Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
потерпілих - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
представника потерпілих ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000367 від 25.11.2020 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Новини Яворівського району Львівської області, громадянина України, українця, непрацюючого, із середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнанно винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Строк відбуття покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Обрано відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, поклавши обов`язки, відповідно до ч.5 ст.194 КПК України:
- не відлучатись за межі території України без дозволу суду;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон або інші документи, що дають право на виїзд з України (в разі наявності).
До вступу вироку в законну силу обмежено обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у користуванні спеціальним правом правом керувати транспортними засобами.
Цивільний позов КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради залишено без розгляду.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 300 000 (триста тисяч) гривень та 1250 (одну тисячу двісті п`ятдесят) гривень витрат на франшизу.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь потерпілої ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень та 1250 (одну тисячу двісті п`ятдесят) гривень витрат на франшизу.
Вироком суду вирішено долю речових доказів.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в дохід держави 15355 (п`ятнадцять тисяч триста п`ятдесят п`ять) гривень 43 копійки судових витрат по справі за проведення судових експертиз.
Арешт накладений на майно, згідно ухвали слідчого судді Горохівського районного суду Волинської області від 30.11.2020 року скасовано.
Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 25.11.2020, близько 07 години 10 хвилин, в селі Шклинь Горохівського району, керуючи технічно справним автомобілем марки «Audi A4» реєстраційний номерний знак Литовської Республіки НОМЕР_1 , у якому на боковому склі водійських дверей нанесено покриття (тонування), яке не відповідає вимогам ГОСТ 5727-88, що обмежує оглядовість з місця водія, і погіршує його прозорість, та здійснюючи ним рух по другорядній дорозі сполученням «Сенкевичівка Торчин» у напрямку до перехрестя нерівнозначних доріг, при виїзді на автодорогу Н-17 сполученням «Львів Радехів Луцьк», яка є головною дорогою, з наміром на перехресті продовжити рух прямо, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, та відповідно не зреагував на її зміну, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, проігнорував дорожній знак 2.1 (Дати дорогу) Правил дорожнього руху, який визначає пріоритет руху на нерегульованому перехресті, та вимагає від водія діяти таким чином, щоб не створювати перешкод або небезпеки для учасників руху, які мають перевагу, не зупинився перед горизонтальною дорожньою розміткою 1.13 Правил дорожнього руху, якою позначається місце, де водій повинен у разі потреби зупинитися і дати дорогу транспортним засобам, що рухаються по перехрещуваній дорозі, а виїхав на головну дорогу, при цьому не дав дорогу автомобілю марки «ВАЗ 211540» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , який наближався до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, та рухався у напрямку до м. Луцька, в результаті чого відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 та пасажир автомобіля марки «ВАЗ 211540» ОСОБА_12 отримали тілесні ушкодження, з якими були госпіталізовані до КП «Волинська обласна клінічна лікарня».
30.11.2020 року ОСОБА_12 проходячи лікування у відділенні реанімації КП «ВОКЛ», помер не приходячи до свідомості.
Згідно висновку експерта № 23 від 16.04.2021 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді численних саден, забійних ран, набряку, підшкірної гематоми лівого колінного суглобу, відламкового перелому нижньо-медіального краю лівого наколінника, закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, забою грудної клітки, які за ступенем тяжкості перелом наколінника відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такий, що потягнув за собою тривалий розлад здоров`я, інші ушкодження у вигляді численних саден, ран, підшкірної гематоми, закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, забою грудної клітки за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Згідно висновку експерта № 517 від 11.12.2020 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді множинних саден та синців тіла, забійно-рваної рани чола справа, забою головного мозку з крововиливами субарахноїдального характеру, та внутрішньо-мозковою гематомою правої скроневої долі з проривом у шлуночкову систему, косо-поперечного зламу тіла грудини, та 7, 8 ребер справа, крововиливів у правий корінь легень, крововиливів у круглу зв`язку печінки, та навколониркову клітковину справа, які в комплексі є прижиттєвими та у своїй сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення.
Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_12 є закрита черепно-мозкова травма, яка супроводжувалася забоєм головного мозку з крововиливами субарахноїдального характеру, та внутрішньо-мозковою гематомою правої скроневої долі з проривом у шлуночкову систему, котра ускладнилася вираженим посттравматичним набряком-набуханням головного мозку.
У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, а саме:
п.2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
п.16.11. На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху;
п.31.4. Забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам:
п.31.4.7. Інші елементи конструкції:
в) встановлено на скло додаткові предмети або нанесено покриття, які обмежують оглядовість з місця водія, і погіршують його прозорість, крім самоклейної мітки радіочастотної ідентифікації про проходження обов`язкового технічного контролю транспортним засобом, яка розміщується в правій верхній частині вітрового скла (на внутрішньому боці) транспортного засобу, що підлягає обов`язковому технічному контролю.
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми необережними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, спричинило смерть потерпілого, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України (а.с.128-133).
В апеляційній скарзі обвинувачений вважає вирок суду необгрунтованим, не вмотивованим, винесеним без урахування пом`якшуючих обставин, характеризуючих його особу даних, а від так явно несправедливим через його суворість. Вказує на те, що суд першої при вирішенні питання про призначення покарання керувався тяжкістю вчиненого ним кримінального правопорушення та думкою потерпілих, які наполягали на суворій мірі покарання. При цьому, суд своє рішення нічим не обґрунтував. В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 показала, що 25.11.2020 року вона керувала транспортним засобом ВАЗ 211540 р.н.з. НОМЕР_2 , який належить її чоловікові ОСОБА_12 , який перебував у салоні авто на передньому пасажирському місці, при цьому посвідчення водія у неї не було, так як вона ще в той час проходила лише навчання в автошколі. А тому вона не мала, згідно Правил дорожнього руху, права керувати транспортним засобом, і її чоловік ОСОБА_12 також не мав права передати останній керувати автомобілем. Наголошує, що він ніяким чином не намагався перекласти відповідальність за ДТП на потерпілу ОСОБА_9 , так як саме те, що він нехтуючи вимогами ПДР, не надав перевагу в русі автомобілю під керуванням останньої і стало причиною пригоди і наслідків, що настали у вигляді смерті ОСОБА_12 однак судом першої інстанції при призначенні йому покарання цей факт не взято до уваги. Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України у відповідності до ст.12 КК України хоча і відноситься до категорії тяжких, однак скоєне з необережності. Тобто у нього не було ніякого умислу на вчинення будь-якого кримінально-караного діяння, чи завдання якихось збитків. Суд першої інстанції у своєму вироку навіть не розглядав питання щодо можливості застосування ст.75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням.
Вказує на те, що на момент вчинення ДТП від був тверезий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнав свою вину, що підтверджується його позицією під час судового розгляду, так як погодився на розгляд справи у відповідності до ч.3 ст.349 КПК України, щиросердечно розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину та добровільно частково відшкодував завдані потерпілим збитки. Просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та призначити йому покарання з застосуванням ст.75 КК України. В іншій частині вирок суду залишити без змін (а.с.143-147).

