КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №752/168/20
Провадження №11-кп/824/1808/2022 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 115 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового

засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0006208 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28.12.2021 щодо обвинуваченого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, громадянина України, українця, який не працює, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 28.12.2021, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі.
Згідно ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано у строк відбуття покарання ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення з 24.07.2019 по 27.12.2021 включно, з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.
Початок строку відбуття покарання ОСОБА_6 обраховано з 28.12.2021.
Запобіжний захід ОСОБА_6 - тримання під вартою в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор», до вступу вироку в законну силу, залишено без змін.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Скасовано арешт з мобільного телефону марки «IphoneXSMAX», золотистого кольору із НОМЕР_2 ; сім-кариа мобільного оператора Vodafone НОМЕР_3 , накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31.10.2021.
Стягнуто з ОСОБА_6 процесуальні витрати за проведення експертиз.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 гроші в сумі 2 000 000 (два мільйона) гривень завданої злочином моральної шкоди.

Згідно вироку, ОСОБА_6 в середині жовтня 2018 року, на автовокзалі м. Полтава, познайомився з ОСОБА_10 . З нею почав підтримувати дружні стосунки, спілкуватися по мобільному телефону, проявляти знаки уваги. При цьому ОСОБА_10 взаємністю не вiдповiдала, пропозиції ОСОБА_6 щодо романтичних взаємовідносин з останнім вiдхиляла.

На початку 2019 року ОСОБА_6 , з метою подальшого налагодження стосунків з ОСОБА_10 , переїхав проживати до м. Києва, де орендував квартиру АДРЕСА_3 , неподалік будинку, в якому мешкала ОСОБА_10 . При цьому, ОСОБА_6 продовжив знаходити можливості для зустрічей з ОСОБА_10 , відвідував останню за місцем проживання, дарував квіти, подарунки та цінності, з метою підтвердження серйозних намірів щодо стосунків, однак взаємності не отримав.
23.07.2019 ОСОБА_6 , знаходячись за місцем проживання, отримав смс-повідомлення від ОСОБА_10 , з якого дізнався, що остання перебуває вдома за адресою: АДРЕСА_4 . Вiдразу ОСОБА_6 зателефонував до ОСОБА_10 , яка під час розмови запросила його до себе додому, попросивши по дорозі придбати продукти харчування, на що він погодився.
Того ж дня, о 12:09 год. ОСОБА_6 , прибувши до місця проживання ОСОБА_10 , пройшов до кухні, де залишив продукти харчування. В подальшому мiж ним та ОСОБА_10 відбулася сварка, в ході якої у ОСОБА_6 , на ґрунті тривалого накопичення негативних емоційних переживань (ревнощів, образ, враженого самолюбства, переживань щодо нерозділеного кохання) виник умисел, спрямований на вчинення умисного вбивства ОСОБА_10 .
Реалізуючи злочинний умисел щодо позбавлення життя потерпілої, на ґрунті сварки та тривалого накопичення негативних емоційних переживань (ревнощів, образ, враженого самолюбства, переживань щодо нерозділеного кохання), ОСОБА_11 , перебуваючи в кухонній кімнаті взяв зі столу ножа марки «GRAND WAY», наблизився до ОСОБА_10 , після чого, умисно, з метою вбивства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання у вигляді смерті потерпілої, діючи несподівано, наніс вказаним ножем щонайменше 19 сильних, цілеспрямованих ударів в різні частини тіла в тому числі в життєвоважливі органи - шию, груди ОСОБА_12 , після чого вказаним ножем перерізав передню частину шиї потерпілої.
Смерть ОСОБА_10 , настала від проникаючого рiзаного поранення шиї та колото-різаних поранень грудей, з ушкодженням крупних судин та органів, з крововтратою і шоком та знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_13 .
Таким чином, ОСОБА_6 визнаний винним за ч. 1 ст. 115 КК України, а саме у вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28.12.2021 в частині строку призначення покарання, а саме, призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що скоїв злочин в стані сильного хвилювання, через сварку з потерпілою, яка його ображала та принижувала, вдарила його по обличчю та порізала йому руку. Як це трапилося та що ним керувало, апелянт не знає, та не пам`ятає що відбувалося в подальшому. Вказує, що перший раз в житті побачив кров, та сильно злякався, тому і не подумав викликати швидку медичну допомогу, однак на наступний день, самостійно з`явився до відділу поліції, та повідомив, що вдарив потерпілу ножем, про те, що остання померла не знав, після його повідомлення він пішов додому. При цьому апелянт зазначає, що умислу вбивати потерпілу він не мав. Апелянт зазначає, що під час досудового розслідування йому погрожував прокурор і слідчий, неодноразово піддавався фізичному насильству, про що повідомляв Шевченківський районний суд м. Києва.
Апелянт вважає, що вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28.12.2021 є занадто суворим, зазначає що він є особою молодого віку, вину свою визнав повністю, умислу вбивства потерпілої він не мав, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є студентом Полтавського кооперативного коледжу. Крім того, апелянт зобов`язався виплатити потерпілим моральну шкоду.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 в свою чергу також подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28.12.2021, ОСОБА_6 визнати винним за ч. 1 ст. 119 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі, цивільний позов задовольнити частково, та стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 грошові кошти в розмірі 200 000 грн. В решті вирок залишити без змін.
Апелянт не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його необґрунтованим та не вмотивованим. Судовий розгляд, на думку апелянта, був неповним, оскільки судом першої інстанції не було взято до уваги відео з камер спостереження, які на переконання захисника підтверджують відсутність умислу обвинуваченого на вбивство потерпілої. Також, апелянт вважає, що покази свідків зі сторони обвинувачення є неналежними та не можуть бути покладені в основу вироку, оскільки посилання суду першої інстанції на ці покази свідків, як на доказ вини обвинуваченого, є не вірним, так як ні один зі свідків не був присутній на місці скоєння злочину та останні не можуть підтвердити фактичні обставини злочину. Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції під час судового розгляду неодноразово відмовляв в клопотаннях обвинуваченого щодо проведення повторних судово-психологічної та судово-психіатричної експертизи, оскільки останні на думку обвинуваченого проводилися із порушенням чинного законодавства, тому апелянт такі дії суду першої інстанції розцінює, як неповне з`ясування обставин, внаслідок чого ухвалив необґрунтоване рішення.
Також апелянт стверджує, що суд першої інстанції не взяв до уваги покази обвинуваченого під час судового розслідування щодо наявності у нього з потерпілою романтичних стосунків, що підтверджується спільними подорожами та спільним проведеним часом, натомість поклав в обґрунтування вироку дані судово-психологічної та судово-психіатричної експертизи, які захисник ставив під сумнів та неодноразово просив суд провести повторні вищезазначені експертизи, тому апелянт вважає, що такі дії суду першої інстанції щодо встановлення доказу умислу на підставі вищезазначених експертиз і не беручи до уваги інші обставини справи призвели до незаконного та необґрунтованого вироку, висновки якого не відповідають фактичним обставинам кримінальної справи.
Крім того, як зазначив апелянт, суд першої інстанції, як при призначенні міри покарання, так і при вирішенні питання щодо достатності доказів про умисел на вбивство, не взяв до уваги особу обвинуваченого, а саме, те що обвинувачений раніше не притягувався ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності, вів добропорядний спосіб життя та проживав в благопорядній родині, частково визнав свою вину, не визнавши лише умислу на вбивство, щиро розкаявся та просив вибачення у родичів загиблої, навчався та працював. Однак, суд першої інстанції призначив покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого через його явну несправедливу суворість.
Також, апелянт вважає оскаржуваний вирок в частині задоволення цивільного позову невмотивованим, так як судом першої інстанції, на думку апелянта, не наведені належні та достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зрештою, апелянт вважає, що вірним буде кваліфікувати злочин інкримінований обвинуваченому за ч. 1 ст. 119 КК України, а саме вбивство через необережність, з кваліфікуючою ознакою, як злочинна недбалість, оскільки обвинувачений не передбачав, що від його дій може настати смерть, однак за обставинами події він повинен був і міг передбачити такі наслідки своїх дій чи бездіяльності. При цьому апелянт вказує, що обвинувачений не хотів вбивати, а лише втратив контроль над собою від моральної образи, яка йому була нанесена від того, що потерпіла поранила його ножем, вихватив ніж і вдарив не думаючи ні про що, все інше, як стверджує апелянт, обвинувачений не пам`ятає.

На апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника представником потерпілої адвокатом ОСОБА_14 подано заперечення, в яких вона, посилаючись на законність та обґрунтованість вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 28.12.2021 щодо ОСОБА_6 просить залишити його без змін.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представники адвокати ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явились, подавши клопотання, в якому просили проводити судовий розгляд у їх відсутність. Враховуючи наведене та вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, судове засідання проведено у відсутність потерпілої та її представників.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, який не підтримав подану ним апеляційну скаргу, а підтримав апеляційну скаргу захисника, пояснення захисника, який підтримав свої апеляційні вимоги, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України за обставин, викладених у вироку, на думку колегії суддів, обґрунтовані сукупністю досліджених в судовому засіданні й наведених у вироку доказів, яким суд дав належну оцінку.

