Справа № 463/4234/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/528/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» на ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2022 року про накладення арешту на майно,

встановила :
Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2022 року, клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 задоволено.
Накладено арешт на майно виявлене під час проведення огляду земельної ділянки від 18 до 34 кілометра вверх за течією по річці Десна від місця впадіння в річку Дніпро, Броварського району Київської області, де розташовані Північна та Південна ділянки Спаського родовища, з залученням спеціалістів Державної служби геології та надр України, а саме, на корисні копалини: склад піску № 5-2 площею 0,9546 га, орієнтовним об`ємом 17 720 м3, що розміщується на території ділянки Спаського родовища піску, Північної та Південної ділянки, що знаходиться в руслі р. Десна, з 18 км по 34 км, яка використовується ТОВ «Будіндустрія-сервіс ЛТД» згідно спеціального дозволу на користування надрами №6391 від 13.08.2020, шляхом заборони його відчуження, розпорядження та будь-яким іншим чином розпоряджатися (користуватися) таким нерухомим майном, у тому числі, але не виключно, продавати, міняти, дарувати, розділяти (виділяти).
На ухвалу слідчого судді адвокат ОСОБА_6 в інтересах ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.
Зазначає, що оскаржена ухвала була постановлена без їх виклику, копію ухвали отримали 17.06.2022.
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що поза увагою слідчого судді залишено той факт, що як у клопотанні, так і у матеріалах кримінального провадження відсутні докази того, що виявлений та вилучений пісок набутий ТОВ «БУДІНДУСТРІЯ-Сервіс ЛТД» протиправним шляхом. Наголошує, що ТОВ «БУДІДУСТРІЯ-Сервіс ЛТД» здійснено видобуток корисної копалини в межах техніко-економічних показників розробки родовища піску, затверджених протоколом ДКЗ №4616 від 12.12.2018, а відтак виявлені та вилучені відвали піску видобуті у законний спосіб.
Слідчим суддею накладено арешт на пісок щодо якого існує нескасоване рішення Святошинського районного суду м. Києва, яким задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД», вилучене 16.03.2021 а саме: пісок в загальній кількості 104 897 м3, із забороною його відчуження, розпорядження та користування.
Наголошує, що слідчим суддею не надано оцінки тому, що клопотання подано із порушенням правил підсудності.
Прокурором подано 6 окремих клопотань про накладення арешту на майно, з метою введення в оману суд, приховування дійсної мети та завдань, адже за версією слідства в ході проведення огляду виявлено порушення встановлених правил використання надр по видобутку річкового піску Спаського родовища в обсязі 104, 897 м3. При тому, що загальний об`єм піску, який був виявлений на картах намиву, складає - 354 093 м3.
В ухвалі слідчого судді належним чином не обґрунтовано мету даного арешту та завдання, яке може бути виконано у даному кримінальному провадженні у випадку його накладення.
Зазначає, що ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» не є суб`єктом злочинів щодо яких здійснюється досудове розслідування, а згідно з витягом з ЄРДР у такому відсутні відомості, що досудове розслідування здійснюється відносно ТОВ «БУДІНДУСТРІЯ-Сервіс ЛТД».
Вважає, що доводи прокурора про те, що пісок може бути речовим доказом є виключно припущенням, оскільки вказане майно не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не могло зберегти на собі сліди вчинення злочину та не може містити будь-які інші відомості, що можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Вважає, що слідчим суддею застосовано арешт без дотримання засад розумності та співмірності, а також без врахування наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб.
ТОВ «БУДІНДУСТРІЯ-Сервіс ЛТД» здійснює видобуток корисних копалин на підставі спеціального дозволу та в межах дозволеного обсягу видобутку та звітує про видобутий обсяг піску та сплачує відповідні податки та збори.
Внаслідок проведення огляду та обшуків 24.05.2022 була повністю зупинена робота ТОВ «БУДІНДУСТРІЯ-Сервіс ЛТД». При цьому, позбавлення права на вільне володіння та розпорядження вилученого піску призведе до збитків підприємства у вигляді штрафних санкцій за порушення умов договорів, а також недоотриманий прибуток.
Прокурор у клопотанні ставить питання про арешт піску в загальній кількості 354 093 м3, яке є очевидно не співрозмірним з встановленим, на думку сторони обвинувачення, самовільним вилученням з природного середовища корисної копалини в обсязі 104 897 м3, що зафіксовано у Технічному звіті.
Внаслідок арешту буде завдано збитків: власнику майна ТОВ «БУДІНДУСТРІЯ-Сервіс ЛТД» у вигляді штрафних санкцій та упущеної вигоди; замовникам піску (будівельним організаціям), що призведене до зупинення будівництва багатьох об`єктів на території Київської області; Державі України у вигляді недоотриманих податків та зборів (рентної плати, податку на прибутку, ПДФО, ЄСВ, тощо).
Посилання слідчого судді на те, що наявність правопорушень ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» нібито підтверджується правопорушеннями, виявленими Державною службою геології та надр України в результаті перевірок діяльності щебеневих кар`єрів, що входять до сфери управління групи компаній «Юнігран» та ОСОБА_8 , є неналежним доказом.
Посилання прокурора на те, що нібито під керівництвом громадянина Російської Федерації ОСОБА_8 група компанії (до якої в тому числі входить ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД») здійснює протиправну діяльність, носить характер інформації, яка в судовому порядку визнана недостовірної та є спростованою рішенням Малинського районного суду Житомирської області.
У запереченнях на апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ТОВ «Будіндустрія - Сервіс ЛТД», прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 вважає ухвалу слідчого судді законною, обгрунтованою та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 .
В судове засідання прокурор та сторона захисту не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час і місце його проведення, клопотання про відкладення розгляду справи, інші заяви не надходили. Враховуючи обмежені терміни розгляду даної категорії справ, неодноразове відкладення розгляду за заявами учасників кримінального провадження, з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, про те, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зважаючи на положення ч.4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення розгляду справи у відсутності осіб, які не з`явились.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали судової справи та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Відповідно до пункту 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження. Статтею 132 КПК України встановлені загальні умови, що не допускають застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно з вимогами ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати, зокрема, правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України), наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК), розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Вказаних вимог кримінального процесуального закону слідчим суддею першої інстанції було дотримано в повному обсязі.
Так, згідно з клопотанням, Офісом Генерального прокурора здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000455 від 14.04.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч.2 ст. 367, ч.2 ст. 240 КК України.
Задовольняючи дане клопотання сторони обвинувачення, внесене в межах кримінального провадження №0000455, слідчий суддя дійшов правильного висновку про необхідність накладення арешту на майно у зв`язку з наявністю достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, при цьому слідчим суддею було враховано розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Під час розгляду клопотання сторони обвинувачення слідчий суддя правильно встановив, що є достатні підстави вважати, що майно, на яке просять накласти арешт, відповідає вимогам ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, а тому потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, про які йдеться в клопотанні прокурора.
Окрім того, колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
Що стосується тверджень сторони захисту про недоведеність доводів клопотання доказами, то такі не ґрунтуються на матеріалах справи. Так, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні прокурора про арешт майна повинно бути зазначено, зокрема: документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном. На підтвердження заявлених у клопотанні даних, прокурором долучено копії матеріалів кримінально провадження.
Так, ЄСПЛ своїми рішеннями неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 7 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
На переконання апеляційного суду, слідчим суддею при ухваленні оскаржуваного рішення було враховано не лише вимоги щодо захисту фундаментальних прав власника майна та прав третіх осіб, а й «справедливий баланс» між інтересом суспільства та приватним інтересом, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Крім того, накладення арешту на майно вданому випадку, не припиняє права власності на них, а лише тимчасово обмежує таке право, на даному етапі досудового розслідування.
Доводів про те, що обмеження права власності, спричинені застосуванням вказаного заходу забезпечення кримінального провадження, не співрозмірні завданням кримінального провадження суду не надано.
Що стосується доводів адвоката ОСОБА_6 про порушення правил підсудності, як підстави для скасування ухвали слідчого судді, апеляційний суд вважає безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 184 КПК України клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу подається до місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.
Частиною 6 статті 9 КПК України визначено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст. 7 цього Кодексу, тому слідчий суддя, слідчий та прокурор мають керуватися виключно положеннями КПК України та нормативно-правовими актами, які йому не суперечать.
22 березня 2018 року законом № 2367-VІІІ було внесено відповідні зміни до КПК України, які є чинними станом і на теперішній час. Цим законом реєстрацію органу досудового розслідування як юридичної особи, як критерій визначення територіальної юрисдикції судів було вилучено. Натомість було встановлено (повернуто) критерій - саме місцезнаходження органу досудового розслідування.
Отже, відповідно до чинної редакції вказаної норми територіальна юрисдикція суду визначається територією, в межах якої знаходиться орган досудового розслідування, незалежного від зареєстрованого місцезнаходження органу досудового розслідування, як юридичної особи.
У відповідності до ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
Згідно з ст. 38 КПК України органами досудового розслідування (органами, що здійснюють дізнання і судове слідство) є, окрім інших, слідчі підрозділи органів Державного бюро розслідувань.
Відповідно до частин 1, 4 ст. 9 Закону України «Про державне бюро розслідувань» систему ДБР складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи.
Тобто, чинний кримінальний процесуальний закон визначає органами досудового розслідування не службових осіб слідчих цих органів досудового розслідування, а відповідні державні установи слідчі підрозділи та підрозділи детективів.
З 01 березня 2021 року у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань почали діяти слідчі підрозділи (відділи), які розташовані у всіх областях України.
Органом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні є Головне слідче управління Державного бюро розслідувань.
У складі Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань зокрема, діють перший та другий відділи Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень у сфері службової діяльності, а також перший відділ Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями.
Наказами Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_9 від 01.03.2022 № 120-дск. від 04.03.2022 № 121 дск та від 15.03.2022 № 124 дск у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану місцем здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях вказаними відділами визначено Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові, яке знаходиться в межах територіальної юрисдикції Личаківського районного суду м. Львова та Львівського апеляційного суду.
При цьому в силу загальної засади кримінального провадження - законність, що регламентована ст. 9 КПК України, - суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно дотримуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. Розгляд справи саме судом, встановленим законом, є складовою права на справедливий суд, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, беручи до уваги загальні засади кримінального провадження, можна зробити висновок, що клопотання в порядку ст. 184 КПК України необхідно подавати до місцевого суду за фактичною адресою місця знаходження органу досудового розслідування.
Відтак, враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 підставно звернувся із клопотанням у порядку ч. 6 ст. 193 КПК України про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000455 до Личаківського районного суду м. Львова.
Колегія суддів також враховує, що зазначений захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які, в свою чергу, чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України. Поряд з цим, власник або інший володілець майна, відповідно до вимог ст. 174 КПК України, має право звернутися із клопотанням про скасування накладеного арешту.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.
Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді у ході апеляційного розгляду не встановлено.
З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:
Ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2022 року про арешт майна залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 - без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4