Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1087/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.4 ст. 152 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2022 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в режимі відеоконференції матеріали контрольного кримінального провадження за апеляційною скаргоюзахисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 березня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 -

в с т а н о в и л а:

На розгляді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 152 КК України.

25.03.2022 року до Бердичівського міськрайонного суду надійшло клопотання захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

У підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_8 своє клопотання підтримав, пояснив, що обвинувачений немає намірів впливати на потерпілу та свідків, переховуватися від суду, всі ризики грунтуються на припущеннях. Обвинувачений підтримав клопотання захисника.

Прокурор заперечила щодо зміни ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. Заявила клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, оскільки ризики, що слугували підставою для обрання такого запобіжного заходу, на думку прокурора, не зникли і існують на даний час.

Захисник та обвинувачений заперечили проти задоволення клопотання прокурора, зазначивши, що як і раніше клопотання прокурора нічим не обгрунтоване, відсутні будь-які ризики для утримання обвинуваченого під вартою.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 березня 2022 Клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт обвинуваченому ОСОБА_7 - залишено без задоволення.

Клопотання прокурора задоволено та продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме: до 23.05.2022 (включно).

На вказане рішення захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати повністю ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу ОСОБА_7 , та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 . Посилається на те, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального та матеріального права; неповним з`ясуванням обставин, що мають значення по справі; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав доведеними; невідповідності висновків суду обставинам справи. Вказує, що обвинувачений ОСОБА_7 : є особою працездатного віку; має постійне місце проживання; має чотирьох неповнолітніх дітей; до затримання був працевлаштований, працював; позитивно характеризується; має проблеми із здоров`ям, та необхідність в проходженні лікування; може забезпечити своє утримання. має постійне місце проживання, де виключно позитивно характеризується, під час досудового слідства не надав жодних підстав вважати можливим, що він будь-яким чином буде ухилятися від суду, від виконання процесуальних обов`язків, впливати на свідків, потерпілих, а тим більше вчиняти нові злочини, крім того нема жодного доказу вчинення саме інкримінованого йому діяння. Докази всіх вищевказаних обставин містяться в матеріалах судової справи. Вказані обставини не були враховані судом, що призвело до помилкового продовження найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Крім того стверджує, що наразі в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які прямі докази які би вказували на вчинення обвинувачуваний ОСОБА_9 саме інкримінованого йому злочину. Таким чином всі матеріали справи, і загалом все обвинувачення базується лише на припущеннях сторони обвинувачення. Крім того вказує, що його підзахисний мій підзахисний після події, яка трапилась 15.12.2019 року жодним чином не переховувався, та не покидав населений пункт свого проживання включно по затримання, також не знаходився під будь-яким запобіжним заходом, а тим паче не порушував його, що свідчить про те, що ризик переховуватися від слідства та суду взагалі відсутній. Стверджує, що жодного конкретного обґрунтування про те яким ще чином ОСОБА_7 може перешкодити кримінальному провадженню ні органом досудового розслідування, ні прокурором не було вказано чи обґрунтовано; вчинити інше кримінальне правопорушенні чи продовжній кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується - мій підзахисний ОСОБА_7 має постійне законне джерело дохід тому не може бути жодної мови що він вчинятиме будь-які злочини.

Заслухавши доповідь судді, захисника та обвинуваченого, які підтримали свою апеляційну скаргу, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Згідно ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до вимог п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) Суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На думку колегії суддів, як прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою, так і судом при вирішенні вказаного клопотання зазначених вимог закону було дотримано.

Предметом дослідження судом під час розгляду провадження при розгляді даного клопотання були саме обставини, передбачені ч.3 ст. 199 КПК України, тобто обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його продовження.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого насильницького злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років. Його вік, стан здоров`я, майновий стан, міцність його соціальних зв`язків не змінились, що свідчить про відсутність зменшення ризиків в цій частині характеризуючих даних про особу обвинуваченого. ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, який є насильницьким, пов`язаним із порушенням статевої свобода малолітньої особи, потерпіла та свідки є мешканцями одного села з обвинуваченим, що вказує на необхідність врахування судом можливості впливу на зміну показань, в тому числі і самим фактом перебування обвинуваченого не під вартою.

Крім того, на даний час з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а саме військова агресія проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку. Висновки органу досудового розслідування для суду не є наперед встановленими, та згідно принципу безпосередності дослідження доказів судом мають бути досліджені всі докази, що потребує призначення розгляду провадження, і суд на даний час не може робити висновки про обґрунтованість чи необґрунтованість обвинувачення.

Отже існують ризики, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може, незаконно впливати на потерпілу та свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення, тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про неможливість на даний час застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 іншого (альтернативного) запобіжного заходу ніж тримання під вартою, оскільки саме такий запобіжний захід може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст.194 КПК України.

З огляду на викладене докази та обставини, на які посилався прокурор в клопотанні під час судового розгляду провадження, дали колегії суддів першої інстанції підстави вважати, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, обвинувачений може впливати на потерпілу та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Тому суд першої інстанції з урахуванням даних обставин провадження правильно прийшов до висновку про продовження строку тримання під вартою, а також про те, що зміна запобіжного заходу під час розгляду провадження в суді першої інстанції на більш м`який, в тому числі на домашній арешт, не забезпечить запобігання ризикам, зазначеним ст.177 КПК України та належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а тому цілком обгрунтовано продовжив строк тримання під вартою під час підготовчого судового розгляду провадження в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що слідчий та прокурор не обгрунтували належним чином свої доводи щодо необхідності продовження його строку тримання під вартою,, та ними не доведено суду першої інстанції належним чином неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження та наведеними вище обставинами.

При цьому слід зазначити, що твердження обвинуваченого щодо необгрунтованого та недоведеного доказами обвинувачення у вчиненні ним вказаних злочинів не може бути предметом розгляду апеляційного суду в межах вирішення питання щодо запобіжного заходу ОСОБА_7 , оскільки має бути перевірено в ході судового розгляду самого кримінального провадження судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги адвоката щодо того, що обвинувачений ОСОБА_7 є особою працездатного віку, має постійне місце проживання, має чотирьох неповнолітніх дітей, до затримання був працевлаштований, працював, позитивно характеризується, має проблеми із здоров`ям, та необхідність в проходженні лікування, може забезпечити своє утримання. має постійне місце проживання, де виключно позитивно характеризується хоч і заслуговують на увагу, але, на переконання колегії суддів дані обставини не зможуть запобігти ризику вчинення обвинуваченим нового злочину, враховуючи його особу, а так само і ризику впливу на потерпілу.

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого з мотивів, наведених в ній, та скасування ухвали суду із застосуванням до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі і домашнього арешту, як про те зазначає апелянт, на думку апеляційного суду, відсутні.

Керуючись ст. ст. 331, 404, 407 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргузахисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 березня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді: