Справа № 461/2717/22
Провадження № 1-в/461/83/22
13.06.2022 року м. Львів
Галицький районний суд м. Львова в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові клопотання засудженого ОСОБА_5 щодо визнання його покарання у вигляді довічного позбавлення волі катуванням, -
До Галицького районного суду м. Львова надійшла заява засудженого ОСОБА_5 , в якій він просить визнати відбування ним покарання у вигляді довічного позбавлення волі з 18 лютого 2019 року і по цей день, - катуванням, та таким, що принижує гідність людини поводженням. Мотивуючи свою заяву, ОСОБА_5 посилається на ряд рішень ЄСПЛ, а також рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 свою заяву підтримав з викладених в ній підстав.
Захисник ОСОБА_4 просив суд задовольнити заяву його підзахисного.
Прокурор ОСОБА_3 вважає, що заява задоволенню не підлягає та просив суд відмовити у її задоволенні.
Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.
ОСОБА_5 засуджений вироком колегії суддів Київського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2019 року, за ч.1 ст.263, ч.2 ст.263, ч.1 ст.263-1, ч.1 ст.199, ч.2 ст.186, ч.1 ст.358, ч.3 ст.15, ч.3 ст.185, ч.4 ст.187, п.п.6, 9, 12, 13 ч.2 ст.115, 70 КК України до покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією особистого майна. Даний вирок набув законної сили на підставі ухвали Харківського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Посилання ОСОБА_5 на ту обставину, що призначене йому покарання порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), є неприйнятним та ґрунтується на власному, хибному тлумаченні положень законодавства, з огляду на таке.
Європейський суд з прав людини зазначив у низці своїх рішень, в тому числі й від 12.03.2019 у справі «Пєтухов проти України», на яке посилається ОСОБА_5 , що сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст. 3 Конвенції. Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Характер встановленого за ст. 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.
Тобто, вказаним рішенням ЄСПЛ зобов`язано державу впровадити реформу системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі, та не встановлено будь-яких обов`язків держави щодо заміни покарання засудженим до довічного позбавлення волі, тим більше не визнає його катуванням або таким, що принижує гідність особи.
У рішенні ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини», вказано, що Європейська конвенція з прав людини (далі ЄКПЛ) не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини, до невизначеного строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту населення, при цьому це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.
ВП ВС зазначила, що встановлені порушення Конвенції щодо ОСОБА_6 полягають у тому, що в Україні немає законодавчих підстав пенологічного характеру, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду призначеного покарання.
Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, ВП ВС дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Підсумовуючи вказане, як ЄСПЛ, Конституційний Суд України і Верховний Суд констатували de facto певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно якого «дозволено робити лише те, що передбачено в законі» (ст. 19 Конституції України, Рішення КСУ № 7-рп/2009 від 16.04.2009).
Таким чином, проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 та визнання покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, та таким, що принижує гідність людини поводженням.
Окрім цього, суд зазначає, що станом на момент розгляду даної справи, законодавством передбачена можливість помилування. Положеннями ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
Крім того, чинним КПК України, зокрема положеннями Розділу VIII, не передбачено встановлення або констатація будь-яких юридичних фактів, про що ставиться питання у клопотанні засудженого, а тому до компетенції суду не належить.
У випадку законодавчого запровадження належної правової процедури, засуджений не позбавлений права звернення з відповідним клопотанням у визначеній кримінально-процесуальній формі.
За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення заяви засудженого ОСОБА_5 .
На підставі викладеного, керуючись ст.64 КК України, ст. ст.537, 539 КПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
В задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 щодо визнання його покарання у вигляді довічного позбавлення волі катуванням - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1