Справа № 305/2223/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

01.06.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретарки судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового провадження : прокурорки ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференцзв`язку з установою № 9 кримінальне провадження № 11-кп/4806/946/20 за апеляційною скаргою, яку подав обвинувачений ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Рахівського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2020 року,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, із загальною середньою освітою, непрацюючий, неодружений, немаючий на утриманні будь-яких осіб, військовозобов`язаний, раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.
Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_6 до вступу вироку у законну силу залишено без змін тримання під вартою.
Початок строку відбуття обвинуваченим ОСОБА_6 покарання визначено рахувати з дня його затримання, з 17 жовтня 2019 року.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

14 жовтня 2019 року приблизно о 20 годині, у приміщенні кухні будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, під час суперечки на побутовому ґрунті зі своєю мамою ОСОБА_6 , наніс їй декілька ударів руками, затиснутими у кулак, в область голови та тулуба, внаслідок чого вона впала на підлогу, де продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заподіяння тілесних ушкоджень, ОСОБА_6 наступив ногою на тулуб ОСОБА_6 в області ребер та вагою власного тіла здавив до землі, спричинивши тим самим ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження, у вигляді закритої травми грудної клітки, у виді розгинальних переломів 4-9 ребер по передній пахвинній лінії справа та закритої травми черевної порожнини у вигляді розривів діафрагмальної поверхні печінки та внутрішньочеревної кровотечі. Внаслідок отримання вказаних тілесних ушкоджень, що ускладнилося травматичним шоком, потерпіла ОСОБА_6 , яка була доставлена в реанімаційне відділення Рахівської районної лікарні каретою швидкої медичної допомоги, 15.10.2019 приблизно о 08 год померла. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 93 від 15.11.2019, вищеописані тілесні ушкодження виникли в результаті однієї або більше локальних дій за механізмом удару твердим тупим предметом, індивідуальні особливості контактної поверхні якого в тілесному ушкодженні не відобразились. Згідно з п. п. 2.1.1. Наказу № 6 МОЗ України від 17.01.95 вказані тілесні ушкодження відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, так -як призвели до смерті.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вказує на те, що вирок є незаконним. Стверджує, що не завдавав своїй матері тілесних ушкоджень і не позбавляв її життя. Зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, які б свідчили про те, що саме він наніс своїй матері тяжкі тілесні ушкодження, а слідчий, скориставшись його шоковим станом від того, що сталося з його матір`ю, ввів його в оману та змусив підписати якісь документи, зазначивши, що це допоможе слідству. Разом із тим, звертає увагу на те, що його щире каяття не може бути підставою для тримання його під вартою. Просить вирок скасувати, а під час апеляційного розгляду допитати всіх свідків та притягнути до кримінальної відповідальності особу, винувату в смерті його матері.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які частково підтримали апеляційну скаргу та просили пом`якшити призначене ОСОБА_6 покарання, прокурорки ОСОБА_5 , яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги не має.
Апеляційна скарга розглядається за відсутності потерпілої ОСОБА_8 , неявка якої, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. Приймаючи рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності потерпілої береться до уваги те, що: потерпіла належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи; клопотань чи заяв про відкладення її розгляду не подавала; апеляційним судом обов`язковість явки потерпілої на розгляд справи не визнавалась.
Приймаючи рішення колегія суддів бере до уваги таке.
Під час апеляційного розгляду ОСОБА_9 вину в скоєнні інкримінованого йому злочину визнав повністю, пояснив, що вчинив злочин за встановлених судом першої інстанції обставин і просив пом`якшити йому покарання, у зв`язку з чим, апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений не завдавав своїй матері тілесних ушкоджень і не позбавляв її життя, оскільки такі спростовані ним та не підтримані стороною захисту в ході апеляційного розгляду. При цьому обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, що його позиція є добровільною, свідчить про його каяття.
Позицію обвинуваченого ОСОБА_9 підтримав і його захисник адвокат ОСОБА_7 .
Із цих підстав, апеляційний суд не бере до уваги й доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 про те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, які б свідчили про те, що саме він наніс своїй матері тяжкі тілесні ушкодження, а слідчий, скориставшись його шоковим станом від того, що сталося з його матір`ю, ввів його в оману та змусив підписати якісь документи, зазначивши, що це допоможе слідству.
