УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2022 року
м. Київ
справа № 724/2567/21
провадження № 51-1898ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 березня 2022 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 10 травня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000194 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
Вироком Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 березня 2022 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 23 листопада 2021 року, приблизно о 19 год, перебуваючи в с. Зарожани Дністровського району Чернівецької області, через хвіртку проник на територію домоволодіння на АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_5 , та за допомогою викрутки відчинив врізний замок і проник до житлового будинку. Звідти він умисно, таємно, повторно викрав конденсаторну решітку вартістю 350 грн і компресор марки «Embraco Aspera» моделі BPE1111Y до холодильника марки «SEG» моделі GN260F вартістю 740 грн та газовий (пропановий) балон об`ємом 50 л, вартістю 366,67 грн.
Цього ж вечора через короткий проміжок часу почергово з території указаного вище господарства ОСОБА_4 , умисно, таємно, повторно викрав:
два газових (пропанових) балони об`ємом 50 л кожний загальною вартістю 733,34 грн з підсобного приміщення господарсько-побутового призначення, до якого проник, перекусивши металеві скоби до навісного замка;
брухт чорного металу вагою приблизно 60 кг вартістю 424,20 грн та три алюмінієвих миски загальною вартістю 480 грн з приміщення кухні, до якої проник шляхом віджиму дерев`яних дверей;
занурювальний (глибинний) електричний насос марки «Maliatko» вартістю 373,33 грн із криниці, проникнувши перед цим до підсобного приміщення господарсько-побутового призначення, перекусивши металеві скоби до навісного замка,
У результаті крадіжки ОСОБА_6 спричинив потерпілій ОСОБА_5 майнову шкоду на загальну суму 3467,54 грн.
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 10 травня 2022 року вирок Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 березня 2022 року стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджений просить змінити вирок Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 березня 2022 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 10 травня 2022 року та, застосувавши положення ст. 75 КК, звільнити його від відбування покарання з випробуванням.
Обґрунтовуючи скаргу, ОСОБА_4 зазначає, що місцевий суд не забезпечив участі захисника всупереч закону. Крім того, за його твердженням, він не розумів наслідків розгляду провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК. Звертає увагу Верховного Суду на те, що потерпіла не брала участі в судовому засіданні і її думку щодо призначення покарання, не враховано.
Крім того, на переконання засудженого, місцевий та апеляційний суди під час розгляду кримінального провадження не взяли до уваги того, що він визнав вину щиро розкаявся та відшкодував шкоду у повному обсязі.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, правильності кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК, Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень в цій частині засуджений не оскаржує.
Твердження ОСОБА_4 про невідповідність призначеного йому покарання внаслідок суворості Верховний Суд вважає безпідставними з огляду на таке.
Як передбачено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
За правилами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.
Положеннями ч. 1 ст. 75 КК передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Водночас, як уже зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону зважив на: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким; особу засудженого який, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, його характеристику; досудову доповідь органу пробації.
Крім того, не залишив поза увагою місцевий суд і обставин, які пом`якшують покарання, з`явлення із зізнанням, щире каяття, активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, добровільне відшкодування шкоди, а також обставину, яка обтяжує покарання рецидив злочинів.
З урахуванням наведеного Хотинський районний суд Чернівецької області дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим призначив покарання у виді позбавлення волі, визначивши його строк у наближеному до мінімального розмірі 4 роки 1 місяць, оскільки, на переконання місцевого суду, саме таке покарання буде достатнім і необхідним для виправлення ОСОБА_4 та недопущення ним надалі вчинення кримінальних правопорушень.
Водночас з огляду на той факт, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку, визначеного за вироком Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 березня 2021 року, суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання, застосував положення ч. 1 ст. 71 КК.
Отже, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК, яке необхідно відбувати реально.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій указував про суворість призначеного йому покарання та просив застосувати положення ст. 75 КК. Доводи, викладені засудженим в апеляційній скарзі, аналогічні доводам, які він зазначив у касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені у скарзі, щодо вимог ОСОБА_4 про застосування стосовно нього положень ст. 75 КК. Водночас, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши таке рішення.
Так, Чернівецький апеляційний суд погодився зі встановленими місцевим судом обставинами, які було враховано під час призначення покарання, додатково звернувши увагу на відсутність у матеріалах провадження даних про те, що ОСОБА_4 працевлаштований чи займається суспільно-корисною діяльністю, указав про обґрунтованість висновку місцевого суду щодо необхідності призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально, оскільки ОСОБА_4 у період іспитового строку вчинив нове, умисне, корисливе кримінальне правопорушення. Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що засуджений належних висновків для себе не зробив і на шлях виправлення не став, а застосування ст. 75 КК не було дієвим для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Ураховуючи викладене, апеляційний суд зазначив, що призначене ОСОБА_4 остаточне покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі засудженого, є необхідним і достатнім для його виправлення.
Також апеляційний суд зауважив, що суд першої інстанції дослідив докази в порядку, визначеному ст. 349 КПК, оскільки обвинувачений повністю визнав свою вину і не заперечував фактичних обставин провадження. Водночас місцевий суд роз`яснив ОСОБА_4 , що в такому разі він буде позбавлений права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ст. 349 КПК.
Крім того, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зауважити, що Чернівецький апеляційний суд не установив і засуджений не указує у касаційній скарзі про висловлені ним у суді першої інстанції заперечення стосовно рішення місцевого суду про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Таким чином, беручи до уваги, що апеляційний суд перевірив доводи засудженого в частині неправильного застосування місцевим судом положень ч. 3 ст. 349 КПК та дійшов висновку, що ОСОБА_4 розумів зміст пред`явленого йому обвинувачення і він не заперечував проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а тому Верховний Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги засудженого в цій частині.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, суди як першої, так і апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо призначення ОСОБА_4 остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення.
Крім того, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу засудженого на положення ч. 3 ст. 78 КК, якими встановлено, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими у статтях 71, 72 цього Кодексу.
Водночас згідно з ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Положення ч. 1 ст. 71 КК є імперативними, тобто обов`язковими для застосування, а тому вимога ОСОБА_4 про необхідність звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК за встановлених судами попередніх інстанцій обставин не узгоджується з вимогами закону.
З приводу посилань засудженого на те, що місцевий суд не забезпечив участі захисника всупереч закону, то вони неспроможні, оскільки з огляду на наявні матеріали провадження за скаргою засудженого та положення ст. 52 КПК у Суду відсутні підстави вважати, що участь захисника у цьому кримінальному провадженні є обов`язковою, отже у суду не було обов`язку забезпечувати участь захисника.
Щодо аргументів засудженого про те, що потерпіла не брала участі в судовому засіданні та її думку стосовно призначення покарання не враховано, Суд зауважує таке. Кримінальне провадження за кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 3 ст. 185 КК, здійснюється в порядку публічного обвинувачення, а тому думка потерпілої повинна враховуватись судом, однак не є вирішальною при призначенні судом виду і розміру покарання засудженому. Також Суд вважає за необхідне зазначити, що засуджений у касаційній скарзі не указує відомостей які б свідчили, що неявка потерпілої вплинула на його права.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 березня 2022 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 10 травня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3