Зокрема, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України підтверджуються показаннями потерпілої ОСОБА_9 - матері ОСОБА_10 , яка показала, що донька підтримувала лише дружні відносини з обвинуваченим ОСОБА_6 , однак він хотів більшого. Донька блокувала його в телефоні, соціальних мережах, однак потім знову за настирними наполяганнями ОСОБА_6 починали спілкуватись. 23 липня 2019 року не змогла додзвонитися до доньки, запідозрила щось погане, адже вона захворіла, думала, що їй могло стати погано. Чоловік попросив знайомого, який на той час перебував у м. Києві, зайти подивитись і викликали поліцію.

Свідок ОСОБА_16 - вітчим ОСОБА_10 в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що з ОСОБА_6 дочка познайомилась в м. Полтаві, підтримувала лише дружні відносини, взагалі мала багато друзів. Зазначив, що поведінка ОСОБА_6 щодо доньки, була нав`язливою. Той переїхав до м. Києва, дарував багато квітів, подарунків, всіляко намагався домогтися взаємності від доньки. 23 липня 2019 року дружина не змогла додзвонитися до доньки. Він попросив знайомого, який перебував у м. Києві, щоб зайшов подивитись чи вдома ОСОБА_10 . Товариш нічого не розповідав. Потім вони викликали працівників поліції і проїхали до м. Києва.
Свідок ОСОБА_17 суду першої інстанції показав, що з ОСОБА_9 знайомий не був. Йому зателефонував колега з роботи ОСОБА_16 , повідомив, що донька не виходить на зв`язок та прохав з`їздити до неї, подивитись. Близько 18:30 год. приїхав за вказаною адресою, побачив відчинені двері. Потім спустився до низу, покликав вахтерку, яка викликала працівників поліції. По приїзду останніх, разом піднялися до квартири, поліцейські оглядали, а він залишався в коридорі. До квартири не заходив, слідів крові не бачив.
Показання зазначених свідків та потерпілої суд першої інстанції дослідивши в порядку передбаченому кримінальним процесуальним законом, безпосередньо сприймаючи їх показання під час судового засідання, обґрунтовано визнав допустимими та достовірними, оскільки вони є логічними, послідовними і такими, що узгоджуються між собою, а також підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, зокрема щодо знайомства ОСОБА_10 з ОСОБА_6 , їх відносин та обставин, за яких було виявлено, що ОСОБА_10 вбито, а тому доводи апеляційної скарги захисника про те, що показання зазначених свідків є неналежними, оскільки вони не були присутніми на місці вчинення злочину і не могли підтвердити фактичні його обставини, колегія суддів, вважає безпідставними.

Крім того, показання наведених вище свідків і потерпілої повністю узгоджуються з іншими, долученими до матеріалів кримінального провадження і безпосередньо дослідженими під час судового розгляду доказами, які доповнюють один одного та в своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Так, згідно із фактичними даними протоколів огляду місця події з фото-таблицею від 23.07.2019 (в тому числі протоколом огляду трупа та схемою до протоколу), було проведено огляд місця вчинення злочину, а саме приміщення квартири АДРЕСА_5 , де проживала ОСОБА_10 , вказано час, місце події, наявність тіла ОСОБА_10 з плямами бурого кольору і ножовими пораненнями та калюжею рідини бурого кольору, зазначено перелік речей, які були вилучені та упаковані. Зокрема, предмет зовні схожий на ніж, зверху трупа ОСОБА_10 , футболку «Puma», штани «Puma» ( з кім. № 1) ( т.4 а.с.228-249)
Відповідно до акту про застосування службового собаки від 23.07.2019, на місці злочину було застосовано службову собаку, яка довела співробітників поліції до будинку АДРЕСА_6 , де на час вчинення умисного вбивства проживав обвинувачений ОСОБА_6 (т4 а.с.226)
Згідно із довідкою про опрацювання номерної інформації в ході досудового розслідування кримінального провадження №0006208 від 23.07.2019 за ч. 1 ст. 115 КК України, встановлено , що абонент 099-913-18-51 ( ОСОБА_6 ), в день злочину перебував на місці злочину. З 19:16 години 23.07.2019 фіксується в Полтавській області. Крім того, схематична фіксація абонентських номерів ОСОБА_10 та ОСОБА_6 свідчить про те, що вони перебували разом в час вчинення злочину (т. 2 а.с.217-221)
Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 24.07.2019, фактичний час затримання ОСОБА_6 - 24.07.2019 о 15.30 годині. Під час обшуку вилучено мобільний телефон ОСОБА_6 . При його зовнішньому огляді було виявлено тілесні ушкодження у вигляді різаної рани на правій кисті в області великого пальця, подряпина в області лоба, подряпина в правій ключиці. (т. а.с.14-17)
Згідно із протоколом обшуку від 24.07.2019 в період часу з 15.40 до 17.15 квартири АДРЕСА_3 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , вилучено: аркуш паперу на якому міститься виписка з висновку експертного дослідження холодної зброї, пакет з-під нової пошти, виписка з висновку експертного дослiдження ножа, коробку з пiд ножа марки «Grandway», кобуру від ножа, коробку мобільного телефону «Айфон XS», НОМЕР_4 ; мобільний телефон марки «Айфон XS» (який належав ОСОБА_10 ), штани спортивні сірого кольору, клаптик паперу на якому червоним барвником наявний текст, написаний ОСОБА_18 , де останній продає душу дияволу, щоб бути з ОСОБА_10 . Змиви речовини бурого кольору (т. 1 а.с.73-76)
Відповідно до протоколу огляду предметів від 12.11.2019, а саме аркуша паперу на якому міститься виписка з висновку експертного дослідження холодної зброї за №9916 від 17.05.2019, згідно якої наданий на дослідження мисливський ніж марки «Grandway» (Китай) за криміналістичною кваліфікацією до категорії холодної зброї не відноситься та має господарсько-побутове призначення (т.1 а.с.125-128)
Згідно із протоколом огляду предметів від 21.11.2019, встановлено клаптик паперу з надписом червоною пастою, де ОСОБА_19 вказує, що продає душу дияволу, підписує цей лист та обводить свою долонь пастою кулькової ручки (т.1 а.с.132)
Відповідно до протоколу огляду предметів від 21.11.2019, а саме пакету з-під нової пошти, при огляді встановлено інформацію про придбання товару ОСОБА_6 в ОСОБА_20 17.07. о 15.58 (т.1 а.с.133)
Згідно із протоколом огляду відеозаписів від 14.12.2019 (отриманих на підставі ухвали про тимчасовий доступ до речей і документів, а саме 12.12.2019 у свідка ОСОБА_21 отримано оптичний носій інформації, на якому міститься 4 відеофайли із камер зовнішнього спостереження, які розташовані, як зовні, так і всередині під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_7 за 23.07.2021 та визнано речовим доказом, а в подальшому досліджено під час судового розгляду судом першої інстанції). Відтворенням вказаних відеозаписів встановлено, що 23.07.2019 о 12.09 до під`їзду будинку підходить і в послідуючому заходить особа чоловічої статі, худорлявої тіло-будови, візуально схожа на ОСОБА_6 , одягнута в розстебнуту спортивну кофту чорного кольору із капюшоном (відкинутий на спину), білу футболку, сірі спортивні штани, які на лівій штанині, зовні, поблизу кармана, мають характерний білий знак спортивної марки «Puma», по боковій зовнішній стороні штани мають вертикальні білі вставки на всю довжину штанин (які вилучено в ході огляду місця події), білі шкарпетки, червоні спортивні кросівки, із характерними вставками по боках темного кольору, яка в подальшому зайшла в ліфт. Далі, в ході відтворення відеозапису встановлено, що 23.07.2019 о 12.36 в приміщенні з`являється особа чоловічої статі, яка поспішно спускається із сходів та відчиняючи лівою рукою двері виходить на вулицю та поспішно зникає. Вказана особа, візуально схожа, на ту, яка зображена на першому відеозаписі, одягнена в чорну спортивну кофту із капюшоном на голові, в сірі спортивні штани, які явно короткі, без носків, червоні спортивні кросівки із темними боковими вставками. (т 1 а.с.134-141)
Відповідно до фактичних даних висновком СМЕ №012-181-2869-2019, який є прямим доказом причини смерті ОСОБА_10 , часу та знаряддя вбивства. При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_10 виявлено одне проникаюче різане поранення шиї, два проникаючих колото-різаних поранення грудей; сім не проникаючих колото-різаних поранень обличчя, шиї, грудей та стегон; п`ять не проникаючих різаних поранень обличчя, шиi, тулуба та лівого стегна; чотири різані поранення правої кисті; подряпини в завушній ділянці зліва. Виявлені колото-різані поранення шиї та грудей мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя і знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 . Враховуючи характер виявлених поранень, наявність в них крововиливів, кількість та локалізацію, характер пошкоджень на одязі, дані судово-гітолологічного та криміналістичного досліджень, виникли вони незадовго до настання смерті (приблизно до 20-30 хв), від дії предмету, якому притаманні ріжучі та колючі властивості, і яким міг бути клинок ножа, що мав П-подібний обушок та лезо. Виявлені ушкодження утворились не менше ніж від 19 травмуючих дій ножем в ділянку голови, шиї, тулуба та кінцівок. (т.5 а.с.18-27)
