КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження: 11-кп/824/773/2022 Категорія: ст. 459 КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3
- ОСОБА_4
за участю секретаря - ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку з державною установою «Житомирська УВП № 8» матеріали судового провадження за заявами засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського міського суду від 18 серпня 2000 року за апеляційними скаргами з доповненнями засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року,
за участі сторін апеляційного провадження:
прокурора - ОСОБА_9
захисників - ОСОБА_8
ОСОБА_10
ОСОБА_11
засуджених - ОСОБА_6
ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року залишено без задоволення заяви засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського міського суду від 18 серпня 2000 року, яким засуджено кожного з них за ч. 3 ст. 193, ч. 3 ст. 194 , ч. 2 ст. 143, п. п. «а», «ж», «з», «і» ст. 93 КК України до довічного позбавлення волі із конфіскацією майна.

Не погоджуючись з ухвалою суду, засуджені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить дослідити докази у кримінальній справі № 1-81/2000 щодо оспорюваних обставин вбивства ОСОБА_12 , встановлених вироком Київського міського суду від 18 серпня 2000 року, повторно дослідити докази нововиявлених обставин щодо вбивства ОСОБА_12 , надані стороною захисту до суду першої інстанції, ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні вбивства ОСОБА_12 - закрити, а призначене ОСОБА_6 вироком Київського міського суду від 18 серпня 2000 року покарання у виді довічного позбавлення волі змінити на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Засуджений ОСОБА_6 зазначає про те, що, на його глибоке переконання, при розгляді заяви про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського міського суду від 18 серпня 2000 року судом присяжних було допущено істотні порушеннями вимог кримінального процесуального закону, судовий розгляд проведено неповно, без дослідження всіх обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення, у зв`язку з чим ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року підлягає скасуванню.
Так, в апеляційній скарзі акцентується увага на тому, що в його ( ОСОБА_6 ) із ОСОБА_7 заявах про перегляд за нововиявленими обставинами оспорювався вирок Київського міського суду від 18 серпня 2000 року в частині обставин вбивства ОСОБА_12 , за яких ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими, а положення ч. 4 ст. 466 КПК України покладали на суд першої інстанції неухильний обов`язок дослідити в судовому засіданні всі докази у кримінальній справі № 1-81/2000 щодо оспорюваних обставин вбивства ОСОБА_12 , встановлених вироком Київського міського суду від 18 серпня 2000 року. В судовому засіданні неодноразово зазначалось про те, що заявлені обставини, які не були відомі суду на час ухвалення вироку Київського міському суду від 18 серпня 2000 року, саме у сукупності із раніше виявленими обставинами доводять неправильність оспорюваного вироку. Протягом всіх стадій судового розгляду неодноразово зазначалось про те, що повноцінна та об`єктивна перевірка оспорюваних обставин можлива лише при сукупному дослідженні наданих ними доказів у поєднанні із доказами, дослідженими Київським міським судом у 1999-2000 роках.
Засуджений ОСОБА_6 вказує також в апеляційній скарзі на те, що в ході судового розгляду так і не були досліджені матеріали та докази, необхідні для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
На переконання засудженого ОСОБА_6 , дії суду присяжних не узгоджуються з приписами ч. 4 ст. 466 КПК України, які дозволяють суду не досліджувати докази лише щодо тих обставин, що встановлені в судовому рішенні, яке переглядається за нововиявленими обставинами, які не оспорюються. Адже судом першої інстанції не було досліджено всіх доказів щодо обставин ймовірного вбивства ОСОБА_12 , встановлених вироком Київського міського суду від 18 серпня 2000 року, які було оспорено засудженими у заявах.
Також засуджений ОСОБА_6 звертає увагу на те, що докази у кримінальній справі № 1-81/2000, про дослідження яких він та ОСОБА_7 заявляли клопотання, не досліджувалися судом присяжних у повній мірі, а тому вважає за необхідне клопотати перед апеляційним судом про дослідження цих доказів під час апеляційного розгляду в порядку ст. 404 КПК України. Без дослідження вказаних доказів суду першої інстанції неможливо було об`єктивно та повно з`ясувати оспорювані обставини вбивства ОСОБА_12 . Більш того, судом присяжних не було досліджено весь обсяг доказів, визначений відповідною ухвалою суду на початковій стадії судового розгляду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року, скасувати вирок Київського міського суду від 18 серпня 2000 року за наслідками кримінального провадження, за нововиявленими обставинами, винести новий вирок, яким виправдати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за п.п. «а», «ж», «з», «і» ст. 93 КК України (в ред. 1960 року) за обвинуваченням у вбивстві ОСОБА_12 через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання.
Захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі посилається на те, що висновки суду, викладені в оскаржуваній ухвалі, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Так, захисник ОСОБА_8 зазначає про, що у висновку спеціаліста в галузі судової медицини ОСОБА_13 від 15 грудня 2013 року вказано: «... вважаю, що для дослідження експертом були представлені різні черепи.». Тобто, експерт ОСОБА_13 зазначив про те, що при експертизах № 249, № 2-МК та № 102 експерти досліджували три різні черепи. Якщо один з них належав ОСОБА_12 , то інші два висновки експерта не стосуються ОСОБА_12 , а отже або експерти ідентифікували череп ОСОБА_12 , а причину його смерті не досліджували (так як на предмет встановлення причини смерті досліджували інший череп), або може бути, що всі ці три черепи не належали ОСОБА_12 , а що стосується причини смерті ОСОБА_12 , яка зазначена у висновку експерта № 102 від 24 липня 2000 року, то експерт ОСОБА_13 не переоцінює доказ, а він вказує: «...припущення, щодо імовірної причини смерті ОСОБА_12 як утоплення, оскільки труп було виявлено в заболоченій місцевості, не базується на медичних даних, є тільки думкою експертів як можливою однією з причин смерті.». Це не є переоцінка висновку експерта, адже в самій експертизі вказано: «Принимая во внимание фабулу дела, нельзя исключить, что смерть ОСОБА_12 могла наступить в результате утопления в воде. Для подтверждения данного диагноза необходимо было произвести исследования костного мозга на предмет планктона», а тому, за таких обставин, немає переоцінки висновку експерта, і ОСОБА_13 , і експерт висновку № 102 вказують одне і теж.
Також, захисник ОСОБА_8 зазначає про те, що суд в своїй ухвалі вказує: «Пояснення свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 про те, що потерпілий ОСОБА_12 проживав у бабусі ОСОБА_14 в літку 1997-1998 року, що на їх думку, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 не причетні до вбивства ОСОБА_12 , не є нововиявленими обставинами, оскільки дані обставини Київським міським судом досліджувалися, їм була надана в сукупності із іншими доказами у праві належна оцінка і вони перевірялися Верховним судом України», але не зрозуміло, чому суд першої інстанції дійшов до такого висновку, адже такий висновок суду, що викладений в оскаржуваній ухвалі, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, адже у 2000 році Київським міським судом свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в суд не викликалися та в суді не допитувалися, їх показання надані на досудовому слідстві, в суді не досліджувалися, протоколу їх допиту у справі немає.
Окрім того захисник ОСОБА_8 закцентував увагу на тому, що в оскаржуваній ухвалі також вказано: «Дані, зазначені у довідці Прилуцької державної адміністрації про те, що станом на 2000 року с. Новий Биків в Прилуцькому районі Чернігівської області не існувало, також не є нововиявленою обставиною, оскільки встановлено, що вбивство ОСОБА_12 сталося дорогою з с. Світанок до м. Києва на території Чернігівської області», але такий висновок суду також не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки в листі Прилуцької державної адміністрації Чернігівської області у відповідь на запит адвоката вказано, що села Новий Биків у Прилуцькому районі Чернігівської області немає і не було. Ні про який стан на 2000 рік не йдеться, а що стосується посилання суду на те, хто встановив, що вбивство ОСОБА_12 сталося по дорозі з с. Світанок до м. Києві на території Чернігівської області, то у вироку суду від 18 серпня 2000 року, який переглядав Деснянський районний суд м. Києва за нововиявленими обставинами, вказано: «... по дорозі з с. Світанок до Києва, неподалік від с. Новий Биків Прилуцького району Чернігівської області», що суперечить географії України, територіально-адміністративному поділу України та вироку Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2009 року у справі № 1-43/09 відносно ОСОБА_16 .
Крім того захисник ОСОБА_8 зазначив в апеляційній скарзі про те, що під час розгляду заяв засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського міського суду від 18 серпня 2000 року було встановлено обсяг доказів, які будуть досліджуватися та порядок їх дослідження, і, цей обсяг було визначено в клопотанні засудженого ОСОБА_7 та повністю затверджено в ухвалі, але суд порушив свою ж ухвалу, не дослідивши всі документи та речові докази, зазначені в ухвалі про обсяг доказів, які будуть досліджені, а також порядок їх дослідження, чим суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду.
Також захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі вказав на те, що під час судового розгляду заяв засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського міського суду від 18 серпня 2000 року було встановлено, що всі слідчі дії по епізоду вбивства ОСОБА_12 були проведені до порушення кримінальної справи, а також проводилися слідчим Харківської районної прокуратури м. Києва, по епізоду вбивства в Чернігівській області без будь-яких на те повноважень. Під час судового засідання засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 неодноразово подавали письмові клопотання про визнання доказів недопустимими, на що отримували відповідь суду про те, що недопустимість доказів буде досліджено в нарадчій кімнаті при винесенні рішення по справі. Посилаючись на положення ст. ст. 86, 87 КПК України, захисник ОСОБА_8 акцентував увагу на те, що в оскаржуваній ухвалі докази отримані в наслідок істотного порушення прав та свобод людини не визнані недопустимими, а також не зазначено про недопустимість доказів, враховуючи те, що недопустимість доказів по епізоду вбивства ОСОБА_12 не досліджувалися під час судового засідання судом першої інстанції та Верховним судом України в 2000 році, а, відтак, на переконання захисника ОСОБА_8 , суд першої інстанції істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

В апеляційних скаргах засуджений ОСОБА_17 просить повторно дослідити докази щодо обставин вбивства ОСОБА_12 на підставі клопотання сторони захисту про обсяг та порядок дослідження доказів від 4 листопада 2019 року, повторно дослідити обставини, заявлені стороною захисту, разом із раніше встановленими обставинами, ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою закрити кримінальне провадження щодо вбивства ОСОБА_12 , вирок Київського міського суду від 18 серпня 2000 року в частині призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі змінити на строкове покарання.
В апеляційних скаргах засуджений ОСОБА_17 посилається на те, що місцевим судом в супереч вимог Закону не досліджено низку доказів, які мають суттєве значення у справі, які вказують на неправильність вироку суду, який слід переглянути.
Як звертається увага в апеляційних скаргах засудженим ОСОБА_17 , стороною захисту було об`єктивно доведено, що не мало об`єкту і діяння, у вчиненні якого вироком, що переглядається, визнано винуватими ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , неправильно визнано винуватими у скоєнні умисного вбивства ОСОБА_12 біля с. Новий Биков Прилуцького р-ну з метою полегшення перепродажу квартири та одержання за це грошей, і з цього приводу із зазначенням інших обставин, постановлені судові рішення, які підтверджені Верховним Судом України через роки після набрання законності вироку, який переглядається і, відповідно має приюдиційне значення, і без сумніву є новою обставиною.
Також засуджений ОСОБА_17 акцентує увагу на тому, що суд постановлював рішення без виходу до нарадчої кімнати, які за змістом положень ч. 2 ст. 372 КПК України не відповідають вимогам і є незрозумілими, а сторона захисту зверталась двічі із заявою про роз`яснення мотивів ухвал, але в порушення положень ч. 2 ст. 372, ст. 380 КПК України, суд, в усній формі, необґрунтовано, відмовив у роз`ясненні судових рішень.
Засуджений ОСОБА_17 звертає увагу на те, що докази щодо обставин вбивства ОСОБА_12 в повній мірі судом не досліджені, а зауваження і клопотання про з`ясування всіх обставин, суд першої інстанції безпідставно відхилив.
В доповненнях до апеляційної скарги засуджений ОСОБА_17 вказує на те, що нововиявлені обставини, а також інші обставини у своїй сукупності доводять, що травми голови, про які вказано у висновку № 102 та у медичній документації на ім`я ОСОБА_12 , виникли у нього вже після проживання в с. Світанок, тобто, після того як ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_18 забирали ОСОБА_12 із с. Світанок та в результаті інциденту між ОСОБА_18 і ОСОБА_12 , якого залишили на трасі. Жодного сумніву, що ніякого вбивства не сталося, адже є встановлений факт про лікування ОСОБА_12 у лікарні ШМД, куди його 22 жовтня 1997 року привезла швидка міста Києва із діагнозом ЧМТ та про настання смерті потерпілого після 5-10 діб від отримання ним 22 жовтня 1997року цих травм, із яких вісім діб, тобто, до 29 жовтня 1997 року він стаціонарно лежав у лікарні міста Києва.

