ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/52/18 Номер провадження 11-кп/814/496/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника адвоката ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 25 лютого 2022 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою під час судового провадження в суді першої інстанції в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 серпня 2017 року за №0000378, задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 25 квітня 2022 року, обвинуваченому

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, уродженцю м. Полтава, проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , судове рішення щодо яких учасниками провадження не оскаржується.

Приймаючи таке рішення шодо ОСОБА_8 місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може: переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, тяжкість і конкретні обставини обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_8 , особу обвинуваченого, та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти встановленим вище ризикам.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 25 лютого 2022 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення є необґрунтованим; прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, щоб забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а тяжкість обвинувачення сама по собі не є підставою для продовження запобіжного заходу ОСОБА_8 , який тривалий час перебуває під вартою; обвинувачений, який має сім`ю, перебуваючи на волі, може брати участь у обороні України.

Одночасно захисник зазначає про те, що судом першої інстанції судовий розгляд кримінального провадження здійснювався без участі захисників, обвинувачених та потерпілого.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, міркування прокурора про заперечення щодо скарги, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Як убачається з матеріалів провадження, ухвала Ленінського районного суду м. Полтава від 25 лютого 2022 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 учасниками провадження не оскаржується, а тому відповідно до ст.404 КПК України у цій частині судове рішення місцевого суду в апеляційному порядку не перевіряється.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно зі ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Окрім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відовідно ж до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

За змістом кримінального процесуального закону (ст.199 КПК України), розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296 КК України грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганства), вчиненого групою осіб, із застосуванням вогнепальної зброї, іншого предмета, спеціально пристосованого та заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень; грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганства), із застосуванням іншого предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень; ч.2 ст.15 п.7 ч.2 ст.115 КК України закінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (умисне вбивство), з хуліганських мотивів; ч.1 ст.121 КК України умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння (умисного тяжкого тілесного ушкодження).

Як убачається з оскаржуваної ухвали від 25 лютого 2022 року, суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, всупереч твердженням апелянта, оцінив у сукупності всі обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, як того вимагають приписи ст.ст. 177,183,197, 199 та 331 КПК України.

Під час вирішення клопотання прокурора місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_8 може: переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Так, про наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може перешкоджати здійсненню кримінального провадження свідчить і те, що він обвинувачується, зокрема, у здійсненні злочинної діяльності у співучасті, вчиненні, серед іншого, злочину проти життя особи, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про існування ризику незаконного впливу ОСОБА_8 на свідків для зміни їх показань, що може перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні.
Апеляційний суд зауважує, що на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду шляхом допиту особи у судовому засіданні.
Проте, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
За таких обставин, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й на стадії судового розгляду.
Окрім того, кількість і послідовність інкримінованих обвинуваченому дій відповідно до обвинувального акта, а також притягнення 2016 року ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності, дає підстави стверджувати про наявність ризику вчинення останнім іншого кримінального правопорушення.
Розглядаючи питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою місцевий суд відповідно до ст.178 КПК України врахував також тяжкість обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_8 , якому інкримінується вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, особу обвинуваченого, який неодружений, не має міцних соціальних зв`язків, та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти встановленим вище ризикам.

Отже, обставини, які стали підставою для обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися, заявлені ризики станом на день розгляду клопотання не зменшились.

Апеляційний суд вважає законним та обгрунтованим судове рішення суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинувачених, оскільки наявне об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше обмеження прав обвинувачених перебувати на волі.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Доводи апелянта про можливість більш м`якого запобіжного заходу забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого є непереконливими з огляду на доведеність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які зі сплином часу не зменшилися. Інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, з урахуванням конкретних обставин провадження, не зможе дієво запобігти ризикам, доведеним прокурором під час розгляду клопотання, та не буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого, оскільки у будь-якому випадку передбачає перебування останніх на волі.
Колегія суддів ураховує те, що ОСОБА_8 має родину, однак це не спростовує висновки суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та само по собі не є мотивованою підставою для застосування особистого зобов`язання, як просить захисник. При цьому, всупереч доводам апеляційної скарги, наявні в матеріалах провадження дані та установлені під час розгляду клопотання й апеляційної скарги обставини, не дають підстав уважати, що ОСОБА_8 має такі соціальні зв`язки, які би могли слугувати достатнім стримуючим фактором для забезпечення його належної процесуальної поведінки.

Слід зазначити, що при задоволенні клопотання прокурора місцевим судом ураховано тяжкість обвинувачення не як самостійну підставу для подальшого тримання під вартою обвинуваченого, а в сукупності з іншими обставинами, які враховуються при продовженні строку тримання під вартою, а тому посилання апелянта в цій частині є необґрунтованими.
Пунктом ж 1 ч.4 ст.183 КПК України передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_8 обвинувачуються в учиненні злочинів із застосуванням насильства.

З огляду на викладене та враховуючи встановлені судом ризики, передбачені п.п.1,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України, які не зменшились, наведені вище обставини, передбачені ст. 178 КПК України, на думку колегії суддів, суд першої інстанції з огляду на положення ч.4 ст.183 КПК України, при постановленні оскаржуваної ухвали щодо ОСОБА_8 правомірно не визначив розмір застави у даному кримінальному провадженні.
Щодо доводів апеляційної скарги про необгрунтованість пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, то колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.

Так, питання про допустимість, належність, достовірність та достатність доказів сторони обвинувачення для визнання особи винуватою чи невинуватою має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті, а тому на цій стадії процесу, тобто до закінчення судового розгляду, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із обґрунтованістю апеляційних доводів у цій частині.
Разом з тим з урахуванням наведеного, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що ОСОБА_8 може бути причетним до вчинення інкримінованих йому злочинів.
Так само безпідставними є доводи захисника про те, що судом першої інстанції судовий розгляд кримінального провадження здійснювався без участі захисників, обвинувачених та потерпілого, оскільки ці доводи не є предметом розгляду апеляційного суду під час перегляду ухвали про продовження строку тримання під вартою, а можуть бути включені до апеляційної скарги на остаточне судове рішення, ухвалене по суті справи. У той же час, 25 лютого 2022 року питання доцільності продовження тримання ОСОБА_8 під вартою здійснювалось за участю цього обвинуваченого та його захисника, що підтверджується журналом судового засідання й технічним носієм інформації, на якому записано це засідання, а тому відсутні порушення прав сторони захисту в досліджуваному випадку.

Твердження захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з підстав того, що він може брати участь у обороні України, є непереконливими. Так, суд апеляційної інстанції враховує, що за характеристикою від 04 жовтня 2011 року ОСОБА_8 позитивно характеризувався за час проходження військової служби зі званням сержанта на посаді командира гармати протитанкового артилерійського взводу, поміж тим, зважає також на те, що наразі будь-яких відомостей щодо надходження до установи попереднього ув`язнення, органу прокуратури чи суду запиту органу, який здійснює оборону України, про доцільність мобілізації обвинуваченого - немає. На думку колегії суддів, висока суспільна небезпека та конкретні обставини інкримінованих ОСОБА_8 дій по вчиненню тяжких та особливо тяжкого злочину, один з яких, до того ж, пов`язаний із спричиненням групою осіб шкоди здоров`ю потерпілим внаслідок стрільби зі зброї, з урахуванням того, що обвинувачений не має міцних соціальних зв`язків, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, дають підстави стверджувати про наявність ризиків вчинення останнім дій по ухиленню від виконання рішень, а також продовження протиправних дій, які створять загрозу суспільству, в умовах воєнного стану, після звільнення його з установи попереднього ув`язнення з ініційованої захисником підстави. На користь зазначених висновків додатково свідчить і те, що законодавцем у ст.616 КПК України виключено можливість скасування запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, для осіб, які обвинувачуються, в тому числі, в учиненні злочину, передбаченого ст.115 КК України, як і ОСОБА_8 .

Посилання в апеляційній скарзі на тривалий строк перебування обвинуваченого під вартою підлягають урахуванню, однак судовий розгляд кримінального провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою наразі неможливо завершити, а застосування інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 та запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились.
Разом з цим колегія суддів, з огляду на положення ст.28, ч.1 ст.318 КПК України й ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, уважає за необхідне на підставі ст.404 КПК України звернути увагу суду першої інстанції на дотримання розумних строків розгляду цього провадження та вжиття заходів з метою дотримання наведених вище вимог міжнародного та національного законодавства.
Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 25 лютого 2022 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4