Згідно із висновком експерта №10-1599, в ході якого проводилося молекурярно-генетичне дослідження предмету, зовні схожого на ніж, який було вилучено зверху трупа ОСОБА_10 в ході огляду місця події 23.07.2019 (визнано речовим доказом та накладено арешт).(т.5 а.с.31-36)
Відповідно до висновку експерта №071-51-2019, при судово-медичній експертизі ножа по факту смерті ОСОБА_10 встановлено, що колото-різані рани могли бути утворені клинком ножа, що представлений на експертизу. (т.1 а.с.25-31)
Згідно із висновком судово-психіатричного експерта № 164 від 26.11.2019, ОСОБА_6 у період часу, до якого відноситься правопорушення, не виявляв ознак будь-якого психічного захворювання. За своїм психічним станом у період часу, до якого відноситься правопорушення, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, за своїм психічним станом у теперішній час не потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру, не потребує проведення протиалкогольного та протинаркоманічного лікування. (т.1а.с.55-66)
Відповідно до протоколу огляду предмету від 30.10.2019, а саме мобільного терміналу мобільного телефону «iPhone XS Max», який добровільно надала потерпіла ОСОБА_9 для огляду та який з її слів належить її доньці ОСОБА_10 з додатками, в ході якого встановлено наявність переписки з абонентом « ОСОБА_22 » із фотографією ОСОБА_6 та зміст якої зводиться до обговорення різноманітних тем - побутових, товариських. (т.1 а.с.201-312)
Згідно із протоколом проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_6 від 19.12.2019 з додатком у виді флеш-накопичувача з відеозаписом, в ході якого останній відтворив обставини вчиненого ним злочину, який було досліджено в ході судового розгляду судом першої інстанції. (т.3 а.с.113-119).
Наведений комплекс доказів судом першої інстанції належним чином досліджено та детально викладено у вироку, їм надана відповідна оцінка, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності та їх достатності. Зазначені докази у справі узгоджуються між собою, не містять суперечностей, а тому суд першої інстанції правильно обґрунтував ними обвинувачення ОСОБА_6 , кваліфікувавши його дії за ч.1 ст. 115 КК України.
Також, всупереч доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 судом першої інстанції, за результатами судового розгляду, правильно дана оцінка показанням обвинуваченого ОСОБА_6 , який частково визнав вину, а саме факт нанесення потерпілій ОСОБА_10 тілесного ушкодження, що спричинило її смерть, однак заперечив умисел на її вбивство та обґрунтовано визнано, що такі показання обвинуваченого спростовуються зібраними у справі та дослідженим в ході судового розгляду, доказам, з чим погоджується і колегія суддів.

Що стосується доводів у апеляційній скарзі захисника про неправильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК України та про необхідність кваліфікації його дій за ч.1 ст. 119 КК України, з кваліфікуючою ознакою, як злочинна недбалість, оскільки обвинувачений не передбачав, що від його дій може настати смерть, однак за обставинами події він повинен був і міг передбачити такі наслідки своїх дій чи бездіяльності, то такі доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Так, диспозицією ст. 115 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі непрямого умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.
На відміну від згаданого злочину вбивство через необережність (ст. 119 КК України) за суб`єктивною стороною, проявляється в необережній формі вини у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості (ст. 25 КК України). Зокрема, необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.
Отже, розмежування умисного вбивства, ст. 115 КК України, і вбивства, вчиненого через необережність, ч.1 ст. 119 КК України, здійснюється за суб`єктивною стороною цього злочину, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, а також усвідомлення особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбачення його негативних наслідків та ставлення до них.
Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду №2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» передбачено, що суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Проте, суб`єктивне ставлення винної особи до наслідків її дій, яке є визначальним при відмежуванні умисного вбивства від убивства з необережності, необхідно оцінювати не лише виходячи з показань винної особи, а й з урахуванням сукупності всіх доказів: показань свідків, потерпілих про характер дій винного, знарядь вчинення злочину, причини припинення злочинних дій, висновків судово-медичної експертизи про локалізацію і характер тілесних ушкоджень.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що сукупність наведених у вироку доказів переконливо свідчить про те, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 , яка передувала правопорушенню вказує про те, що останній переживав тривалі почуття кохання, ревнощів, страждань щодо нерозділеного кохання, в якому психологічно намагався себе запевнити, але відчував незадоволення існуючим становищем, внаслідок чого під час сварки з потерпілою цілеспрямовано наніс їй численні колото різанні ушкодження, механізм, характер, спосіб завдання, кількість та локалізація нанесених клинком ножа колото-різаних поранень, зокрема 19 ушкоджень в ділянку голови, шиї, тулуба і кінцівок, сила нанесених ОСОБА_6 різаного та колото - різаних поранень у життєво-важливі органи, з ушкодженням судин та органів, крововтратою і шоком, на що вказує глибина проникаючого різаного поранення шиї - від 3 до 5 см., та довжина ранового каналу грудей - 8 та 11 см., при довжині клинка 18 см., а також послідовна та поетапна поведінка обвинуваченого, який після нанесення потерпілій численних колото-різаних ушкоджень, прослідував до ванної кімнати змив кров, після чого зайшов до кімнати, де у шафі знайшов футболку і штани, в які переодягнувся та забравши мобільний телефон потерпілої залишив її квартиру, безумовно, вказують на усвідомленість та цілеспрямованість його дій саме на позбавлення життя потерпілої, і разом із іншими, встановленими обставинами, спростують твердження сторони захисту про необережний характер заподіяння смерті потерпілій.
Також про наявність у ОСОБА_6 умислу, саме на заподіяння смерті потерпілій свідчить і той факт, що обвинувачений після вчинення злочину, усвідомлюючи кількість та локалізацію завданих ним тілесних ушкоджень потерпілій в життєво-важливі органи, жодних дій, спрямованих на надання їй медичної допомоги не вчинив, а навпаки залишив потерпілу, смерть якої, згідно висновку експерта №012-181-2869-2019 настала за 20-30 хвилин, після нанесення їй колото-різаних ушкоджень, та поспішно покинув її квартиру, тобто бажав настання суспільно небезпечних наслідків у виді смерті від вчиненого ним діяння.
Таким чином, урахувавши всі встановлені обставини кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_6 мав умисел саме на заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_10 , а тому його дії за ч.1 ст. 115 КК України кваліфіковано правильно, оскільки він своїми умисними діями вчинив вбивстві, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Що стосується доводів обвинуваченого та посилання в апеляційній скарзі захисника про наявність у обвинуваченого з потерпілою романтичних стосунків, то колегія суддів вважає їх непереконливими і такими, що спростовуються показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , а також протоколом огляду предмету від 30.10.2019, а саме мобільного терміналу мобільного телефону «iPhone XS Max», з додатками, згідно із якими потерпіла ОСОБА_10 підтримувала дружні стосунки з обвинуваченим ОСОБА_6 та не зважаючи на прояви уваги з боку обвинуваченого, відхиляла будь-які романтичні взаємовідносини з ним, взаємних почуттів до обвинуваченого не проявляла. При цьому, посилання захисника на спільну подорож обвинуваченого та потерпілої, з огляду на поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 , який проявляючи знаки уваги до потерпілої періодично здійснював їй подарунки, вказуючи при цьому, що нічого від неї не очікує, жодним чином не може свідчити про взаємні романтичні відносити потерпілої ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_6 (т.1 а.с. 201-312).
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги відео з камери спостереження, яке на переконання захисника, вказує на відсутність умислу обвинуваченого на вбивство потерпілої, адже, до неї він іде з продуктами харчування є неспроможними, оскільки суд першої інстанції належним чином дослідив протокол огляду відеозапису від 14.12.2019 та відтворивши вказаний відеозапис під час судового розгляду, обґрунтовано встановив, що даний доказ підтверджує те, що саме ОСОБА_6 23.07.2021 о 12:09 годині по 12:36 годину перебував у квартирі ОСОБА_10 , де переодягнувся та поспішно її покинув. Та обставина, що ОСОБА_6 йшов до ОСОБА_10 з продуктами харчування не може свідчити про відсутність у обвинуваченого умислу на вбивство ОСОБА_10 в момент його вчинення, адже, як було встановлено судом умисел на вбивство ОСОБА_10 у ОСОБА_6 виник в процесі сварки на кухні в квартирі за місцем проживання потерпілої на ґрунті тривалого накопичення негативних емоційних переживань (ревнощів, образ, враженого самолюбства, переживань щодо нерозділеного кохання), а не заздалегідь до цих подій.

Посилання обвинуваченого на те, що злочин він скоїв у стані сильного хвилювання через сварку з потерпілою, яка порізала йому руку, та не пам`ятає як це трапилось та що ним керувало, а також доводи апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений не хотів вбивати потерпілу, а лише втратив контроль над собою від моральної образи, яка йому була нанесена від того, що потерпіла поранила його ножем, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки така версія сторони захисту спростовується, як висновком судово-психіатричної експертизи № 164 від 26.11.2019, так і показаннями самого ОСОБА_6 , наданими ним під час судового розгляду судом першої інстанції. Так, за результатами судово-психіатричної експертизи № 164 від 26.11.2019 комісією експертів встановлено, що ОСОБА_6 у період часу, до якого відноситься правопорушення, не виявляв ознак будь-якого психічного захворювання. За своїм психічним станом у період часу, до якого відноситься правопорушення, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, за своїм психічним станом у теперішній час не потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру. Отже, обвинувачений ОСОБА_6 усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій, бажав та свідомо припускав настаннясуспільно небезпечних наслідків у видісмерті потерпілої від вчиненого ним діяння. Що стосується наведеної в апеляційній скарзі позиції обвинуваченого та захисника про те, що саме потерпіла поранила обвинуваченого ножем, то колегія суддів зауважує, що матеріали кримінального провадження, окрім показань самого ОСОБА_6 , не містять підтверджень агресивної поведінки потерпілої, а з показань ОСОБА_6 наданих ним в судовому засіданні суду першої інстанції, вбачається, що він сам взяв за лезо ніж, порізався, внаслідок чого в нього залишився шрам.
Не заслуговують увагу і посилання апеляційної скарги захисника на проведення судово - психіатричної експертизи із порушенням чинного законодавства.Як вбачається з висновку судово-психіатричної експертизи № 164 від 26.11.2019, яким було проведено судово-психіатричну експертизу ОСОБА_6 , то її проведено на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10.10.2019, в Київському міському центрі судово-психіатричних експертиз, у складі комісії експертів: ОСОБА_23 , яка має спеціальність «судово-психіатрична експертиза», вищу кваліфікаційну категорію та клас, стаж експертної роботи - 29 років, ОСОБА_24 , який має спеціальність «судово-психіатрична експертиза», вищий кваліфікаційний клас, стаж експертної роботи становить 23 роки, ОСОБА_25 , яка має спеціальність «судово-психологічна експертиза», перший кваліфікаційний клас, стаж експертної роботи 28 років, ОСОБА_26 , який має спеціальність «судово-психіатрична експертиза», другий кваліфікаційний клас, стаж експертної роботи становить 13 років. Експерти були попереджені про відповідальність за відмову або видачу явно неправдивого висновку за ст. ст. 384, 385 КК України. У ході дослідження було надано відповіді на поставлені на вирішення експертизи питання. Отже, експертне дослідження проведене із дотриманням процесуального порядку його призначення та проведення, а також враховуючи, що судово-психіатрична експертиза щодо ОСОБА_6 проводилась у відповідному профільному медичному закладі у складі комісії лікарів, які мають відповідну категорію у психіатрії, такі висновки експерта щодо психічного стану ОСОБА_6 не викликають сумнівів у їх об`єктивності та правдивості.
Що стосується доводів захисника про неодноразову відмову у задоволенні клопотання обвинуваченого про призначення судово-психіатричної експертизи, то колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції було відхилено такі клопотання обвинуваченого, як передчасні, оскільки їх було подано до початку судового розгляду кримінального провадження, а саме до встановлення порядку дослідження доказів та надання показань самим обвинуваченим. Отже, відхилення клопотання обвинуваченого про призначення експертизи свідчить не про порушення кримінального процесуального закону, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності проведення цих дій, під час встановлення порядку дослідження доказів (т.5 а.с. 83-85) Інших клопотань щодо проведення судово психологічної експертизи, матеріали провадження не містять. Більш того, слід зазначити, що під час судового розгляду судом першої інстанції було задоволено клопотання сторони захисту про допит експерта психолога ОСОБА_25 , який з`явився в судове засідання, проте обвинувачений відмовився від клопотання захисника та допиту зазначеного експерта, таким чином доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є неспроможними. (т. 5 а.с.231, 242, т.6 а.с.8)
Судом першої інстанції при розгляді даного кримінального провадження також досліджувалось повідомлення обвинуваченого про те, що під час досудового розслідування на нього чинився психологічний та фізичний тиск, а саме під час проведення слідчого експерименту та обґрунтовано встановлено, що таке твердження обвинуваченого не знайшло свого підтвердження, окрім того, протокол слідчого експерименту не є єдиним доказом винуватості ОСОБА_6 та врахований судом у сукупності з іншими доказами, а тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого в цій частині, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Отже, всупереч доводам сторони захисту, судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.
При перевірці матеріалів кримінального провадження, будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування вироку суду не встановлено, а сукупність зібраних у справі та належним чином досліджених у судовому засіданні доказів, які доповнюють один одного та у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, на переконання колегії суддів повністю спростовують доводи апеляційної скарги захисника щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та необхідності кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч.1 ст. 119 КК України.

З приводу призначеного ОСОБА_6 покарання, справедливість якого оскаржується обома апелянтами, слід зазначити наступне.

Згідно із ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У відповідності до статті 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Так, призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії особливо тяжких, конкретні обставини його вчинення, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, дані щодо особи обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується, осудний, психічними захворюваннями не страждає. Крім того, суд врахував і думку потерпілої, яка наполягала на призначенні покарання з максимальним строком позбавлення волі. Врахувавши зазначені обставини, суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів, в межах, установлених санкцією інкримінованої статті, відповідно до положень КК України, з яким погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги захисника та обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через суворість, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки призначене обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання відповідає принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.
Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про повне визнання вини та посилання захисника на щире каяття обвинуваченого у вчиненому, то вони є необґрунтованими, оскільки основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Натомість, обвинувачений ОСОБА_6 свою вину визнав частково, та хоч і не оспорював факту спричинення тілесних ушкоджень, проте, намагався переконати суд в тому, що він не мав наміру на спричинення смерті потерпілій, і така поведінка обвинуваченого жодним чином не може свідчити про його щире каяття та визнання ним вини в повному обсязі.
Доводи обвинуваченого про те, що судом при призначенні покарання не врахована та обставина, що він добровільно звернувся до поліції з явкою з повинною, на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки, з`явлення зі зізнанням означає добровільне особисте звернення громадянина до органу дізнання, слідчого, прокурору, судді або суду із заявою про вчинення ним злочину, а як вбачається з матеріалів, зареєстрованих в ЖЕО Полтавського ВП за № 21426 від 24.07.2019 за зверненням ОСОБА_6 , до поліції останній звернувся не зі з`явленням із зізнанням у вчиненні ним злочину, а навпаки, з заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення з боку ОСОБА_10 , а саме спричинення йому тілесних ушкоджень. Як не повідомив про всі обставини вчинення ним кримінального правопорушення ОСОБА_6 і в поясненнях, доданих до даного протоколу (Т.3 а.п 5, 6).
Також, колегія суддів вважає безпідставними посилання обвинуваченого та його захисника, як на підстави для пом`якшення покарання обвинуваченому те, що обвинувачений ОСОБА_6 вів добропорядний спосіб життя та на момент вчинення злочину працював і навчався, оскільки зазначені обставини жодним чином не знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину. До того ж зазначені обставини, не стали стримуючим фактором від вчинення ОСОБА_6 особливо тяжкого злочину, наслідком якого стала смерть потерпілої, чиє життя є найвищою соціальною цінністю.
З приводу рішення суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої, колегія суддів доходить наступних висновків.
Так, згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, із застосуванням норм ЦПК України.
Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" - "під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб".
Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди ( зі змінами від 25 травня 2005 року), розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин, зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін в його життєвих та виробничих стосунках.
Так, на переконання колегії суддів, розмір визначеної судом першої інстанції моральної шкоди, стягнутої з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 у сумі 2000000 грн., є обґрунтованим, відповідає засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що настали для потерпілої, яка зазнала непоправних втрат немайнового характеру, спричинених моральними стражданнями, які спричинили негативні зміни у її житті, переживання і спогади, насторогу, тривогу, емоційні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обов`язків, відірваність від соціального життя, пригнічений настрій, порушення сну, емоційну напругу, нервозність, дратівливість, замикання, постійні спогади вбивства доньки. Саме такий розмір моральної шкоди, як вірно встановив суд першої інстанції буде достатнім для компенсації моральних страждань потерпілої та не призводить до необґрунтованого збагачення, а тому доводи апеляційної скарги захисника про необґрунтованість вирішеного судом першої інстанції цивільного позову потерпілої є неспроможними.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_6 , а також про безпідставність доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.
Керуючись ст. 376, ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28.12.2021 щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання ним копії ухвали.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4