Засуджений ОСОБА_7 зазначає й про те, що нововиявлені обставини разом із раніше відомими обставинами вказаної справи неспростовно доводять, що обставини події злочину умисного вбивства ОСОБА_12 , які за ч. 1 ст. 91 КПК України 2012 року (ч. 1 ст. 64 КПК України 1960 року) обов`язково підлягають доказуванню у кожною кримінальному провадженні, а саме об`єкт злочину, час, місце і спосіб його вчинення, встановлені вироком неправильно. Відсутність фактичного місця події ставить під сумнів самий злочин і вказує про неправильність поставленої вини ОСОБА_17 і ОСОБА_19 в оспорюваному епізоді щодо ОСОБА_12 .
Щодо об`єкту злочину, то засуджений ОСОБА_7 вказує на те, що адвокат при ознайомленні із матеріалами справи виявив, що дослідницькі частини висновків трьох зазначених експертиз містять істотні розбіжності в місцях винайдення трупа, в описах трупа, позначеного, як виявлений у болоті труп ОСОБА_12 , які до того ж суттєво різняться із прижиттєвими, медичними даними потерпілого. Для перевірки цих обставин сторона захисту звернулася до ряду бюро судово-медичних експертиз та, надавши копії трьох зазначених експертних висновків, просила дослідити природу та причини таких розбіжностей.
Очевидні, встановлені експертом суперечності зубних формул у експертних висновках є нововиявленою обставиною, на думку засудженого ОСОБА_17 і не були відомі суду та учасникам сторін, а відповідно повинні бути оцінені та усунені належними доказами, а в іншому випадку необхідно застосувати положення ст. 62 Конституції України.
Крім того, як звертає увагу засуджений ОСОБА_7 в доповненнях до апеляційної скарги, нововиявленими обставинами вказаної справи, разом із раніше відомими обставинами вказують, що обставина об`єкту злочину - особа виявленого в болоті трупу біля села Новий Биков Чернігівської області у вироку встановлена неправильно, оскільки зі змісту вироку вбачається, що в основу обвинувачення покладені висновок комісійної експертизи № 102 яка досліджувала череп знайдений у 1998 році біля села Новий Биков Прилуцького району, що за своїми особливостями суттєво відрізняється, по-перше від місця винайдення 12 серпня 1999 року у болоті біля сіл Зарудка і Знаменка Прилуцького району трупу описаного в висновку №249; по-друге, від прижиттєвих медичних даних ОСОБА_12 , і, зазначені обставини не були відомі суду, а в протилежному випадку, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 334 КПК України 1960 року, суд був би зобов`язаний зробити вибір між: віднайденим в болоті трупом, описаним в експертному висновку № 249; черепом, описаним в експертних висновках № 2-МК та № 102; медичними даними ОСОБА_12 , та в мотивувальній частині вироку зазначити мотиви, з яких відкидає деякі з цих явно суперечливих один одному доказів.
Зазначається засудженим ОСОБА_7 в доповненнях і на те, що стосується причини смерті потерпілого ОСОБА_12 вказує на те, що за висновками судово-медичних експертів ОСОБА_13 від 15 грудня 2013 року та ОСОБА_20 від 12 грудня 2013 року причина смерті особи, труп якої віднайдено в болоті та ідентифікований як труп ОСОБА_12 , не встановлена.
Щодо мотивів злочину засуджений ОСОБА_7 в доповненнях до апеляційної скарги вказує на те, що рішенням Деснянського районного судум. Києва від 28 листопада 2003 року у справі № 2-200/03 встановлено, що внаслідок вчиненого засудженими злочину, квартира незаконно вибула із володіння іншої особи ОСОБА_21 (син потерпілого), а тому право власності на житло йому повернуто. Наведене судове рішення у цивільній справі було ухвалено після набрання вироком законної сили та фактично спростовує судовий висновок щодо корисливих мотивів позбавлення життя ОСОБА_12 , оскільки потерпілий власником цієї квартири не був. Отже на думку засудженого ОСОБА_7 нововиявлені обставини - судове рішення від 28 листопада 2003 року, доводить, що судовий висновок про корисливий мотив вбивства ОСОБА_12 є неправильним.

Крім того, на думку засудженого ОСОБА_7 , всупереч вимогам КПК України та ухвали суду від 4 листопада 2019 року, судом першої інстанції невмотивовано не досліджено, зокрема такі докази:
- групові любительські фотографії, із яких було виділено обличчя особи для ідентифікаційного дослідження експертизи № 2-МК від 17 лютого 2000 року;
- супровідна документації стосовно цих фотографій, а саме:
* протокол виїмки речей;
* протокол впізнання особи на цих речах (фотографіях);
* протокол долучення цих речей до матеріалів справи;
* постанову слідчого про надання цих речей (фотографій) до експертизи №2-МК;
- стоматологічна медична картка №754 із лікарні №14 м. Києва на ім`я ОСОБА_12 ;
- супровідна документація стосовно стоматологічної картки № 754,а саме:

* протокол виїмки документу (картки №754);
* протокол про долучена цього документу до матеріалу справи;
* постанову слідчого про надання цього документу (№754) до експертизи № 2-МК;
- медична картка № 22309/5867 на ім`я ОСОБА_21 від 22 жовтня - 29 жовтня 1997 року;
- відеозапис відтворення обстановки та обставин події від 21 липня 1999 року на підтвердження відсутності адвоката під час вказаної слідчої дії.
Засуджений ОСОБА_7 переконаний, що наведене вказує про неповноту судового розгляду і порушення прав особи на захист, гарантованих Конституцією та Конвенцією, адже суд першої інстанції, не дослідивши низку мегаважливих доказів, у сукупності із заявленими нововиявлеиими обставинами, що свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Також засуджений ОСОБА_17 вказує у доповненнях на те, що адвокат при ознайомленні із матеріалами справи виявив, що дослідницькі частини висновків трьох зазначених експертиз містять істотні розбіжності в місцях винайдення трупа, в описах трупа, позначеного, як виявлений у болоті труп ОСОБА_12 , які до того ж суттєво різняться із прижиттєвими, медичними даними потерпілого, і, з метою перевірки вказаних обставин сторона захисту звернулася до ряду бюро судово-медичних експертиз та, надавши копії трьох зазначених експертних висновків, просила дослідити природу та причини таких розбіжностей.
Акцентує увагу засуджений ОСОБА_7 в доповненнях на те, що саме на підставі звернення адвоката від 11 грудня 2013 року судово-медичний експерт ОСОБА_13 , з вищою кваліфікаційною категорією, стаж за фахом якого 32 роки, асистент кафедри анатомічної судової медицини та права Вінницького національного медичного університету, провів дослідження зазначених матеріалів та виявив, що:
- за висновком № 249 у досліджуваному черепі зубощелепний апарат зберіг 25 зубів, тоді як за висновком № 2- МК - лише 19 зубів;
- за висновком № 249 наявний зуб № 2 справа зверху, тоді як за висновком №2-МК він відсутній внаслідок аномалії розвитку щелепи (адентія);

- за висновком № 249 наявний зуб № 6 справа знизу, який за висновком №2-МК було видалено ще за життя;
- за висновком № 249 зуба № 8 зліва знизу немає, тоді як за висновком №2-МК він є.
За результатами дослідження від 15 грудня 2013 року експерт ОСОБА_13 надав консультативний висновок:
- проведені на досудовому слідстві експертизи досліджували різні трупи;
- причина смерті не встановлена (т. 4 судовий ас. 32-40; т. 7 ас. 160). Таких же висновків, що судові експертизи № 249, № 2-МК та № 102 досліджували та зробили висновки по різних черепах, дійшли й судово-медичний експерт ОСОБА_22 , спеціаліст в галузі судової медицини Республіканського бюро судово-медичної експертизи АР Крим та судово-медичний експерт ОСОБА_23 , спеціаліст в галузі судової медицини Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи 12 грудня 2013 року.
На переконання засудженого ОСОБА_7 , очевидні встановлені експертом суперечності зубних формул у експертних висновках є нововиявленою обставиною і не були відомі суду та учасникам сторін відповідно, а тому повинні бути оцінені та усунені належними доказами, в іншому випадку слід застосувати положення ст. 62 Конституції України.
Також, як звертається увага в доповненнях до апеляційної скарги, за висновком № 2 -МК в досліджуваному черепі було виявлено:
- зуб № 2 справа зверху відсутній внаслідок адентії, яка є вродженою патологією;
- аномальну форму прикусу «прогнатія», а згідно отриманої захистом письмової консультації спеціаліста в галузі стоматології лікаря-стоматолога ОСОБА_24 , від 6 лютого 2018 року виявлені висновком 2-МК у черепі аномалії адентія і прогнатія, є вродженими аномаліями розвитку щелепи і повинні відмічатися у стоматологічній картці. Проте, прижиттєва стоматологічна картка № 754 на ім`я ОСОБА_12 , 1943 року народження, яку внесена на сторінці 6 висновку № 2-МК, наявності жодних аномалій не відображає. Більш того, на наявній у цьому висновку прижиттєвій фотокартці № 8 обличчя не відповідає ознакам верхнього прогнатизму, який був виявлений цією експертизою на досліджуваному черепі (Т.7 судовий ах.203-209). З цього випливає, що за прижиттєвими медичними даними, на відміну від досліджуваного експертами трупу,- ОСОБА_12 ніяких аномалії розвитку щелепи не мав. Вказана невідповідність прижиттєвих даних ОСОБА_12 дослідницьким даним експертизи №2-МК являється новою обставиною і не була оцінена судом.
Крім того, як зазначає апелянт, у висновку експерта № 2-МК, вказано ,що 7 вересня 1999 року слідчий надав медичну стоматологічну картку № 754. Проте, згідно до постанови слідчого прокуратури про призначення експертизи від 1 вересня 1999 року, зазначена картка не подавалась. На запит адвоката ДУ Київська клінічна лікарня № 4 повідомила, що стоматологічна медична картка № 754 на ім`я ОСОБА_12 29 вересня 1999 року було передано під розписку оперуповноваженому Бернацькому (який входив до слідчої групи по справі) і не повернута. Офіційна відповідь лікарні є нововиявленою обставиною, яка спростовує, що медичну картку № 754 було подано 7 вересня 1999 року, а також засвідчує, що її вилучено в поза процесуальний спосіб і до справи не долучено. На клопотання сторони, суд на місці ухвалив про відсутність у матеріалах справи стоматологічної картки № 754 і її протокольної форми фіксації.
Допитаний 31 січня 2018 року, 1 квітня 2019 року, 1 червня 2020 року, експерт Жук в суді показав, що експертизою № 249 поводилось лише зовнішнє дослідження цільного черепа, на експертизу № 2-МК було доставлено череп із секційним розпилом, а на комісійну експертизу №102 було доставлено вже без секційного розпилу. На його велике переконання, ця помилковість вказаних експертиз викликана дослідженням різних трупів. З цього випливає, що віднайдений в болоті труп, досліджений експертизою № 249, за своїми ознаками суттєво відрізняється від того, що досліджувався експертизою № 2-МК та відрізняється від експертизи № 102, які покладені в основу вироку, тобто це різні трупи. Такий висновок експерта являється нововиявленими обставинами і не був відомий суду.
У судовому засіданні Дарницького і Деснянського районних судів судово-медичний експерт ОСОБА_13 підтвердив свої консультативні висновки. Він також зазначив, що експертиза № 2-МК, яка з використанням фотокарток ідентифікувала віднайдений у болоті труп, як труп ОСОБА_12 , застосувала ненадійний метод ідентифікації. Експерт пояснив, що ідентифікація методом фото суміщенням черепа із прижиттєвою фотокарткою має похибку 15%. Він акцентував, що потерпілому ОСОБА_12 (1943 р.н.) на момент смерті було 57 років, а при фото суміщенні в висновку № 2-МК було використано фотокартку особи, віком 25 років. За таких обставин понад 10 тисяч черепів ввійдуть під череп ОСОБА_12 . Експерт наголосив, що використання фотокартки 30-річиої давнини є неправильним, бо за затвердженою методикою фото повинно бути найбільш наближене за віком, до черепу, що ідентифікується.
Окрім того, в своєму консультативному висновку від 20 листопада 2014р. судово-медичний експерт ОСОБА_13 акцентував, що висновок експертизи №102, крім іншого, відображає дані медичної картки №22309/5867 на ім`я ОСОБА_12 , згідно яких 23 жовтня 1997р. останньому було проведено рентгенограму голови в двох проекціях, якою виявлено перелом черепа піврічної давнини. Проте, сама експертиза №102 на досліджуваному черепі перелому піврічної давнини не виявила.
Зазначене є також новою обставиною і не було відомо суду. Звертаю увагу що людина яка зображена у висновку №2-МК нам не знайома і він (засуджений) її ніколи не бачив! ОСОБА_25 , який мешкав у будинку ОСОБА_26 , мав вигляд 60-ти річної людини, був малого зросту, сутулий із залисиною на голові. Також із медичної документації на ім`я ОСОБА_12 (1943р.н,), відомо що приблизно березень-квітень 1997 року, його збила машина внаслідок чого він отримав ЧМТ і перелом черепа та ключиці. Жодна із експертиз не виявили на останках цих ушкоджень що вказує на невідповідність прижиттєвим даним на ім`я ОСОБА_12 .
Таким чином, у консультативних висновках судово-медичних експертів від 15 грудня 2013 року, 12 грудня 2013 року, 20 листопада 2014 року, наданих на запити захисту, та в показаннях судово-медичного експерта ОСОБА_13 у судовому засіданні, а також у письмовій консультації спеціаліста, лікаря-стоматолога ОСОБА_24 , та в офіційному листі лікарні №14 м.Києва вказані значущі обставини, які не були відомі суду та стороні захисту ані під час ухвалення вироку, ані його касаційного перегляду. Тому раніше ці обставини не аналізувалися як в процесуальних документах та і в судових рішеннях. Такі обставини неспростовно доводять недосговірність висновків судових експертиз, які використані для обґрунтування вироку. Зокрема, висновки експерта ОСОБА_13 та інформація спеціаліста у галузі стоматології ОСОБА_24 доводять, що висновки експертиз № 2-МК від 17 лютого 2000 року та №102 від 3 серпня 2000 року, які використані у вироку для засудження ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за умисне вбивство ОСОБА_12 , у дійсності були зроблені щодо невідомої особи.
Як зазначає апелянт, суд не дослідив докази, а головуючий повідомив про відсутність фотографій і стоматологічної картки № 754, після чого, не з`ясувавши думку сторін, як це передбачено ст. 349 КПК України, без згоди сторін, на місці, змінив ухвалу від 4 листопада 2019 року, виключивши із обсягу дослідження ці речі. На що стороною заявлено заперечення.
На переконання засудженого ОСОБА_7 , встановивши істотне порушення вимог процесуального закону, як порушення прав на захист, районний суд безальтернативно був зобов`язаний визнати речі (фотографії і стоматологічну картку Ж754) недопустимим доказами та, як наслідок, і висновок експерта № 2-МК визнати недопустимим, оскільки саме ці речі були покладені на обґрунтування ідентифікаційної експертизи № 2-МК.
Також, як зазначає апелянт, за невідомих причин невмотивовано суд відмовився досліджувати медичну картку, на що сторона подала заперечення.
Стосовно показань свідків, в оскаржуваній ухвалі зазначено, що, нібито, їм надана оцінка Київським міським судом. Апелянт зауважує на те, що не зрозуміло, чим керувався районний суд, адже свідки ОСОБА_27 і ОСОБА_26 вперше були допитані саме в цьому провадженні за заявою про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, відповідно їх свідчення заявлені, як нові обставини, і оцінку їм раніше не надавали.
Про упередженість суду і не відповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження свідчить і те, що в оскаржуваній ухвалі майже сторінку суд присвятив епізоду ОСОБА_28 і ОСОБА_29 , який у даному кримінальному провадженні навіть не розглядався і не поєднується з ОСОБА_12 .
Окрім того, засуджений ОСОБА_7 вказує на те, що ухвалою Верховного Суду України (справа № 05-198к2001) залишено без змін вирок Київського міського суду від 18 серпня 2000 року, яким ОСОБА_7 , ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 193, ч. 3 ст. 194 , ч. 2 ст. 143, п. п. "а", "ж", "з", "і" ст. 93 КК України в ред.1960 року до довічного позбавлення волі. У цій справі № 05-198к2001 Верховний Суд України перевіряв вирок Київського міського суду від 18 серпня 2000року за правилами другої інстанції і така перевірка стосувалася не тільки питань права, а й об`єктивності та повноти досудового, судового слідства та відповідності висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам. Отже характер провадження вимагав забезпечення участі, як підсудного Зінченка, так і його адвоката ОСОБА_30 . Проте підсудного Зінченка і його адвоката не було в судових засіданнях при розгляді справи, журнал судового засідання відсутній, аудиозапис судового засідання не вівся, а рішення від 15 лютого 2001 року не відображає інформації з приводу активного і безпосереднього захисту прав і законних інтересів ОСОБА_31 підчас розгляду справи в другій інстанції. У зв`язку з цим 15 жовтня 2020року він звернувся до Верховного Суду України із інформаційним запитом щодо надання судом інформації, зокрема, хто із осіб, зазначених у описовій частині ухвали Верховного Суду України від 15 лютого 2001 року (справа №05-198к2001) під час перегляду вироку Київського міського суду від 18 серпня 2000 року під час поставлення 15 лютого 2001 року ухвали, здійснював захист прав та законних інтересів підсудного ОСОБА_7 у розумінні ст.59; ст.129 ч. 3 п.п.2,4,6 Конституції України, а також у розумінні статті 6 Конвенції.
10 листопада 2020 року він ознайомився з повідомленнями №5-40сі20 від 29 жовтня 2020 року та №5- 198к01 від 5 листопада 2020р.,в яких Верховний Суд України зазначив: „... у судовому засіданні суду касаційної інстанції при розгляді кримінальної справи за Вашою касаційною скаргою та касаційними скаргами інших ... на вирок судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 18 серпня 2000року, брав участь Ваш захисник - ОСОБА_32 , який підтримав подані касаційні скарги.
Разом з тим, апелянт акцентує увагу на тому, що ОСОБА_32 не являється фахівцем у галузі права і ніколи не працював адвокатом. Про це суду абсолютно не було відомо. Відповідно він не міг здійснювати захист прав і законних інтересів підсудного ОСОБА_7 у розумінні статей 59,129 Конституції України та статті 6 Конвенції. Із повідомлення ВСУ слідує, що під час розгляду касаційної скарги судова колегія ВСУ під головуванням судді ОСОБА_33 помилково прийняли ОСОБА_32 за фахівця в галузі права для здійснення правового захисту підсудного, і внаслідок цього трапилася добросовісна помилка, яка призвела до істотного порушення захисту особи, вимог КПК, Конституції України, міжнародних договорів згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Відсутність підсудного його адвоката чи фахівця в галузі права який би захищав інтереси ОСОБА_7 , перешкодили суду справедливо розглянути справу і ухвалити правильне рішення, а тому, підлягає перегляду за нововиявленими обставинами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засуджених та їх захисників на підтримку апеляційних скарг, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи, що у справі на даний час відсутні будь-які нововиявлені обставини, а рішення суду першої інстанції грунтується на вимогах закону, дослідивши матеріали кримінальної справи № 1-81/2000 та матеріали справи № 754/17699/18, за клопотанням сторони захисту докази у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить такого висновку.
Перевіркою матеріалів кримінальної справи встановлено, що Вироком Київського міського суду від 18 серпня 2000 року засуджено ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - кожного - за ч.3 ст. 193, ч.3 ст. 194, ч.2 ст. 143, п.п. «а», «ж», «з», «і» ст. 93, 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Цим же вироком засуджені ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 (ас. 1-44 т. 13 кримінальної справи).
Ухвалою Верховного Суду України від 15 лютого 2001року вирок суду відносно засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 залишено без змін (ас. 378-393 т. 13 матеріалів кримінальної справи).
Засудженими ОСОБА_7 та ОСОБА_6 подані до суду заяви з доповненнями про перегляд вироку Київського міського суду від 18 2000 року за нововиявленими обставинами в порядку, передбаченому ст. 459 КПК України (в редакції 2012 року). Також в інтересах засудженого ОСОБА_6 були подані доповнення захисником ОСОБА_11 .

