Справа №577/277/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/223/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22.02.2021 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, із повною загальною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу

- 09.01.2020 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 186, ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 в якій він вказував, що з вироком суду першої інстанції згоден, однак просив призначити йому більш м`яке покарання застосувавши положення ст. 69 КК України. Свої вимоги обвинувачений обґрунтовував тим, що частково визнав вину та у нього є пом`якшуюча покарання обставина молодий вік. Інших обґрунтувань своєї скарги не наводив.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчинені злочину передбаченого ч.3 ст. 185 КК України і призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення покаранням за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 09.01.2020 року у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі, призначеного за цим вироком суду у виді 4 років позбавлення волі, ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Цим же вироком ОСОБА_8 , до вступу вироку в законну силу, обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою і строк відбування покарання визначено рахувати з 22.02.2021 року, зарахувавши у строк відбуття покарання час знаходження під вартою з 19.05.2018 року по 22.02.2021 року.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 429 грн процесуальних витрат.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

Інші учасники кримінального провадження, зокрема прокурор, захисник і потерпілий апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції, 25.04.2018 року близько 09 год. обвинувачений ОСОБА_8 за попередньою змовою з двома невстановленими досудовим слідством особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, зламавши навісний замок, проникли до буд. АДРЕСА_2 , звідки таємно викрали належні потерпілій ОСОБА_9 демонтовані з груби колісник чавунний, дверцята чавунні до груби та чавунну плитку, загальною вартістю 577 грн.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , які вимоги скарги підтримали, просили пом`якшити обвинуваченому покарання застосувавши ст. 69 КК України, думку прокурора, який проти задоволення вимог скарги обвинуваченого заперечив, просив вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у житло за встановлених місцевим судом обставин, викладених у вироку, обвинуваченим в апеляційній скарзі не оспорюються, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи.

Щодо призначеного обвинуваченому покарання, з яким він не погоджувався, вважав суворим і просив його пом`якшити, застосувавши ст. 69 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Як передбачено статтею 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявність пом`якшуючої покарання обставини молодого віку, суд дійшов правильного висновку, з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому йому необхідно призначити покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України.

Разом з тим, суд правильно звернув увагу і на те, що 09.01.2020 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за вчинення злочинів передбачених за ч. 2 ст. 186, ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі та те, що після постановлення вироку обвинувачений ОСОБА_8 винен ще у злочині, який вчинено до постановлення попереднього вироку, а тому правильно призначив йому покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України.

Як наслідок, ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. При цьому, як вбачається з матеріалів справи покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 09.01.2020 року за своєю суворістю поглинуло покарання за цим вироком та ОСОБА_8 у строк покарання було зараховано відбутий строк за попереднім вироком.

Водночас, обвинувачений вважав, що таке покарання суворе та існують підстави у застосуванні ст. 69 КК України, з чим колегія суддів погодитись не може.

Так, частиною першою статті 69 КК України встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частиніцього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Тлумачення цієї норми свідчить, що така надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Повертаючись до положень ст. 69 КК України, колегія суддів звертає увагу обвинуваченого на те, що призначення покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України є можливим за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Натомість з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції встановлено лише одну обставину яка пом`якшує покарання ОСОБА_8 молодий вік. При цьому, свою вину обвинувачений не визнавав, слідству не сприяв, не каявся, не жалкував про вчинене, не просив вибачення, а виходячи з того, що він систематично притягується до кримінальної відповідальності за аналогічні злочини злочини проти власності, колегія суддів розцінює як вперте не бажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення, та з урахуванням його молодого віку, забезпечувати себе засобами для існування в законний на те спосіб, не вчиняючи крадіжок чужого майна.

В апеляційній скарзі обвинувачений звертав увагу знову ж таки на молодий вік і вже на часткове визнання своєї вини, що колегія суддів не може визнати тими безумовними підставами для призначення йому менш суворого покарання, оскільки це не сприятиме його виправленню та запобіганню вчиняти нові злочини.

Істотних порушень судом вимог кримінального процесуального закону при ухваленні вироку колегією суддів не встановлено, а тому в задоволенні вимог апеляційної скарги обвинуваченого слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22.02.2021 року, відносно ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а ОСОБА_8 , який тримається під вартою, в той самий строк з моменту отримання ним її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4