ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 675/943/22

Провадження № 11-кп/4820/729/22

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

з участю: прокурора ОСОБА_5 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому в режимі відеоконференції з ДУ «Замкова виправна колонія № 58» та Ізяславським районним судом Хмельницької області кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 01 вересня 2022 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 01 вересня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк.

Своє рішення суд мотивував тим, що можливість умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, ст.ст. 81, 82 КК України не передбачена.

Непогоджуючись з даним рішенням, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати, справу повернути на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалу суду вважає незаконною.

Посилається на те, що суд вирішив вимоги, які він не заявляв, оскільки з клопотанням про звільнення його умовно-достроково або заміну покарання йому на більш м`яке у порядку ст.ст. 81, 82 або 87 КК України він не звертався. Підставою для його звернення до суду стало постановлення 12 березня 2019 року Європейським судом з прав людини рішення у справі «Пєтухов проти України № 2».

На даний час він відбув 21 рік 11 місяців покарання у виді довічного позбавлення волі в умовах максимального рівня безпеки. Подальше його тримання під вартою вважає таким, що порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вважає, що його покарання має бути пом`якшене у зв`язку з прийняттям вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини.

У доповненнях до апеляційної скарги просив оскаржену ухвалу скасувати, постановити нову, якою задовольнити його клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 на підтримку поданої апеляційної скарги з посиланням на зазначені у ній доводи, думку прокурора про законність рішення суду першої інстанції, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_7 засуджений вироком судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Хмельницької області від 28 серпня 2001 року за ст.ст. 140 ч. 3, 17 ч. 2, 140 ч. 2, 145 ч. 1, 143 ч. 2, 142 ч. 3, 17 ч. 2, 145 ч. 2, 17 ч. 2, 89 ч. 3, 93 п.п. «а», «і», 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацію всього належного йому майна, за винятком житла.

Ухвалою колегії суддів судової палати Верховного Суду України з кримінальних справ від 17 січня 2002 року дії ОСОБА_7 перекваліфіковані зі ст. 143 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року) на ст. 190 ч. 2 КК України (в редакції 2001 року) і призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, виключено з вироку кваліфікуючу ознаку - повторність вчинення розбійного нападу, ухвалено вважати ОСОБА_7 засудженим за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст. 140 ч. 3, 17 ч. 2, 140 ч. 2, 145 ч. 1, 142 ч. 3, 17 ч. 2, 145 ч. 2, 17 ч. 2, 89 ч. 3, 93 п.п. «а, і» КК України (в редакції 1960 року), ст. 190 ч. 2 КК України (в редакції 2001 року), на підставі ст.ст. 42, 43 (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацію всього належного йому майна, за винятком житла.

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області з клопотанням, в якому просив замінити йому покарання більш м`яким із довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, а також зарахувати відбутий строк до покарання у виді позбавлення волі на певний строк, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Згідно ст. 152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Покарання у виді довічного позбавлення волі не має кінцевого терміну відбуття покарання.

ОСОБА_7 засуджений до довічного позбавлення волі, тому вимоги ст. 152 КВК України до нього застосовані бути не можуть.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким визначені положеннями ст.ст. 81, 82 КК України. Однак, відповідно до п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», такі можуть бути застосовані лише до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Отже, вимогами національного законодавства не передбачено умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, про що обґрунтовано було зазначено в оскаржуваному рішенні.

Разом з тим, суд правильно вказав, що заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі можлива виключно у порядку ст. 87 КК України, тобто шляхом помилування.

При прийнятті ухвали суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 .

Посилання в апеляційній скарзі засудженого на те, що підставою його звернення до суду була наявність рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України (№2)», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому виді, що існує в Україні, є жорстоким поводженням, та його застосування суперечить нормам ЄКПЛ, апеляційний суд до уваги не бере, враховуючи наступне.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, про що правильно було зазначено в оскаржуваній ухвалі.

Частиною 1 ст. 87 КК України передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Судом першої інстанції роз`яснено засудженому ОСОБА_7 , що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст. 405,407,419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 01 вересня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Головуюча: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3