За результатами судового розгляду ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року вказані заяви залишено без задоволення.
Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що долучені до заяв засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 консультативні висновки спеціаліста у галузі судової медицини ОСОБА_13 від 15 грудня 2013 року, 20 листопада 2014 року щодо належності черепу потерпілому ОСОБА_12 та причини його смерті; копії висновку спеціаліста у галузі судової медицини ОСОБА_22 щодо неповноти висновку експерта № 249, а саме, необґрунтованості експертом причини смерті ОСОБА_12 , копії експертного висновку спеціаліста у галузі судової медицини ОСОБА_20 про те, що висновок експертизи № 249, проведеної під час досудового розслідування щодо причини смерті ОСОБА_12 , є помилковим, не встановлюють факту завідомо неправдивих висновків експертиз № 2 МК від 17 лютого 2000 року, № 102 від 24 липня 2000 року, а будь-яких належних доказів про підроблення висновків експертиз № 2 МК від 17 лютого 2000 року, № 102 від 24 липня 2000року стороною захисту суду не надано.
Щодо показань в суді експерта ОСОБА_13 про те, що на дослідження експертам при проведенні експертиз № 249 від 19 серпня 1999 року, № 2 МК від 17 лютого 2000 року, № 102 від 24 липня 2000 року були надані черепи, які не належать ОСОБА_12 , про невірне встановлення експертами причини смерті ОСОБА_12 - утоплення, то місцевий суд дійшов висновку, що вказані показання свідчать про переоцінку ОСОБА_13 висновків експертиз № 2 МК від 17 лютого 2000 року, № 102 від 24 липня 2000 року та не спростовують цих висновків, а також не впливають на правову оцінку обставин, встановлених вироком суду. Доказів, які встановлені матеріалами розслідування або вироком суду, що набрав законної сили, на підтвердження зловживання слідчим своїми обов`язками та штучного створення ним доказів у кримінальній справі, суду стороною захисту не надано.
Окрім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що пояснення свідків ОСОБА_38 та ОСОБА_15 про те, що потерпілий ОСОБА_12 проживав у бабусі ОСОБА_38 влітку 1997-1998 р., що, на їх думку, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 не причетні до вбивства ОСОБА_12 , не є нововиявленими обставинами, оскільки дані обставини Київським міським судом досліджувались, їм була надана в сукупності із іншими доказами у справі належна оцінка, і вони перевірялись Верховним судом України.
Також суд вказав про те, що дані, зазначені у довідці Прилуцької районної державної адміністрації про те, що станом на 2000 р. с. Новий Биків в Прилуцькому районі Чернігівської області не існувало, також не є нововиявленою обставиною, оскільки встановлено, що вбивство ОСОБА_12 сталось дорогою з с. Світанок до м. Києва, на території Чернігівської області.
Окремо суд першої інстанції вказав, що вирок Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2009 року, яким засуджено ОСОБА_18 за п.п. «а», «ж», «з», «і» ст. 93 КК України (1960р.), ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст.190, ч. 3 ст. 358 КК України, не підтверджує наявність нововиявлених обставин, оскільки ОСОБА_18 за даним вироком засуджений за умисне вбивство ОСОБА_12 у складі організованої групи разом з особами, матеріали кримінальної справи відносно яких виділені в окреме провадження.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що довідка Українського гідрометеорологічного центру та Чернігівського обласного центру з гідрометеорології за період з 1 по 30 вересня 1997 року; медична довідка від 11 жовтня 2005 року щодо тілесних ушкоджень, виявлених під час дослідження черепа ОСОБА_12 , отриманих ним у жовтні 1997 р., копія листа про отримання оперуповноваженим слідчо-оперативної групи медичної карти ОСОБА_12 29 вересня 1999 року, не спростовують встановлені вироком суду фактичні обставини.
Щодо письмових пояснень потерпілої ОСОБА_28 про те, що вона вважає винуватим у заволодінні її грошима за продаж гаражу та її квартирою ОСОБА_18 , а засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 вважає не причетними до цих злочинів, місцевий суд зазначив про те, що ці дані не є нововиявленою обставиною у розумінні ст. 459 КПК України, оскільки потерпіла ОСОБА_28 була допитана судом про обставини заволодіння її грошима за продаж гаражу та квартирою, під час яких вона дала детальні показазння відносно ролей кожного із співучасників - ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_18 , ОСОБА_39 , її показання були оцінені судом в сукупності з іншими доказами та покладені в основу вироку, показання потерпілої ОСОБА_28 також перевірялись Верховним судом України.
З урахуванням встановленого під час розгляду суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначені у заявах засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 обставини, які вони вважають нововиявленими, були відомі судовим інстанціям, учасникам судового процесу. Ці обставини були досліджені судом у сукупності з іншими доказами - по епізоду вбивства ОСОБА_12 - протоколами допитів в якості обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 у присутності захисників; протоколами відтворення обстановки та обставин події за участі ОСОБА_7 , ОСОБА_6 в присутності захисників із застосуванням відеофіксації; по епізоду підробки документів, використанні їх, заволодінні шляхом шахрайства грошима потерпілої ОСОБА_28 , квартирою ОСОБА_28 і ОСОБА_40 - показаннями підозрюваного ОСОБА_39 , які підтверджують показання потерпілої ОСОБА_28 в суді; договором дарування квартири; заявою про прописку в квартиру потерпілої ОСОБА_28 , договором на продаж квартири потерпілої ОСОБА_28 , заявами потерпілих ОСОБА_28 , ОСОБА_40 про вчинення відносно них шахрайських дій по заволодінню їх квартирою; висновком судово-почеркознавчої експертизи; рішенням суду, яким договір дарування квартири потерпілої ОСОБА_28 визнано недійсним. Цим доказам була надана оцінка при ухваленні вироку. Тобто, в основу вироку покладені як докази не тільки висновки експертиз № 2 МК від 17 лютого 2000 року, № 102 від 24 липня 2000 року.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що проведена в суді комісійна експертиза № 102 від 24 липня 2000 року, якою визнано необґрунтованим висновок експерта № 249, і відповідно цей висновок не був судом прийнятий як доказ, доводить, що судом були ретельно досліджені обставини смерті ОСОБА_12 , і ці обставини перевірялись Верховним Судом України.
За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та доповнення до цих заяв адвокатів фактично містять лише доводи стосовно незгоди з доказами, на яких ґрунтується вирок Київського міського суду від 18 серпня 2000 року, та свідчать про бажання засуджених повторного перегляду справи по суті, повторного дослідження доказів і нового встановлення фактичних обставин з метою ухвалення бажаного вироку у справі.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Порядок здійснення провадження за нововиявленими обставинами врегульований главою 34 КПК України, у якій наведений вичерпний перелік нововиявлених обставин, за наявності яких можуть бути переглянуті судові рішення, що набрали законної сили.
При цьому стадія перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами має свої особливості та спеціальні завдання, якими є перевірка законності та обґрунтованості судових рішень, які набрали законної сили, а не розгляд обвинувачення по суті, що ґрунтується на загально-правовому принципі остаточності судових рішень.
За змістом статей 459 467 КПК України, процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах. У цьому випадку суд не розглядає обвинувачення по суті, а лише перевіряє наявність передбачених у ч. 2 ст. 459 КПК України обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на нововиявлені, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду на час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 459 КПК нововиявленими обставинами слід вважати: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність судового рішення, що належить переглянути.
Крім того, системне тлумачення статей 459, 462, 91 КПК вказує на те, що нововиявлені обставини мають такі ознаки: 1) вони об`єктивно існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового провадження і стали відомі вже після ухвалення відповідного судового рішення; 2) перебувають в органічному зв`язку з елементами предмета доказування в кримінальному провадженні, тобто вони можуть мати значення для оцінки або безпосередньо обставин, які підлягають доказуванню, або доказів, покладених в основу судового рішення; 3) мають істотне значення.
Разом з тим, перегляд за нововиявленими обставинами є надзвичайною (екстраординарною) процедурою перегляду судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій) виявлені обставини, що могли суттєво вплинути на прийняті судові рішення, і внаслідок завершення кримінального провадження, розгляд цих обставин у звичайному порядку кримінального провадження став недоступним.
При цьому, колегія суддів враховує, що, як слідує із рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Праведная проти Росії» (заява № 69529/01, пункти 27-28) та рішення у справі «Попов проти Молдови» № 2 (заява № 19960/04, пункт 46), процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду.
Як, неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини (рішення у справі «Брумареску проти Румунії», заява N 28342/95, пункт 61, рішення у справі «Желтяков проти України», заява № 4994/04, пункт 42, рішення у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, пункт 33), право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.
Принцип правової (юридичної) визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення у справі «Рябих проти Росії», заява N 52854/39, пункт 52, у справі «Желтяков проти України», заява № 4994/04, пункт 43).

Так, під час розгляду заяв засуджених суд першої інстанції дослідив обставини, на які посилались засуджені у своїх заявах, шляхом дослідження доказів, у т.ч. показань свідків ОСОБА_27 та ОСОБА_26 , допиту заявленого стороною захисту експерта ОСОБА_13 .
З огляду на викладене, є безпідставними доводи апеляційних скарг про неповний судовий розгляд заяв про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, оскільки на даній стадії суд не розглядає справу по суті, це не є повторною апеляцією чи касацією та не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження й усунення суперечностей у доказах. Суд на цій стадії лише надає оцінку доводам учасників судового провадження щодо наявності у кримінальному провадженні обставин, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення, а також щодо можливості впливу цих обставин на правильність судового рішення, яке належить переглянути (постанова ВС від 2 серпня 2022 року № 1-15/2011), що і було зроблено судом під час розгляду заяв про перегляд вироку за нововиявленими обставинами.

Окрім того, на переконання колегії суддів, долучені до заяв засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 консультативні висновки спеціаліста у галузі судової медицини ОСОБА_13 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 обґрунтовано визнані судом першої інстанції такими, що не встановлюють факту завідомо неправдивих висновків експертиз № 2 МК від 17 лютого 2000 року, № 102 від 24 липня 2000 року, а будь-яких належних доказів про підроблення висновків експертиз № 2 МК від 17 лютого 2000 року, № 102 від 24 липня 2000року стороною захисту суду не надано.
Також колегія суддів враховує, що за завідомо неправдивий висновок експерта у ст. 384 КК передбачено кримінальну відповідальність, а тому належним засобом доказування існування викладених у заяві засуджених обставин слід вважати процесуальне рішення за наслідками здійснення кримінального провадження, яким би було встановлено відповідні факти. Проте належного підтвердження доводів у частині підроблення висновків експертів стороною захисту суду не надано, при тому, що під час апеляційного розгляду захисником ОСОБА_11 зазначалось, що вони звертались з відповідними заявами до правоохоронних органів, однак, результати розгляду вказаних заяв та чи прийняті по ним рішення, їм невідомо.

На переконання колегії суддів, є безпідставними доводи апеляційних скарг про те, що судом не взято до уваги висновки спеціалістів у галузі медицини, якими спростовуються висновки, викладені у вироку, щодо обставин та причин смерті ОСОБА_41 , оскільки консультативний висновок спеціаліста не є процесуальним джерелом доказів у розумінні ст. 84 КПК України, про що обґрунтовано вказав суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі. Окрім того, аналогічні доводи були викладені у касаційній скарзі захисника ОСОБА_42 на вирок Київського міського суду від 18 серпня 2000 року, що було предметом перевірки Верховним Судом України, а відтак вказані обставини не є нововиявленими.

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що колегією суддів Київського міського суду у зв`язку з встановленими суперечностями у кримінальній справі було призначено комісійну судово-медичну експертизу (ас. 151-153 т. 9), за результатами проведення якої наявний висновок № 102 (ас. 154-163 т.9), яким спростовано висновок експерта Прилукського бюро СМЕ, про що і зазначено у вироку, про що також було відомо всім учасникам кримінальної справи, що також свідчить про те, що вказані засудженими та захисниками обставини не є нововиявленими.
Тобто, про наявність суперечностей у висновках експертиз на які посилається сторона захисту, суду було відомо на час розгляду справи, а тому в силу приписів ч. 2 ст. 459 КПК самі по собі такі розбіжності не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами. Окрім того, як встановлено зі змісту вироку, в основу висновку суду про доведеність винуватості засуджених у вчиненні злочинів, за які їх засуджено, окрім вказаних експертиз, покладено й інші докази, зокрема, показання потерпілих, свідків, дані протоколів слідчих дій, висновки експертиз, а також показання засуджених, на підставі дослідження яких судом постановлено обвинувальний вирок.

Що стосується доводів апеляційних скарг про те, що свідки ОСОБА_38 та ОСОБА_15 не допитувались під час розгляду по суті кримінальної справи відносно засуджених, а тому суд першої інстанції помилково вказав, що їх показання перевірялись, то вони є непереконливими, оскільки зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що суд вказав про те, що обставини, зазначені даними свідками, не є нововиявленими, оскільки не показання свідків, а саме обставини справи Київським міським судом досліджувались, їм була надана в сукупності із іншими доказами у справі належна оцінка, і вони перевірялись Верховним Судом України.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що не є нововиявленими обставинами і дані, зазначені у довідці Прилуцької державної адміністрації про те, що с. Новий Биків в Прилуцькому районі Чернігівської області не існувало, оскільки аналогічні доводи були викладені у касаційних скаргах засудженого ОСОБА_43 та захисників на вирок Київського міського суду від 18 серпня 2000 року, що було предметом перевірки Верховним Судом України. Окрім того, як обґрунтовано вказав суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, під час розгляду кримінальної справи судом було встановлено, що вбивство ОСОБА_12 сталося дорогою з с. Світанок до м. Києва на території Чернігівської області.

Також колегія суддів враховує, що КПК України як у попередній редакції, так і на даний час, не звільняє сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v Russia, заяви № 46632/13 і № 28671/14) підкреслив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження. За таких обставин є непереконливими посилання в апеляційних скаргах на вирок щодо ОСОБА_18 , відповідно до якого ОСОБА_18 визнаний винуватим у вчиненні ряду злочинів, у тому числі у вбивстві ОСОБА_12 організованою групою (ас. 137-161 т. 10 матеріалів).

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про те, що під час судового розгляду заяв засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського міського суду від 18 серпня 2000 року було встановлено, що всі слідчі дії по епізоду вбивства ОСОБА_12 були проведені до порушення кримінальної справи, а також проводилися слідчим Харківської районної прокуратури м. Києва по епізоду вбивства в Чернігівській області без будь-яких на те повноважень, то вони спростовуються матеріалами кримінальної справи (т.1, т. 6).

На переконання колегії суддів, є безпідставними доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 про те, що про упередженість суду і не відповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження свідчить і те, що в оскаржуваній ухвалі майже сторінку суд присвятив епізоду ОСОБА_28 і ОСОБА_29 , який у даному кримінальному провадженні навіть не розглядався і не поєднується з ОСОБА_12 , оскільки засуджений ОСОБА_44 у своїй заяві про перегляд вироку Київського міського суду вказував про свою непричетність та непричетність ОСОБА_7 по епізоду заволодіння грошима та квартирою ОСОБА_28 , посилаючись на її пояснення від 12 листопада 2014 року (ас. 5 т.1 матеріалів справи № 754/17699/18).

Є непереконливими й доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 про порушення його права на захист під час перевірки Верховним Судом України вироку Київського міського суду від 18 серпня 2000 року відносно них, оскільки під час касаційного розгляду брав участь захисник ОСОБА_32 , що відповідало вимогам КПК України (в редакції 1960 року).

Оцінюючи наведе, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що одне лише посилання, без підтвердження належними доказами, на суперечливість висновків експерта та показання свідків не можуть бути підставою для скасування вироку за нововиявленими обставинами, оскільки не є достатнім для сумнівів у законності остаточного й обов`язкового до виконання судового рішення, а тому на підставі ст. 467 КПК залишив заяви засуджених без задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги з доповненнями засудженого ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення, ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року, якою залишено без задоволення заяви засуджених ОСОБА_17 , ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського міського суду від 18 серпня 2000 року, - залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення, засудженими, які утримуються під вартою, - з дня вручення копії ухвали.

Судді:

_______________________ _______________________ ________________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4