Справа № 367/1710/22
Провадження №1-кп/367/537/2022
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 рокуІрпінськийміський судКиївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань Ірпінського міського суду Київської області кримінальне провадження, внесене 24.05.2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000010, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця АР Крим, громадянина України, не одруженого, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України,

встановив:

17 червня 2022 року до суду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 24.05.2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000010, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України. Разом з обвинувальним актом до суду надійшла угода про визнання винуватості, укладена 14.06.2022 року між підозрюваним ОСОБА_5 та прокурором третього відділу організації процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами центрального апарату Національної поліції України Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 .
У підготовчому судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали угоду про визнання винуватості та просили її затвердити. Пояснили, що їм зрозумілі наслідки її укладення та затвердження, а також наслідки невиконання умов угоди.
Прокурор у підготовчому судовому засіданні просив затвердити угоду про визнання винуватості. Крім того, прокурор також зазначив, що досудове розслідування у кримінальному провадженні проведено у повному обсязі, підстав для його зупинення або закриття немає, обвинувальний акт складено відповідно до вимог КПК України, підстави для його повернення відсутні. Тому просив у разі, якщо судом не буде затверджено угоду про визнання винуватості, призначити кримінальне провадження до судового розгляду у відкритому судовому засіданні, проти чого не заперечували також і інші учасники процесу.
Заслухавши учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, суд встановив наступне.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
За правилами ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена, зокрема, у провадженні щодо нетяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 472 КПК України в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, умови застосування спеціальної конфіскації, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.
Відповідно до ч. 7 ст. 472 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості. У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити у затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.
Так, згідно з обвинувальним актом громадянин України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується в тому, що діючи з прямим умислом та усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч врегульованим чинним законодавством України суспільним відносинам у сфері національної безпеки України, за попередньою змовою з ОСОБА_6 , не пізніше 03.04.2022 року, перебуваючи в смт. Гостомель Бучанського району Київської області, здійснював передачу матеріальних ресурсів представникам окупаційної та збройних формувань РФ на тимчасово окупованій території України, а саме смт. Гостомель. Усвідомлюючи описану мету діяльності, ОСОБА_5 , підтримуючи дружні зв`язки з ОСОБА_6 , який будучи водієм вантажного автомобіля-маніпулятора, після вторгнення збройних формувань РФ на територію смт. Гостомеля, разом використовували службовий автомобіль у власних цілях, у тому числі, з метою надання допомоги збройним формуванням країни-агресора у будуванні блок-постів, перевезення вантажів різного характеру, а також надання палива для військової техніки збройних сил РФ.
Таким чином, ОСОБА_5 обвинувачується у передачі матеріальних ресурсів незаконним збройним формуванням, створеним на тимчасово окупованій території, збройним формуванням держави-агресора, провадженні господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі, окупаційною адміністрацією держави-агресора, тобто у вчиненні нетяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України.
Згідно з умовами поданої угоди, укладеної в присутності захисника ОСОБА_4 , сторони дійшли згоди щодо формулювання підозри та правової кваліфікації дій ОСОБА_5 , всіх істотних для даного кримінального провадження обставин.
Зокрема, у пункті 3 зазначеної угоди ОСОБА_5 під час досудового розслідування беззастережно та повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України, в обсязі та за обставин, викладених у повідомленні про підозру від 16.05.2022 року та пункті 2 цієї угоди, які є істотними для даного кримінального провадження, та зобов`язався беззастережно визнавати свою винуватість в обсязі повідомленої підозри у судовому провадженні.
Зі змісту обвинувального акту та відповідно до умов угоди про визнання винуватості (пункт 2 угоди) вбачається, що ОСОБА_5 вчинив інкримінований йому злочин за попередньою змовою з ОСОБА_6 .
Тобто, фактично в обвинувальному акті та угоді викладено обставини вчинення кримінального правопорушення іншою особою, яка не є обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
За правилами п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини) закону України про кримінальну відповідальність і формулювання обвинувачення.
Дійсно, в обвинувальному акті, як і в угоді про визнання винуватості, повинні бути відображені дії всіх осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення, в тому числі тих, матеріали провадження щодо яких виділені в окреме провадження.
Поряд з цим, це не означає, що у висунутому ОСОБА_5 обвинуваченні повинні фігурувати дані (зокрема, прізвище ім`я та по батькові) особи, якій не висунуто обвинувачення у цьому кримінальному провадженні згідно з обвинувальним актом, який направлено до суду.
Посилання в обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості на анкетні дані ОСОБА_6 , який не є учасником цього кримінального провадження, є грубим порушенням передбачених статтею 7 КПК України загальних засад кримінального провадження, зокрема, засади презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, верховенства права та законності.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
У національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основоположних конституційних принципів судочинства відображено в ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 1 ст. 17 КПК України.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини ця презумпція вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у скоєнні злочину до того, як її вину буде доведено відповідно до закону. При цьому навіть за відсутності офіційних висновків достатньо деякого припущення, що суд розглядає особу як винувату («Minelli v. Switzerland», п.37; «Nerattini v. Greece», п.23; «Didu v. Romania», п.41). Попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості («Nestak v. Slovakia», п.88; «Garycki v. Poland», п.66).
За правилами ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Усупереч вимогам закону фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_5 , викладені в обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості таким чином, що дає підставу вважати, що вони стосуються обвинувачення не тільки самого ОСОБА_5 , а й іншої зазначеної в них особи, що є неприпустимим як з точки зору презумпції невинуватості, так і меж судового розгляду, який повинен проводитися лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення.
Окрім того, суд вважає, що такий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, які викладені стороною обвинувачення в обвинувальному акті, є не зрозумілим, з викладеного не можливо встановити мету та обставини вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, беззастережне визнання якого ним затверджено в угоді про визнання винуватості.
Як вже зазначалося, при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та формулюванні обвинувачення за ч. 4 ст. 111-1 КК України зазначено, що ОСОБА_5 , не пізніше 03.04.2022 року, перебуваючи в смт. Гостомель Бучанського району Київської області, здійснював передачу матеріальних ресурсів представникам окупаційної та збройних формувань РФ на тимчасово окупованій території України. Усвідомлюючи описану мету діяльності, ОСОБА_5 , підтримуючи дружні зв`язки з ОСОБА_6 , який будучи водієм вантажного автомобіля-маніпулятора, після вторгнення збройних формувань РФ на територію смт. Гостомеля разом використовували службовий автомобіль у власних цілях, в тому числі, з метою надання допомоги збройним формуванням країни-агресора в будуванні блок-постів, перевезення вантажів різного характеру, а також надання палива для військової техніки збройних сил РФ.
Згідно з правовою кваліфікацією, висунутою стороною обвинувачення, дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 4 ст. 111-1 КК України, а саме: 1) передача матеріальних ресурсів незаконним збройним формуванням, створеним на тимчасово окупованій території, збройним формуванням держави-агресора; 2) провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі, окупаційною адміністрацією держави-агресора.
Законодавче визначення господарської діяльності надано, зокрема, у ч. 1 ст. 3 Господарського кодексу України, відповідно до якої під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.
Виходячи зі змісту законодавчо визначеного поняття господарської діяльності, їй притаманні наступні ознаки: здійснюється спеціальним суб`єктом суб`єктом господарювання; полягає у виробництві продукції, виконанні робіт, наданні послуг не для власних потреб; результати такої діяльності функціонують як товар; об`єднує приватноправові інтереси суб`єкта господарювання та публічні інтереси.
Натомість, з наведеного в обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості фактичного викладу обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення не зрозуміло, яким чином діяльність ОСОБА_5 можливо ідентифікувати як господарську.
Окрім того, обвинувальний акт та умови затвердженої угоди містять незрозумілий виклад обставин щодо того, які саме матеріальні цінності були передані ОСОБА_5 незаконним збройним формуванням, створеним на тимчасово окупованій території, збройним формуванням держави-агресора.
Обставини щодо створення незаконних збройних формувань,незаконних органів владиабо окупаційної адміністрації держави-агресора на тимчасово окупованій території України, а саме на території смт. Гостомеля, у період вторгнення на цю територію України збройних формувань РФ стороною обвинувачення взагалі не зазначені.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008р. зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час судового розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваному він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.
Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення зазначеного вище підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 20.04.2006р. у справі ОСОБА_7 та інші проти Австрії, п.34).
Відсутність в обвинувальному акті зрозумілого формулювання обвинувачення унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що безперечно порушує право особи на захист, та ухвалене судове рішення за таких обставин, у будь-якому разі повинно бути визнано незаконним у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Окрім того, сторонами погоджено покарання, яке мало бути призначено ОСОБА_5 за вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 111-1 КК України у випадку затвердження угоди, а саме у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на 10 років, без конфіскації майна, на підставі ст. 75 КК України запропоновано суду звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку та покладання обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Тобто, сторонами не визначено і не погоджено права обіймати які посади або займатися якою діяльністю мав бути позбавлений ОСОБА_5 у випадку затвердження судом угоди.
Разом з тим, системний аналіз ст. 55 КК України дає змогу зробити висновок, що позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю застосовується як основне, або додаткове покарання лише у випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою обвинуваченого або із зайняттям ним певною діяльністю.
Аналогічні висновки наведені в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», в якому також визначено, що рішення про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю має бути чітко сформульоване в резолютивній частині вироку, для того, щоб не виникло жодних сумнівів під час виконання останнього.
За правилами ч. 5 ст. 65 КК України у випадку затвердження вироком угоди про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.
Тому, погоджене сторонами покарання в цій частині не відповідає загальним засадам призначення покарання, оскільки погоджено не відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу України.
Окрім того, сторонами погоджено обов`язок ОСОБА_5 формального змісту щодо співпраці з органом досудового розслідування шляхом надання показань, які викривають кримінальне провадження, а також сприятимуть проведенню кримінального провадження щодо інших осіб. Відсутність конкретизації сутності таких зобов`язань, а саме яких саме обставин мають стосуватися такі показання, свідчить про очевидну неможливість їх виконання обвинуваченим.
Таким чином, судом встановлено, що умови угоди про визнання винуватості, укладеної між ОСОБА_5 та прокурором третього відділу організації процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами центрального апарату Національної поліції України Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 , не відповідають вимогам ст. 472 КПК України, ст. 55 Кримінального кодексу України та порушують права, свободи, інтереси ОСОБА_5 та іншої особи, яка не є учасником цього кримінального провадження, що з огляду на положення п.п. 1, 3, 5 ч. 7 ст.474 КПК України є підставою для відмови в затвердженні такої угоди.
Окрім того, наведені порушення вимог закону свідчать про те, що обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні не відповідає вимогам ст. 291 КПК України та порушує гарантовані законом процесуальні права сторін кримінального провадження, основні засади кримінального провадження, зокрема, верховенство права та презумпцію невинуватості іншої особи, яка не є стороною цього кримінального провадження, а тому, з огляду на той факт, що угоди між сторонами досягнуто під час досудового розслідування, суд повертає кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування у загальному порядку.
Повний текст ухвали оголошено 11 липня 2022 року о 16 год. 45 хв.
Керуючись ст.ст. 314, 370-372, 376,469, 470, 472-474 КПК України,

постановив:

У затвердженні угоди про визнання винуватості між ОСОБА_5 прокурором третього відділу організації процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами центрального апарату Національної поліції України Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 від 14.06.2022 року відмовити.
Кримінальне провадження, внесене 24.05.2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000010, за обвинуваченням ОСОБА_5 , передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України, - повернути прокурору для продовження досудового розслідування.
На ухвалу може бути подано апеляцію до Київського апеляційного суду через Ірпінський міський суд Київської області протягом семи днів з дня її оголошення. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Суддя ОСОБА_8