При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції, врахувавши думку учасників судового розгляду, роз`яснивши їм права та обов`язки, а також положення ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, та обмежив вивчення фактичних обставин справи допитом обвинуваченого та потерпілого, а також дослідженням даних, що характеризують особу обвинуваченого.
Дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції дотримані положення ст. 349 КПК України. Приймаючи рішення колегія суддів також бере до уваги показання ОСОБА_6 у суді першої інстанції, відповідно до яких він повністю визнав вину у скоєному, підтвердивши час, місце та обставини, за яких наносив тілесні ушкодження своїй матері, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння.
Оскільки висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 у спричиненні своїй матері умисних тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило її смерть, сторонами кримінального провадження не оспорюється, а тому апеляційним судом, з огляду на положення ст. 404 КПК України, не перевіряється і визнається таким, що відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на вимогах кримінального та кримінального процесуального закону, а також наявних у матеріалах справи доказах.
Апеляційний суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК України кваліфіковані правильно.
З огляду на вищенаведене, вирок переглядається у межах апеляційної скарги, тобто в частині призначення покарання.
Доводи апеляційної скарги про те, що обвинуваченому ОСОБА_9 призначено занадто суворе покарання, колегія суддів відхиляє з таких підстав.
Так, згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.
Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання вимоги вказаних вище статтей кримінального кодексу були дотримані, оскільки при призначенні покарання судом першої інстанції у достатній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі йому покарання обставини.
Так, з вироку вбачається, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції взято до уваги, що передбачене ч. 2 ст. 121 КК України кримінальне правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого раніше не судимий, негативно характеризується за місцем проживання, на спеціальних обліках у лікарів не перебуває; обставини, що обтяжують покарання вчинення злочину в стані алкогольного спяніння; обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 обґрунтовано призначено покарання у виді реального позбавлення волі на строк 7 років, яке відповідно до санкції ч. 2 ст. 121 КК України є мінімальним.
Призначене ОСОБА_6 покарання колегія суддів вважає таким, що відповідає як характеру та ступеню вчиненого ОСОБА_6 кримінально-караного діяння, так і особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, сприятиме досягненню основної мети виховання обвинуваченого у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
При цьому, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що таке покарання не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи.
Разом із тим, апеляційний суд, погоджуючись із призначеним ОСОБА_6 покаранням, бере до уваги й те, що відповідно до ст. ст. 3, 27 Конституції України життя людини є найвищою соціальною цінністю, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, обов`язок держави захищати життя людини.
Тому, враховуючи вищенаведені обставини, у тому числі й наслідки, що настали в результаті вчинених обвинуваченим ОСОБА_6 діянь смерть матері, апеляційний суд вважає справедливим призначене йому покарання у виді реального позбавлення волі на строк 7 років.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання чи застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст. ст. 69, 75, 76 КК України.
Доводи апеляційної скарги про суворість призначеного ОСОБА_6 покарання, - апеляційний суд відхиляє як такі, що не знаходять свого підтвердження та спростовуються наведеним вище.
Посилання сторони захисту на відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , які характеризують його з позитивної сторони (раніше не судимий, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, не перебуває у лікарів на спеціальних обліках), - апеляційний суд визнає такими, що не впливають на висновки суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, яке належить відбувати реально, і в свою чергу не дають підстав для пом`якшення покарання.
Разом із тим, істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на законність та обґрунтованість ухваленого у кримінальному провадженні судового рішення (вироку), та які б слугували безумовною підставою для його зміни чи скасування, у тому числі й із призначенням нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.
Тому, апеляційна скарга, доводи якої є безпідставними та необґрунтованими, задоволенню не підлягає, а вирок як законний та обґрунтований підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу, яку подав обвинувачений ОСОБА_6 , залишити без задоволення.
Вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2020 року щодо обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України ОСОБА_6 залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_6 , який тримається під вартою, - у той самий строк із моменту вручення йому копії цієї ухвали.

Судді: