Дата документу 14.09.2022 Справа № 645/819/18
Номер провадження 1-кп/554/570/2022
У Х В А Л А

14 вересня 2022 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві кримінальне провадження № 0001623 по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Азербайджану, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, одруженого, не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 187 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Чугуєва Харківської області, зареєстрованого в АДРЕСА_2 , мешканця АДРЕСА_3 , громадянина України, освіта середня, не працюючого, судимого

25 січня 2007 року Чугуївським районним судом Харківської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки;

21 серпня 2007 року Чугуївським районним судом Харківської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі;

25 листопада 2008 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 187 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_4 , громадянина України, освіта середня спеціальна, не працюючого, не одруженого, не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,

в с т а н о в и в :

На розгляді в Октябрському районному суді м. Полтави перебувають матеріали кримінального провадження № 0001623 від 05 липня 2017 року по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 187 КК України та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , мотивуючи його тим, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які існували як під час досудового розслідування, так і на час обрання обвинуваченим запобіжних заходів на цей час не зникли та не зменшилися. Посилався на характер вчиненого злочинного діяння, спосіб його скоєння, особу кожного з обвинувачених, їх поведінку як до, так і під час скоєння злочину та вважав, що в разі обрання більш м`якого запобіжного заходу є всі підстави, що вони може переховуватися від суду з метою уникнення покарання за вчинене, незаконно впливати на свідків в цьому кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Захисники обвинувачених заперечували проти задоволення клопотань прокурора, вважаючи їх необгрунтованими, а ризики ним не доведеними, у зв`язку з чим просили обрати відносно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 більш м`який запобіжний захід з огляду також на тривале перебування їх під вартою, що свідчить про те, що ризики, які були підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу не є актуальними на цей час.

Обвинувачений ОСОБА_8 визнав вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень в повному обсязі та просив суд змінити йому запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з ізоляцією від суспільства.

Обвинувачений ОСОБА_9 підтримував думку свого захисника.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов таких висновків.

Відносно ОСОБА_10 ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 15 серпня 2017 року, а щодо ОСОБА_9 ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2021 року було обрано запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою, які неодноразово продовжувалися відповідними ухвалами суду та востаннє строком до 19 вересня 2022 року, у зв`язку з чим на цей час виникла необхідність у вирішенні питання щодо доцільності продовження найсуворішого запобіжного заходу, обраного відносно кожного з них.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Тобто застосування запобіжних заходів не повинно розцінюватися як міра покарання, а вважається тільки певними обмеженнями особи, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та застосовуються з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити перелічені вище дії.

Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України розгляд клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою здійснюється згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

При вирішенні питання про обрання (продовження) запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, вказані в ст. 178 КПК України.

Зокрема, необхідно провести оцінку в сукупності всіх обставин, а саме: вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини, ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Перевіряючи наявність обгрунтованої підозри кожного з обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, суд вважає, що сукупність матеріалів судового провадження на данному етапі судового розгляду кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою, оскільки обгрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

При вирішенні питання щодо доцільності продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу кожному з обвинувачених суд враховує практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка є джерелом права в Україні.

Виходячи з положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися у кожній справі з урахуванням конкретних обставин.

При цьому, сама тяжкість інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень та публічний інтерес до цієї справи не можуть виправдовувати його тривале ув`язнення. Зокрема, відповідно до правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12 січня 2012 року у справі «Тодоров проти України», тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачення не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою. Крім того, в рішення ЄСПЛ «Клішин проти України» у справі № 30671/04 від 23 лютого 2012 року вказано, що підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами.

У практиці ЄСПЛ визначено, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі «Єчус проти Литви»).

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ у справах «Яблонський проти Польщі», «I.A. проти Франції», «Іловецький проти Польщі»). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).

Водночас, суд звертає увагу, що згідно практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює ЄСПЛ, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

На думку суду, при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу обов`язковому доказуванню підлягає саме існування ризиків із зазначенням реальних можливостей та неспростовних фактів їх настання, а не лише зазначення їх стандартного переліку в клопотанні про продовження найсуворішого виду запобіжного заходу.

З урахуванням наведеного, суд погоджується з доводами прокурора про наявність ризику ухилення обвинуваченого ОСОБА_9 від суду з метою уникнення покарання за вчинене, оскільки під час розгляду кримінального провадження в суді неодноразово оголошувався розшук останнього з підстави його систематичної неявки в судові засідання до Фрунзенського районного суду м. Полтави, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду. Окрім того, в порушення зобов`язань, покладених ухвалою колегії суддів Фрунзенського районного суду м. Полтави від 22 березня 2019 року, у зв`язку з обранням щодо нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, ОСОБА_9 залишив місце свого мешкання та в судові засідання не з`являвся. Вказані обставини в своїй сукупності дають підстави суду вважати, що в разі обрання більш м`якого запобіжного заходу, обвинувачений і надалі вчинятиме аналогічні дії з метою уникнення покарання за інкриміновані йому діяння, що свідчить про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який був підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу та не втратив своєї актуальності на цей час.

При цьому, розглядаючи в цьому ж аспекті можливість наявності вказаного ризику в діяннях ОСОБА_8 , суд зазначає, що матеріали кримінального провадження не містять доказів переховування останнього від органів досудового розслідування чи суду та вчинення ним дій, які б вказували на можливість порушення його процесуальної поведінки, та й сам прокурор в своєму клопотанні на це не звертає уваги, а мотивує лише наявністю обґрунтованої підозри останнього у вчиненні інкримінованих йому тяжких злочинів.

З огляду на правову позицію ЄСПЛ, ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Сама по собі серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, сама лише тяжкість обвинувачення не може служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини» «Ілійков проти Болгарії»). Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (у справі «Панченко проти Росії»).

Відтак, суд вважає, що посилання прокурора на наявність ризику переховування ОСОБА_8 від суду є необґрунтованими та таким, що ґрунтуються лише на припущеннях сторони обвинувачення, у зв`язку з чим не може бути прийнятим до уваги суду як беззаперечний доказ щодо можливої поведінки обвинуваченого в разі обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Суд приймає до уваги доводи прокурора щодо наявності ризику незаконного впливу на свідків в цьому кримінальному провадженні з боку обвинуваченого ОСОБА_9 , враховуючи, що їх свідчення підтверджують вину останнього у вчиненні інкримінованих діянь, в чому обвинувачений своєї вини не визнає, у зв`язку з чим наявні підстави вважати про можливість впливу на цих осіб, внаслідок чого вони можуть змінити свої показання або відмовитись від їх давання.

Водночас, суд не вважає обґрунтованими доводи прокурора щодо можливості впливу на свідків з боку обвинуваченого ОСОБА_8 , так як останній визнав вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та не оспорює доказів, які містяться в матеріалах кримінального провадження, що об`єктивно спростовує наявність його наміру впливати на цих учасників кримінального провадження та схиляти їх до зміни, наданих під час допиту на стадії досудового розслідування, показань. До того ж, прокурор жодним чином не наводить реальних обставин існування цього ризику, а лише припускає можливість його настання.

Аналізуючи доводи прокурора щодо наявності ризику вчинення обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 іншого кримінального правопорушення, враховуючи, що його існування стороною захисту не спростовано, суд вважає виправданими такі посилання прокурора, у зв`язку з тим, що на цей час відсутні підстави відхиляти реальну можливість продовження обвинуваченими своєї злочинної діяльності з огляду на характеристику особи кожного з них.

Вирішуючи клопотання прокурора суд враховує також той факт, що обвинувачений ОСОБА_8 утримується під вартою досить тривалий час, а саме з 15 серпня 2017 року, тобто вже більше п`яти років, що нівелює доводи прокурора про те, що ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися та продовжують існувати й на цей час, враховуючи, що обставин, які дійсно підтверджують їх існування, ним не наведено.

Наявністю цих ризиків прокурор і обґрунтовує неможливість застосування відносно ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, вважаючи, що жоден з них не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки останнього, що суд розцінює критично, вважаючи, що прокурором жодним чином не доведено наявності ризиків, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Окрім того, доказів чи навіть тверджень, які обґрунтовують позицію сторони обвинувачення з цього питання в клопотанні не наведено та в судовому засіданні не встановлено.

Суд зазначає, що доцільність продовження строків тримання під вартою впродовж судового розгляду повинна ґрунтуватися на презумпції того, що з перебігом розгляду справи, зменшуються ризики, які стали підставою для взяття під варту на початковій стадії розслідування, тому продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються. Чим більше обвинувачений знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження запобіжного заходу, про що має бути зазначено в судовому рішенні. Визначаючи доцільність тримання під вартою або звільнення, суд зобов`язаний розглянути й альтернативні заходи забезпечення явки обвинуваченого до суду.

Судом також досліджувалась можливість застосування відносно ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу, однак, з огляду на наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які суд вважає доведеними та в достатній мірі підтвердженими конкретними обставинами здійснення кримінального провадження, враховуючи, що обвинувачений вже порушував умови обраного відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та в порушення обов`язків, покладених ухвалою суду, змінив місце мешкання та в судові засідання не з`являвся, у зв`язку з чим тривалий час перебував у розшуку, суд не знаходить достатніх стримуючих факторів, які б які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти встановленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а отже суд не вбачає підстав для зміни запобіжного заходу, обраного щодо ОСОБА_9 .

При цьому, суд враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Одночасно, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Дослідивши матеріали клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , суд вважає, що клопотання прокурора не містить обґрунтованих доказів того, що вказані ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу обвинуваченому існують і на даний час, а жодного нового ризику ним не наведено, так само як і не наведено підстав, які б виправдовували подальше тривале тримання обвинуваченого під вартою, у зв`язку з чим суд констатує, що на початковому етапі досудового розслідування можливо й була необхідність у триманні обвинуваченого під вартою, однак на даному етапі судового розгляду, докази продовження застосування найбільш суворого запобіжного заходу суду не надані.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 4 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор ; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені п. п. 1 та 2 ч. 1 цієї статті, але не доведе обставини, передбачені п. 3 ч. 1 цієї статті, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. ч. 5, 6 цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

На підставі викладеного, враховуючи, що в клопотанні про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 прокурором доведено наявність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, а в клопотанні відносно ОСОБА_8 доведено наявність обставин, передбачених п. п. 1 та 2 ч. 1 цієї статті, але не доведено обставини, передбаченої п. 3 ч. 1 цієї статті, суд вважає за необхідне продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 та змінити обраний відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 194, 331, 372 КПК України, суд,

у х в а л и в:

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 - задовольнити.

Обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжити на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 13 листопада 2022 року.

В задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 - відмовити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання, поклавши на підставі ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язки: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися за межі України без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання чи роботи; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілим у даному кримінальному провадженні.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 з-під варти негайно.

Копію ухвали вручити учасникам кримінального провадження та направити уповноваженій службовій особі Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Ухвала підлягає негайному виконанню та може бути оскаржена в частині продовження строку запобіжного заходу до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим з дня вручення її копії.

Повний текст ухвали складено та оголошено о 17 годині 14 вересня 2022 року.

Суддя ОСОБА_11