До Волинського апеляційного суду 19.07.2022 року від потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 надійшла письмова заява про визнання апеляційної скарги обвинуваченого та вважають, що на даний час доцільно призначити ОСОБА_7 покрання без ізоляції від суспільства, щоб він міг працювати і якнайшвидше відшкодувати повністю завдану шкоду (а.с.165).

До Волинського апеляційного суду 19.07.2022 року від потерпілої ОСОБА_13 надійшла письмова заява про визнання апеляційної скарги обвинуваченого та вважає, що на даний час доцільно призначити ОСОБА_7 покрання без ізоляції від суспільства, тобто з іспитовим строком. Просила розглянути справу у її відсутності, у присутності її нового представника ОСОБА_11 (а.с.166).

В судове засідання потерпіла ОСОБА_13 , будучи належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду справи, в зазначений час та дату не з`явилися. Учасники кримінального провадження не заперечували, щодо слухання справи у відсутності потерпілої ОСОБА_13 .А тому апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності потерпілої ОСОБА_13 , відповідно до вимог ч. 4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку обвинуваченого та його захисника, які свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити; потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх представника, які визнали апеляційну скаргу обвинуваченого та просили її задовольнити; прокурора, який заперечив доводи апеляційної скарги обвинуваченого, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін; апеляційний суд дійшов до наступного висновку.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, спричинило смерть потерпілого та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.
Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувались.
Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.
Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винним в обсязі висувного йому обвинувачення.
Оскільки він та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом обвинуваченого, потерпілих та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинувачених, як осіб, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.
У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим,
Твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та про підстави для призначення йому покарання із застосуванням ст.75 КК України, яке не буде пов`язане із реальним позбавленням волі, заслуговують на увагу апеляційного суду з наступних підстав.

Так, відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

За положеннями ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покаранняз тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Приписами ст.75 КК України передбачено, що якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 вид та розмір покарання, місцевий суд в цілому дотримався зазначених вимог кримінального закону, однак при цьому, належним чином не врахував положень ст.75 КК України, які передбачають можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.

З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_7 вчинив злочин, який відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання, судом першої інстанції враховано, що обвинувачений раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, вину визнав, у вчиненому щиро розкаявся, повністю відшкодував завдані збитки закладу охорони здоров`я, частково відшкодував завдані збитки потерпілим та має намір в подальшому їх повністю відшкодувати, має постійне місце реєстрації та проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, являється учасником АТО.
Також суд першої інстанції до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , відніс визнав щире каяття, що передбачено п.1 ч.1 ст.66 КК України, та часткове відшкодування завданих збитків, що передбачено п.2 ч.1 ст.66 КК України.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 , передбачених ст.67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що потерпілі після винесення вироку судом першої інстанції змінили свою позицію щодо призначення покарання ОСОБА_7 та наполягали на призначенні йому покарання не пов`язаного із позбавленням волі. Також було встановлено, що обвинуваченим після постановлення вироку було додатково відшкодовано потерпілим завдану шкоду в сумі 300000 гривень. А тому позиція потерпілих у справі щодо покарання, яке винний повинен понести за скоєне, під час вирішення цього питання судом є важливою.
При вирішенні можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ст.75 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, вищевказані дані про особу обвинуваченого та інші обставини справи.

Колегія суддів вважає, що вищевказані обставини в своїй сукупності дають суду цілком законні підстави для звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, із встановленням трьохрічного іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 цього ж Кодексу.

Таке покарання на думку колегії суддів буде повністю відповідати вимогам ст.ст.50, 65 КК України, принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарань, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, а перебування під наглядом уповноваженого органу з питань пробації, - дозволить здійснювати контроль за його поведінкою.

Таким чином, вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.04.2022 року в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання підлягає зміні на підставі ч.1 ст.408 КПК України.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 408 КПК України, Волинський апеляційний суд,-
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргуобвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України в частині призначеного покарання змінити.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку, тривалістю 3 (три) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді