ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № 0001387 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 та прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_9 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 , -

ВСТАНОВИЛА:
цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз:

-16.10.2007 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 147, ч. 3 ст. 153, ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 70, ст. 71 КК України до 13 років позбавлення волі. 19.01.2018 року звільнився по відбуттю строку покарання,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

Міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 26 травня 2018 року.

Вирішено долю речових доказів.
Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні наступного.

У період часу з 23 год. 30 хв. до 23 год. 55 хв. 25.05.2018 року, ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , розуміючи, що малолітній ОСОБА_10 , 2009 року народження, залишений без нагляду дорослих, внаслідок малолітнього віку не здатен чинити будь-який опір його протиправним діям, у ОСОБА_7 раптово виник умисел спрямований на задоволення своєї статевої пристрасті неприродним способом з малолітнім ОСОБА_10 із застосуванням до нього фізичного насильства та погрози застосування такого насильства.

Діючи з цією метою, ОСОБА_7 зайшов до кімнати, де перебував малолітній ОСОБА_10 , продовжуючи діяти з метою реалізації свого злочинного умислу направленого на задоволення статевої пристрасті неприродним способом з малолітнім ОСОБА_10 із застосуванням до нього фізичного насильства та погрози застосування такого насильства, закрив рот малолітнього ОСОБА_10 рукою та штовхнув на диван, від поштовху малолітній ОСОБА_10 вдарився головою об підлокітник дивану, тим самим подавивши волю малолітнього ОСОБА_10 до можливого опору та використовуючи безпорадний стан потерпілого, продовжуючи погрожувати йому застосуванням фізичного насильства зняв спідню білизну з останнього та засунув пальці до анального отвору, тим самим задовольнивши свою статеву пристрасть неприродним шляхом.

Таким чином, ОСОБА_7 , при вчиненні зазначеного злочину спричинив потерпілому малолітньому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді: синця в лобно-скроневій області праворуч з переходом в скроневу область праворуч та на проекцію виличної дуги праворуч, двох саден - в завушній області праворуч, в надбрівній області ліворуч, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки; розриву шкіри в проекції радіарної складчастості, відповідно «1» годині умовного циферблату годинника (при умові, що обстежений знаходиться у колінно-ліктьовому положенні) з переходом на слизову оболонку прямої кишки, яке відносяться до легких тілесних ушкоджень, як таке, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні (21 день).

В апеляційних скаргах (з доповненнями):
- обвинувачений просить вказаний вирок скасувати, у зв`язку з тим, що судом першої інстанції були порушені його процесуальні та конституційні права.
Зазначає, що 26.05.2018 року він був затриманий працівниками поліції та доставлений у Шевченківське відділення поліції, де працівники поліції застосовували до нього фізичний та моральний вплив для того, що б він зізнався у тому в чому його звинувачують. Йому зламали ребро та погрожували. Допит проводився без адвоката.
Також зазначає, що весь час, коли проводилися слідчі дії, він стверджував та доказував, що інкримінований йому злочин не вчиняв.
Вважає вирок суду таким, що базується на припущеннях суду. В матеріалах справи відсутні докази його винуватості. Згідно висновків експертів, ніяких біологічних чи інших матеріалів, які б свідчили про скоєння злочину, - не знайдено. Вину у скоєному не доведена.
- захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить вказаний вирок скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з тим, що в суді не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення. Також просить допитати потерпілого при розгляді апеляційної скарги.
На думку адвоката, його підзахисний не є суб`єктом злочину, оскільки інкримінований йому злочин він не вчиняв, винним себе не визнав, а його невинуватість підтверджується фактичними доказами по справі, а не спотвореним баченням суду. Вважає, що судом, з невідомих причин проігноровані усі докази невинуватості ОСОБА_7 , допущені численні порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Зазначає, що судом не допитано потерпілого з підстав того, що це може завдати шкоду потерпілому. Суд досліджував лише відеозапис допиту потерпілого на досудовій стадії.

Вважає, що суд безпідставно посилався на висновок експерта № 690 від 16.07.2018 року, як на доказ винуватості ОСОБА_7 .

На думку адвоката, судом належним чином не проаналізовано висновок експерта № 691 від 18.07.2018 року.

Докази покладені в обґрунтування доведеності винуватості ОСОБА_7 у скоєнному є недопустимими.

На його думку, судом не враховано, що станом на дату винесення вироку по суті змінилася редакція ст. 153 КК України, але судом з цього приводу мотивів у вироку не наведено. Вважає кваліфікацію скоєного невірною.

В суді апеляційної інстанції захисник змінив свої вимоги та просив оскаржуваний вирок скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

- прокурор просить вказаний вирок, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, - змінити. Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 3 ст. 153 КК України (в редакції Закону від 23.06.2010 року № 2295-VІ). В іншій частині вирок залишити без змін.

Зазначає, що законом України «Про внесення змін до кримінального та кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень конвенції ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» від 06.12.2017 року № 2227-VIII внесено зміни до Кримінального кодексу України, відповідно до яких ст. 152 КК України та ст. 153 КК України викладено в нових редакціях. Цей закон набув чинності з 11.01.2019 року. Нова редакція ч. 1 ст. 152 КК України об`єднала за змістом диспозиції статей 152 та 153 КК України в попередній редакції. Стаття 153 КК України передбачила новий вид кримінально карного діяння «Сексуальне насильство», яке концептуально відрізняється від попередньої редакції ст. 153 КК України та не містить з нею спільних об`єктивних ознак.

Крім того зазначає, що санкція ч. 1 ст. 153 КК України в редакції Закону від 23.06.2010 року № 2295-VІ передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк до 5 років, санкція ч. 1 ст. 152 КК України в редакції Закону від 06.12.2017 року № 2227-VІІІ передбачає відповідальність за цей злочин у виді позбавлення волі на строк від 3 до 5 років. Таким чином, у новій редакції криміналізовано мінімальну межу покарання, чим посилено кримінальну відповідальність, що, як наслідок, погіршує становище особи.

Вважає, що місцевим судом дії обвинуваченого ОСОБА_7 вчинені 25.05.2018 року, правильно кваліфіковано у вироку за ч. 3 ст. 153 КК України, як насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням фізичного насильства та погрози його застосування, вчинене повторно, щодо малолітнього та призначено відповідне передбачене санкцією покарання. Проте, зважаючи на викладення зазначеної норми закону в іншій редакції, на думку прокурора, суд мав зазначити, редакцію якого кримінального закону застосовано при визнанні ОСОБА_7 винуватим та при призначенні йому покарання. Однак усупереч нормам кримінального закону та вимогам ст. 374 КПК України, суд першої інстанції в мотивувальній та резолютивній частині вироку безпідставно не зазначив у якій редакції Закону застосовано положення ч. 3 ст. 153 КК України.

На думку прокурора, суд першої інстанції у вироку повинен був зробити чітку вказівку на редакцію ч. 3 ст. 153 КК України, якою ОСОБА_7 визнано винним та призначено покарання, оскільки фактична відсутність посилання на редакцію кримінального закону, за яким особу визнано винною, порушує право особи на захист у частині, що стосується права обвинуваченого знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка просила задовольнити апеляційну скаргу прокурора, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, - залишити без задоволення, обвинуваченого та його захисника, які просили вирок скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційним переглядом встановлено, що суд першої інстанції ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 153 КК України, навів у вироку детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку як кожному з них, так і їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин скоєного, дії останнього охоплюються складом кримінального правопорушення, визначеного ч. 3 ст. 153 КК України. З позицією суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції.

Щодо доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про те, що відсутні докази на підтвердження скоєння ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України, вину у вчиненні якого він не визнав, встановлена наступними доказами:

- поясненнями представника малолітнього потерпілого ОСОБА_11 про те, що ввечері 25 травня 2018 року вона підбігла до кімнати, де знаходився малолітній ОСОБА_12 , з якої швидко вийшов ОСОБА_13 . Вибігаючи з кімнати він вдягав на ходу штани, а ОСОБА_12 натягував на себе трусики та сильно плакав. Вона побачила, що на сині розідрана майка, яка була вдягнена на нього та нанесені тілесні ушкодження у вигляді синця в лобно-скроневій області. Коли приїхали співробітники поліції ОСОБА_12 пояснив, що він лежав дивився мультфільми. До кімнати зайшов ОСОБА_13 та почав його давити, зняв з нього трусики та «заліз пальцями до анального отвору», йому було дуже боляче, він намагався дати відсіч. На що ОСОБА_13 почав бити хлопчичка головою об бильце дивану, щоб він знепритомнів та не пручався. Далі ОСОБА_7 почав засовувати свій половий орган, але в цей час до кімнати зайшли мати з батьком. Плеско перед цим погрожував ОСОБА_14 , щоб останній батькам нічого не розповідав. Вона також пояснила, що ОСОБА_12 не має звички фантазувати.

Аналогічні пояснення були надані і батьком малолітнього ОСОБА_14 - ОСОБА_15 .

Будь-яких підстав не довіряти послідовним поясненням представника малолітнього потерпілого ОСОБА_11 та батька малолітнього ОСОБА_15 , які в повній мірі узгоджуються з сукупністю і інших доказів, належно проаналізованих у вироку, колегія суддів не вбачає.

Свідок ОСОБА_16 надав аналогічні пояснення та вказав, що бачив ОСОБА_17 в той день у розпачі, він лежав на ліжку, було подряпане обличчя, синець під оком та розірвана майка.

Малолітній потерпілий ОСОБА_10 в судове засідання для дачі показів не викликався, у зв`язку з тим що було запрошено до суду дитячого психолога ОСОБА_18 яка пояснила, що ОСОБА_19 знаходиться під диспансерним наглядом з 2014 року з психічним розладом. Вона не рекомендувала допит ОСОБА_14 , у з в`язку з тим, що це може завдати ще більшої шкоди через некоректно поставлені запитання, що може призвести до погіршення стану його здоров`я.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні суду першої інстанції було відтворено DVD диск з допитом малолітнього потерпілого де останній пояснив, що він мешкає разом з батьками та з дядьком ОСОБА_20 , з яким вони рідко залишались наодинці. 25.05.2018 року пізно ввечері він знаходився у кімнаті батьків, дивився телевізор. Батьки пішли, а дома залишився ОСОБА_7 , який зайшов до нього в кімнату і сказав якщо я розповім батькам те що він зараз зробить, то він відвезе його в посадку де ніхто не знайде. Далі, закрив йому рот рукою, зняв з нього та з себе труси намагаючись застосувати до нього фізичне насильство не природнім способом. Йому стало боляче і він став вириватися та сказав дяді ОСОБА_21 , але останній закрив йому рот рукою, із за чого він вдарився головою у підлокітник дивану. Далі, він намагався продовжити фізичне насильство, але він виривався і ОСОБА_7 не зміг це зробити. В цей час прийшли батьки і ОСОБА_7 вибіг з кімнати.

Крім цього, винуватість ОСОБА_7 у скоєному підтверджується також письмовими доказами:

- довідкою КЗ «Дніпропетровська обласна дитяча клінічна лікарня» від 26.05.2018 року, згідно якої у ОСОБА_10 виявлено тріщини прямої кішки (спроба зґвалтування);

- протоколом огляду місця події від 26.05.2018 року з фототаблицею, а саме місцем огляду є квартира АДРЕСА_2 , де під час огляду виявлено та вилучено мобільний телефон «Nokia», дитяча розірвана майка;

- протоколом огляду від 26.05.2018 року з фототаблицею, а саме предметом огляду є дитячі труси блакитного кольору на яких маються плями з речовиною бурого кольору;

- висновком судово-медичного дослідження № 14С від 04.06.2018 року, яким при обстеженні ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: синця на обличчі, саден в завушній області праворуч та в надбрівній області ліворуч, що спричинені від дії тупого твердого предмету, частина яких з обмеженою контактуючою поверхнею; розриви шкіри в проекції радіарної складчастості, відповідно 1 годині умовного циферблату годинника (при умові, що обстежений знаходиться у колінно-ліктьовому положенні) з переходом на слизову оболонку прямої кишки, що спричинений від дії тупого твердого предмету, якими могли бути і пальці рук або інші предмети з аналогічними властивостями, можливо в термін, на який вказує обстежений та мати обстеженого;

- висновком експерта № 15С/е від 19.06.2018 року, відповідно до якого, виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_10 не відображають на собі характерологічні особливості травмуючого предмету, ушкодження в області голови та обличчя могли утворитися від дії тупого твердого предмету, частина яких з обмеженою контактуючою поверхнею; ушкодження у вигляді розриву шкіри в проекції радіарної складчастості, відповідно до «1» години умовного циферблату годинника з переходом на слизову оболонку прямої кишки спричинений від дії тупого твердого предмету, якими могли бути і пальці рук або інші предмети з аналогічними властивостями. Враховуючи характер, локалізацію та кількість виявлених тілесних ушкоджень, а також відсутність останніх на інших виступаючих частинах тіла, можливо вказати, що вони є не характерними для спричинення їх при падінні з висоти власного росту;

- висновком судово-психіатричної експертизи №182 від 22.06.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_7 страждає на хронічне психічне захворювання, тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності, недоумство, інший хворобливий стан психіки в період інкримінованих йому діянь не страждав і в теперішній час не страждає. Виявляв раніше і виявляє в теперішній час емоційно нестійкий розлад особистості. У період часу, до якого відносяться інкриміновані йому діяння, міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. За своїм психічним станом іспитований у теперішній час також може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.

Вказані докази, в тому числі і висновки експертів, належно проаналізовано у вироку та їх обґрунтовано покладено в основу судового рішення як належних, допустимих та достовірних.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що дослідивши безпосередньо під час судового провадження вищевказані докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про їх належність і допустимість, та оцінивши їх за своїми внутрішніми переконаннями вірно зазначив, що ОСОБА_7 дійсно вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 153 КК України, як насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням фізичного насильства та погрози його застосування , вчинене повторно, щодо малолітнього.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх обґрунтованими, відповідними встановленим в ході судового провадження судом першої інстанції обставинам кримінального правопорушення та такими, що зроблені на підставі всебічно оцінених письмових доказів, які є належними достатніми та допустимими.

У зв`язку з цим, доводи адвоката та обвинуваченого про недоведеність вини ОСОБА_7 у скоєному злочині, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Щодо посилання обвинуваченого та його захисника, що судом першої інстанції не було допитано та було відмовлено в допиті потерпілого, колегія судді зазначає наступне.

Низка рішень Європейського суду безпосередньо стосується прав потерпілих, у тому числі неповнолітніх, і процедури проведення їх допиту у кримінальних провадженнях про кримінальні правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканності.

Так, у справі «Аккарді та інші проти Італії» Європейський суд визнав необґрунтованою скаргу про порушення ст. 6 конвенції у кримінальній справі за фактом розбещення неповнолітніх, показання яких оголошено в суді. У цій справі під час досудового розслідування дитину допитано слідчим суддею в присутності дитячого психолога. Виготовлений аудіовізуальний запис процесуальної дії досліджено судом під час розгляду справи.

Суд першої інстанції, при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , не допитував малолітнього потерпілого ОСОБА_10 та в свою чергу допитав дитячого психолога ОСОБА_18 , яка у суді не рекомендувала проводити допит потерпілого, у з в`язку з тим, що це може завдати більшої шкоди через некоректно поставлені запитання, що може призвести до погіршення стану його здоров`я, та у зв`язку з чим, в судовому засіданні суду першої інстанції було відтворено DVD диск з допитом малолітнього потерпілого.

Отже, доводи обвинуваченого та його захисника з цього приводу колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню.

Також не підлягають задоволенню і доводи адвоката обвинуваченого, що судовий розгляд проведено неповно, однобічно, адже з журналу судового засідання та технічного запису вбачається, що судом першої інстанції вимоги закону при проведенні судового слухання виконані належним чином. Були ретельно перевірені всі доводи обвинуваченого, захисту, в тому числі і ті, які наведені в апеляційних скаргах.

Не знайшли свого підтвердження і доводи обвинуваченого про застосування до нього фізичного насильства, оскільки в ході службової перевірки вказане посилання свого підтвердження не знайшло.

Таким чином, будь-яких підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, - не вбачається.

