ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2022 року м.Бар

Барський районний суд Вінницької області у складі
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі судових засідань ОСОБА_2
з участю прокурора ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар Вінницької області кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000129 від 20.04.2020, про обвинувачення:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк, Ростовської області, Російської Федерації, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, працюючого монтером колії Жмеринської дистанції колії АТ «Укрзалізниця», одруженого, має на утриманні дружину ОСОБА_5 , яка є інвалідом І групи, місце проживання: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

ВСТАНОВИВ:

19.04.2020, о 19:30 год. ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ - 21061» державний номерний знак НОМЕР_1 на автошляху Т-02-18 «Лука-Барська - Біликівці - Жмеринка - Ямпіль», між населеними пунктами с. Лука Барська, Барського району, Вінницької області - с. Рожепи, Жмеринського району, Вінницької області зі сторони с. Лука Барська у напрямку с. Рожепи, перед попереджувальним знаком 1.13 «Слизька дорога», на відрізку заокруглення ділянки дороги, не вибрав безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу, не врахував дорожню обстановку, не впорався із керуванням, внаслідок чого допустив з`їзд керованого ним автомобіля за межі проїзної частини, а саме на праве відносно його руху узбіччя в кювет з послідуючим перекиданням.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «ВАЗ - 21061» номерний знак НОМЕР_1 ., ОСОБА_6 , отримав тілесні ушкодження та в подальшому був госпіталізований до КНП «Барська ЦРЛ», де ІНФОРМАЦІЯ_2 о 22:10 год. від отриманих травм під час ДТП помер.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 69/18т від 25.05.2020, ОСОБА_6 отримав, тілесні ушкодження, які належать до тяжких тілесних ушкоджень і стоять в причинному зв`язку із смертю.

Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № 291 від 14.05.2020: «В даній дорожній обстановці в причинному зв`язку зі скоєнням даної ДТП з технічної точки зору знаходилася втрата контролю за рухом автомобіля «ВАЗ - 21061» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_4 (невідповідність його дій вимогам п. 12.1 ПДР України)».

Таким чином, водій ОСОБА_4 порушив вимоги п.п. 2.9 а) і 12.1 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

- п. 2.9 «Водієві забороняється:

а) Керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;

- п. 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_4 знаходиться в причинному зв`язку з наслідками.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю, окрім обставини, яка обтяжує покарання - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, щиро розкаявся. Суду пояснив, що щиро кається у вчиненому, алкогольний напій вжив на другий день після ДТП в лікарні, оскільки відчував сильний біль. На час ДТП перебував за кремом у тверезому стані. Всі інші обставини, викладені в обвинувальному акті, підтверджує повністю.

Потерпіла ОСОБА_7 у судове засідання не з`явилися, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Цивільний позов не подавала. У письмовій заяві до суду вказала, що претензій до обвинуваченого не має, цивільний позов подавати не буде, при обрані покарання поклалася на думку суду, просила провести судовий розгляд без її участі.

Незважаючи на повне визнання обвинуваченим ОСОБА_4 вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, його вина повністю доведена зібраними у справі доказами, зокрема письмовими документами на які посилається сторона обвинувачення у справі та які безпосередньо досліджені судом:
Протоколом огляду місця дорожньо-транспортної події від 19.04.2020, схемою та фото таблицею до нього, яким зафіксовано ДТП за участю водія ОСОБА_4 ;

Висновком судово-автотехнічної експертизи № 291 від 14.05.2020, згідно якого в даній дорожній обстановці в причинному зв`язку зі скоєнням даної ДТП з технічної точки зору знаходилася втрата контролю за рухом автомобіля «ВАЗ - 21061» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_4 (невідповідність його дій вимогам п. 12.1 ПДР України)». Водій ОСОБА_4 порушив вимоги п.п. 2.9 а) і 12.1 Правил дорожнього руху України. Порушення вимог п. 12.1 ПДР України водієм ОСОБА_4 знаходиться в причинному зв`язку з наслідками»;

Висновком судово-медичної експертизи № 69/18т від 25.05.2020, згідно якої ОСОБА_6 отримав, тілесні ушкодження у вигляді: «Сполучної травми тіла у вигляді закритої тупої травми грудної клітки-перелому грудини, множинних переломів ребер зліва 3,4,5,6,7,8-го по задній паховій лінії, справа 3,4,5,6,7,8-го по передній паховій лінії та 4,5,6-го по хребетній лінії, правобічного гемотораксу; закритої тупої травми живота-внутрішньочеревної кровотечі, множинних розривів печінки, крововиливу в жирову тканину правої нирки, наднирник та в ділянку сечового міхура. Синець на підборідді. Садна на голові та правій ступні. Смерть ОСОБА_6 настала від сполучної травми грудної клітки та живота, яка ускладнилась травматичним шоком важкого ступеня. Сполучна травма тіла, від якої настала смерть ОСОБА_6 за ознакою небезпеки для життя як така, що викликала загрозливе для життя явище-травматичний шок важкого ступеню, належить до тяжких тілесних ушкоджень і стоїть в причинному зв`язку із смертю»;

Постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 20.04.2020 якою визнано речовими доказами у кримінальному провадженні: автомобіль марки «ВАЗ - 21061» номерний знак НОМЕР_1 .

Усі вище перераховані докази суд приймає до уваги, так як вони зібрані з дотриманням вимог законів, не суперечать один одному, і є допустимими доказами в контексті ст. 86 КПК України та достатньою мірою підтверджують винуватість обвинуваченого в кримінальному правопорушенні за ч. 2 ст. 286 КК України.

Крім того, у судовому засіданні досліджено такі письмові докази, як Протокол відібрання зразків для дослідження від 20.04.2020, Постанова про отримання зразків для проведення експертизи від 20.04.2020 та Висновок судово-медичної токсикологічної експерти № 1161 від 18 травня 2020 року, згідно якого у крові ОСОБА_4 виявлено етиловий спирт у концентрації 1,8 проміле.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 245 КПК України, відбирання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами, передбаченими статтею 241 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 241 КПК України відібрання зразків (освідування) здійснюється на підставі постанови прокурора. Таким чином відбирання біологічних зразків може відбуватися лише за наявності винесеної прокурором постанови.

Під час дослідження у залі суду такого доказу, як Постанова прокурора про отримання зразків для проведення експертизи від 20.04.2020, було виявлено, що вона не підписана прокурором Барського відділу Жмеринської місцевої прокуратури.

Чинний КПК у ст. 110 передбачає, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Виконання вимог кримінального процесуального закону забезпечуються дотриманням кримінальної процесуальної форми, тобто пов`язана із дотриманням гарантій прав і свобод учасників кримінального провадження щодо будь-яких дій та рішень владних суб`єктів кримінального провадження, зокрема: щодо гарантій оскарження та можливості перевірки законності таких рішень, перевірки безсторонності та об`єктивності владних суб`єктів.

У випадку здійснення слідчих дій, які потребують санкцій у вигляді рішення слідчого судді чи винесення відповідних постанов прокурором, без винесення у встановленому законом порядку таких, то здобуті в результаті слідчих дій докази є недопустимими.

Аналогічна позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 22.02.2021 № 754/7061/15.

У судовому засіданні стороною обвинувачення була надана для огляду друга Постанова прокурора про отримання зразків для проведення експертизи від 20.04.2020, яка підписана прокурором. Однак, така постанова вже не може бути прийнята судом як доказ, оскільки вона була відсутня в матеріалах кримінального провадження та не була відкрита стороні захисту.

Таким чином, здобуті для експертизи біологічні зразки 20.04.2020 отриманні з порушенням кримінально-процесуального закону, а саме .

Під час дослідження у залі суду такого доказу, як протокол відібрання зразків для дослідження від 20.04.2020 встановлено, що він містить виправлення у даті його складання та у даті відібрання зразків крові у ОСОБА_4 . Під час допиту слідчого у судовому засіданні не вдалося з`ясувати точну дату та час відібрання зразків крові у обвинуваченого. А тому, показання обвинуваченого про вживання ним алкогольного напою у лікарні наступної доби після ДТП, до відібрання зразків крові, заслуговують на увагу та не можуть бути спростовані, оскільки у протоколі вказано час відібрання зразків крові : 20.15 год. 20.04.2020, а ДТП відбулася 19.30 год. 19.04.2020.

Крім того, відповідно до змісту протоколу відібрання зразків для дослідження від 20.04.2020, біологічні зразки (крові) відібрані в об`ємі 20 мл. та поміщені в скляний герметичний флакон. Також зазначається, що сам флакон був опечатаний та на ньому було зроблено надпис «Зразки крові гр-на ОСОБА_4 » та зроблені підписи понятих та учасників.

В той же час, відповідно до змісту висновку експерта за № 1161 від 18 травня 2020, слідчий доставив 04.05.2020 у відділення для проведення експертизи пропіленовий спец пакет «Національна поліція України. Головне слідче Управління INZ2041440», у якому знаходився прозорий поліетиленовий пакет, в якому знаходиться разовий шприц ємністю 20 мл., загорнутий у білий папір, який зафіксований прозорою липкою стрічкою. Етикетка з білого кольору з написом від руки синіми чорнилами: «Стахмич ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Шприц наповнено кров`ю на 18 мл.

Отже, ні обсяг, ні спосіб упакування, ні тара, ні позначки зроблені на зразкові отриманому експертом не відповідають тим відомостям, які були зазначені у протоколі про відібранні зразків від 20.04.2020.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, здобутих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частиною першою статті 9 КПК України закріплено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до ч.2 і ч.4 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат і обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає (ч.1 і ч.2 ст.92 КПК України).

Відповідно до ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

За приписом ч.1 ст.89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988 року, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, «Яллог проти Німеччини» від 11.07.2006 року і «Шабельник проти України» від 19.02.2009 року, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією.

З рішення Конституційного Суду України № 12рп/2011 від 20.10.2011 року слідує, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Згідно з ч.1 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Будь-яке порушення органом досудового розслідування конституційних прав громадян, що навіть має не безпосередній, а лише опосередкований зв`язок із самим процесом виявлення, вилучення і фіксації доказів, призводить до втрати ними юридичної сили. У такому разі «отруйне дерево» породжує «отруйні плоди» (рішення ЄСПЛ у справах «Гефген проти Німеччини» від 30.06.2008 року та «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року).

Враховуючи викладене, суд визнає протокол відібрання зразків для дослідження від 20.04.2020 недопустимим доказом, оскільки останні здобуті всупереч вимог КПК України.

Отримання доказів на підставі інформації, отриманої з недопустимого доказу, тягне за собою їхню безумовну недопустимість. Така недопустимість доказів не залежить від характеру та ступеня того чи іншого порушення кримінально-процесуального закону.

Оскільки протокол відібрання зразків для дослідження від 20.04.2020 є недопустимим доказом, керуючись практикою ЄСПЛ, суд визнає недопустимим похідний від нього доказ, а саме висновок судово-медичної токсикологічної експерти № 1161 від 18 травня 2020 року.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлене у суді захисником ОСОБА_9 клопотання в частині визнання недопустимим доказом протоколу відібрання зразків для дослідження від 20.04.2020 та висновку судово-медичної токсикологічної експерти № 1161 від 18 травня 2020 року, підлягає задоволенню.

Як наслідок, факт вчинення ОСОБА_4 19.04.2020, о 19:30 год. ДТП саме в стані алкогольного сп`яніння є недоведеним, а тому передбачена ст. 67 КК України обставина, яка обтяжує покарання - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, застосуванню при призначенні покарання не підлягає.

Всі інші фактичні обставини в кримінальному провадженні встановлені у спосіб, визначений кримінальним процесуальним законом, та винуватість ОСОБА_4 у вчиненні ним інкримінованого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є доведеною.

Дослідивши зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 була повністю доведена i його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 286 КК України тобто, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує те, що він повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, щиро розкаявся, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив кримінальне правопорушення з необережності, позитивно характеризується за місцем проживання та за місцем роботи, має на утриманні дружину інваліда І групи ОСОБА_5 , яка потребує стороннього догляду та лікування, на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває.

Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" від 23.12.2005 року № 14 при призначенні покарання за ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Суд вважає, що у відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України: законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації покарання, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів з урахуванням всіх обставин справи, даних, характеризуючих, особу обвинуваченого, пом`якшуючих покарання обставин.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України ( в редакції станом на день вчинення ДТП 19.04.2020) якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто, станом на день вчинення ДТП 19.04.2020, норма ст. 75 КК України не містила заборони застосовувати звільнення від відбування покарання з випробуванням до осіб, які порушили правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Обставинами, які пом`якшують обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, які обтяжують обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Крім того, суд бере до уваги висновок досудової доповіді Барського РС філії ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області від 30.09.2020, стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , де зазначено, що беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого та його спосіб життя, історію правопорушень, середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, а також середній рівень небезпеки, що становить обвинувачений для суспільства, орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

Таким чином, враховуючи мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні кримінального правопорушення, поведінку під час та після вчинення злочинних дій, зокрема, визнання своєї винуватості, щире каяття, активне сприяння в розкритті кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданої шкоди, беручи до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, призначаючи покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, думку обвинуваченого, який вважає, що більш суворе покарання буде надмірним тягарем для нього, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства обвинуваченого, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Обираючи додаткове покарання обвинуваченому у виді позбавленням права керувати транспортними засобами суд враховує те, що на утриманні ОСОБА_4 перебуває дружина ОСОБА_5 , яка є інвалідом І групи та потребує стороннього догляду, постійного лікування, відвідування медичних закладів та аптек, що може бути забезпечено наявністю автомобіля. За таких обставин, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_4 додаткове покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.

Питання щодо речових доказів слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.
Цивільний позов не заявлявся.
По кримінальному провадженню проводилися судові експертизи експертами Вінницького НДЕКЦ МВС України у Вінницькій області: судова експертиза технічного стану транспортного засобу, вартість якої складає 1144 грн. 15 коп. (висновок №281 від 04.05.2020) та судова автотехнічна експертиза, вартість якої складає 1144,15 грн. (висновок №249 від 09.04.2020). Загальна вартість процесуальних витрат складає 2288 грн. 30 коп. Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів, за проведення вказаних експертиз склали 2288 грн. 30 коп., а тому, за вимогами ч. 2 ст. 124 КПК України підлягають до стягнення на користь держави з обвинуваченого.

На підставі наведеного, керуючись ст. 349, 368, 373, 374 КПК України, суд
УХВАЛИВ :
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з трирічним іспитовим строком.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речовий доказ по кримінальному провадженню автомобіль марки «ВАЗ - 21061» державний номерний знак НОМЕР_1 , який перебуває на спеціальному майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ВП№1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області, - повернути законному володільцю ОСОБА_4 .

Накладений арешт на підставі ухвали слідчого судді Барського районного суду Вінницької області від 14.05.2020 на автомобіль марки «ВАЗ - 21061» державний номерний знак НОМЕР_1 скасувати.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 2288 грн. 30 коп. судових витрат, пов`язаних із залученням експертів.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Барський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляції вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники кримінального провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: