конституції України, вимог Військової присяги, ст.ст. 9, 11, 13, 16, 20-22, 28-32, 50, 127, 128 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, ст.ст. 1-4, 6 Дисциплінарного статуту ЗСУ, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, з мотивів невдоволення діями начальника у зв`язку із виконанням ним обов`язків з військової служби, висловив невдоволення щодо наказів та розпоряджень командування військової частини НОМЕР_1 та під час проведення профілактичної бесіди солдат ОСОБА_3 висловив погрози застосування насильства щодо начальника, а саме начальника відділу морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 , шляхом завдання йому тілесних ушкоджень по обличчю, при цьому підполковник ОСОБА_7 сприйняв цю загрозу як реальну.
Умисні дії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що виразилися у погрозі заподіяння тілесних ушкоджень начальнику у зв`язку з виконання ним обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, вірно кваліфіковано органом досудового розслідування за ч. 4 ст. 405 КК України.
Під час підготовчого провадження між прокурором Донецької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил ОСОБА_5 та обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_3 , за участю захисника ОСОБА_6 , отримавши письмову згоду потерпілого у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на укладення даної угоди, уклали угоду про визнання винуватості, відповідно до якої ОСОБА_3 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінальному правопорушенні, передбаченого ч. 4 ст. 405 КК України, у повному обсязі повідомленої йому підозри та висунутого обвинувачення. ОСОБА_3 під час досудового розслідування і судового розгляду щиро покаявся у скоєному правопорушенні та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення. У разі затвердження угоди про визнання винуватості, виконати призначене покарання.
При укладанні угоди враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, його щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку потерпілому у розмірі 1000 гривень, а також беззастережне визнання своєї винуватості, беручи до уваги інтереси суспільства, і відсутність обставин, передбачених ст. 67 КК України, що обтяжують покарання ОСОБА_3 , та інші обставини.
Так, враховуючи низку обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , та істотно впливають на прийняття рішення про можливість укладення угоди про визнання винуватості та обумовлення міри покарання за вчинене кримінальне правопорушення, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого ОСОБА_3 , сторони вважають за можливе при призначенні покарання ОСОБА_3 за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 405 КК України, застосувати норми ст. 69 КК України, та погоджуються на призначення останньому більш м`якого покарання.
Сторони погоджуються на призначення покарання ОСОБА_3 за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 405 КК України, у виді арешту строком на 6 (шість) місяців із триманням на гаупвахті. Розуміють наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України.
Перевіривши угоду про визнання винуватості на її відповідність вимогам чинного КПК України, суд прийшов до висновку, що зазначена угода в повному обсязі відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вона містить всі необхідні реквізити, визначені статтею 472 КПК України, зокрема, зазначення сторони, формулювання обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначеням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода обвинуваченого на його призначення, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 КПК України, наслідки невиконання угоди.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої тяжкості, злочинів середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.
Окрім цього, потерпілий ОСОБА_7 надав заяву, відповідно до якої останній не заперечував проти укладання угоди з обвинуваченим про визнання винуватості.
При укладенні угоди про визнання винуватості прокурором враховані обставини, зазначені у ст. 470 КПК України, а саме ступінь сприяння ОСОБА_3 у проведенні кримінального провадження щодо нього, характер і тяжкість обвинувачення.
Як вбачається з пояснень обвинуваченого та доводів прокурора, захисника в суді, змісту угоди про визнання винуватості, вона укладена на добровільних засадах, ця угода не суперечить вимогам КПК України та інтересам суспільства, не порушує прав, свобод та інтересів сторін або інших осіб, відсутні відомості, що вона укладена через застосування насильства, примусу, погроз; у матеріалах провадження зафіксовані фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, що дають об`єктивні підстави для визнання обвинуваченим винуватості у його скоєнні.
Суд, заслухавши доводи сторін кримінального провадження, переконався, що укладення угоди про визнання винуватості сторонами є добровільною та не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді про визнання винуватості. Судом з`ясовано, що будь-яких скарг обвинувачений ОСОБА_3 під час кримінального провадження не подавав.
Перевіривши угоду про визнання винуватості на відповідність вимогам КПК України та КК України, суд встановив, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 405 КК України є правильною. Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винним, відповідно до ст. 12 КК України є тяжким кримінальним правопорушенням, що в силу вимог ч. 4 ст. 469 КПК України передбачає можливість укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні.
Умови угоди про визнання винуватості відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи та інтереси сторін і інших осіб.
За таких обставин, враховуючи пом`якшуючі обставини, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування шкоди, наявність на утриманні малолітньої дитини, відсутність обтяжуючих обставин, особу обвинуваченого, раніше не судимого, на обліку лікаря психіатра та лікаря нарколога не знаходиться, суд вважає за можливим затвердити укладену 12 вересня 2022 року між прокурором Донецької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил ОСОБА_5 та обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_3 , за участю захисника ОСОБА_6 , угоду про визнання винуватості та призначити обвинуваченому узгоджену міру покарання, відповідно до вимог ч. 1 ст. 475 КК України.
Процесуальні витрати та речові докази відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 468-475 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 12 вересня 2022 року між прокурором Донецької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил ОСОБА_5 та обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_3 , за участю захисника ОСОБА_6 .
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 405 КК України, та призначити йому узгоджене сторонами покарання із застосуванням ст.ст. 60, 69 КК України у вигляді 06 (шести) місяців арешту з утриманням на гаупвахті.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 25 вересня 2022 року залишити тримання під вартою в умовах гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Строк відбування покарання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відраховувати з 25 березня 2022 року.
У разі невиконання затвердженої судом угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив угоду, з клопотанням про скасування вироку протягом встановленого строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 405 КК України.
Згідно ч. 6 ст. 376 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її після подачі до суду відповідної заяви.
Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вироку, шляхом подачі апеляційної скарги через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, обвинуваченим, його захисником, з підстав, передбачених п.1 ч. 4 ст. 394 КПК України, а прокурором виключно з підстав, передбачених п. 2 ч. 4 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1