Відносно доводів апеляційної скарги прокурора щодо зміни оскаржуваного вироку, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого, що судом не враховано, що станом на дату винесення вироку по суті змінилася редакція ст. 153 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, Законом України «Про внесення змін до кримінального та кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень конвенції ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» від 06.12.2017 року № 2227- VIII було внесено зміни до Кримінального кодексу України, відповідно до яких статтю 152 КК України та статтю 153 КК України викладено в нових редакціях. Цей закон набув чинності з 11.01.2019 року. Нова редакція ч. 1 ст. 152 КК України об`єднала за змістом диспозиції статей 152 та 153 КК України в попередній редакції. Стаття 153 КК України передбачила новий вид кримінально карного діяння «Сексуальне насильство», яке концептуально відрізняється від попередньої редакції ст. 153 КК України та не містить з нею спільних об`єктивних ознак.

Крім того, санкція ч. 1 ст. 153 КК України в редакції Закону від 23.06.2010 року № 2295-VІ передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк до 5 років, санкція ч. 1 ст. 152 КК України в редакції Закону від 06.12.2017 року № 2227-VІІІ передбачає відповідальність за цей злочин у виді позбавлення волі на строк від 3 до 5 років. Таким чином, у новій редакції криміналізовано мінімальну межу покарання, чим посилено кримінальну відповідальність, що, як наслідок, погіршує становище особи.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 4 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Статтею 5 КК України передбачено принцип зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі. Відповідно до ч. 2 цієї статті, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Судом першої інстанції дії обвинуваченого ОСОБА_7 , вчинені 25.05.2018 року, були правильно кваліфіковані у вироку за ч. 3 ст. 153 КК України як насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням фізичного насильства та погрози його застосування, вчинене повторно, щодо малолітнього та призначено відповідне передбачене санкцією покарання.

Проте, колегія суддів вважає, що зважаючи на викладення зазначеної норми закону в іншій редакції, суд першої інстанції повинен був зазначити редакцію якого кримінального закону застосовано при визнанні ОСОБА_7 винуватим та при призначенні йому покарання. Однак усупереч вищенаведеним нормам кримінального закону та вимогам ст. 374 КПК України, суд першої інстанції в мотивувальній та резолютивній частині вироку безпідставно не зазначив у якій редакції Закону застосовано положення ч. 3 ст. 153 КК України.

Зазначені доводи кореспондуються з висновками Верховного Суду України, висловленими у справах: №5-1кс13, №5-32кс13, №5-41кс13, №5-45кс13, №5-6кс14, відповідно до яких на стадії визначення тієї норми закону, яка встановлює вид і міру юридичної відповідальності, з`ясовується її зміст, форма та чинність, визначається редакція норми, яка діяла на момент вчинення посягання, встановлюється її дія у часі, просторі та щодо певного кола осіб.

Крім того, на думку колегії суддів, суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідно до п. п. «а», «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Тобто обвинувачений має бути поінформованим не тільки про «підстави» обвинувачення, а й про «характер» обвинувачення, тобто про правову характеристику таких дій. І хоча ступінь деталізації обвинувачення може відрізнятися в залежності від обставин справи, обвинуваченому має бути принаймні надана інформація, достатня для повного розуміння пред`явлених звинувачень, для підготовки відповідного захисту (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Матточіа проти Італії», пункт 59; «Пенєв проти Болгарії»).

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 22 березня 2018 року (справа №51-380км17), правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції у вироку повинен був зробити чітку вказівку на редакцію ч. 3 ст. 153 КК України, якою ОСОБА_7 визнано винним та призначено покарання, оскільки фактична відсутність посилання на редакцію кримінального закону, за яким особу визнано винною, порушує право особи на захист у частині, що стосується права обвинуваченого знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. Саме на таку позицію орієнтує Пленум Верховного Суду України у пункті 10 своєї постанови № 8 від 24.10.2003 року «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві».

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок щодо ОСОБА_7 , в частині незазначення редакції закону, - зміні.

А саме, слід вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 3 ст. 153 КК України (в редакції Закону від 23.06.2010 року № 2295-VI) до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
В решті вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника-адвоката ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_9 , - задовольнити.
Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 , - змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 3 ст. 153 КК України (в редакції Закону від 23.06.2010 року № 2295-VI) до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк, з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_22 ОСОБА_23 ОСОБА_24 ОСОБА_25