ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року
м. Київ

справа № 718/2750/19
провадження № 51-5626км21

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000459, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Заставнівського районного суду Чернівецької області від 21 липня 2021 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 21 липня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року, ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 цього Кодексу.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група Ю.БІ.АЙ-КООП» на користь потерпілого ОСОБА_8 11 137,98 грн, 14 136,92 грн, 2 790 грн, у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, ринкової вартості транспортного засобу моторолера «Spark SP 150S-17», та моральної шкоди відповідно.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 150 000 грн, 40 464 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та витрат за надання правової допомогу відповідно.
Вирішено питання щодо судових витрат, засобів забезпечення кримінального провадження та речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком районного суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 03 серпня 2018 року близько 01:00, керуючи автомобілем марки ВАЗ-21053 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись із перевищенням швидкості по автодорозі О26117 сполученням Кіцмань-Киселів-Степанівка, зі сторони с. Ставчани в напрямку с. Суховерхів, вказаного району в межах с. Давидівці Кіцманського району Чернівецької області порушуючи вимоги пункту 1.5, підпунктів «б», «д» пункту 2.3, пунктів 10.1, 12.4 Правил дорожнього руху (далі ПДР), проявив неуважність, не врахував зміни дорожньої обстановки та неправильно застосував прийоми керування транспортним засобом, маючи об`єктивну можливість вчасно виявити небезпеку для руху, а саме зустрічний транспортний засіб моторолер марки «Spark SP 150S-17», без номерних знаків, під керуванням водія ОСОБА_8 , безпідставно змінив напрямок руху вліво та, не вживши заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, здійснив зіткнення із цим моторолером, внаслідок чого водій ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості належали до тяжких, небезпечних для життя в момент заподіяння.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, просить скасувати постановлені у кримінальному провадженні судові рішення та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник фактично посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує на порушення вимог ст. 94 КПК України, допущені судом першої інстанції в частині оцінки доказів у цьому провадженні. Зазначає, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки місцевий суд не перевірив наявності причинного зв`язку між допущеними порушеннями ПДР і наслідками події, що настали. Стверджує, що потерпілий ОСОБА_8 , керуючи моторолером, першим порушив вимоги ПДР, а саме створив небезпеку для руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 . Наголошує, що під час досудового розслідування та судового слідства не було встановлено, чи мав його підзахисний технічну можливість запобігти ДТП. Захисник зазначає про те, що підозра та обвинувачення були пред`явлені ОСОБА_6 30 вересня 2019 року, при тому що слідчі дії за його участю було проведено, коли останній перебував у статусі свідка, таким чином з огляду на положення п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України докази, а саме протокол допиту свідка ОСОБА_6 від 17 травня 2019 року, протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_6 від 17 травня 2019 року та похідний від них доказ висновок експерта інженерно-транспортної експертизи від 26 вересня 2019 року є недопустимими. Крім того, захисник зазначає і про недопустимість доказів, а саме висновків експертів, через те, що в матеріалах провадження відсутні дані на підтвердження того, що експерти, які проводили дослідження, дійсно володіють відповідними знаннями та були попереджені про кримінальну відповідальність. До того ж ці експерти працювали у відомстві, що і слідчий, який призначав експертизу, а це свідчить про службову та відомчу залежність експерта від органу досудового розслідування. Не було відкрито на стадії виконання ст. 290 КПК України і медичних документів, на яких ґрунтується висновок експерта від 13 березня 2019 року № 31-МД. Також захисник указує на те, що ОСОБА_6 не був запрошений для участі в експертних дослідженнях, що позбавило його права на відвід експертів у провадженні. Захисник стверджує, про позбавлення ОСОБА_6 належного захисту, оскільки підозра та обвинувальний акт були врученні в один день. Апеляційний суд, як уважає захисник, не звернув належної уваги на допущені місцевим судом порушення та повторно не дослідив доказів у цьому кримінальному провадженні, у зв`язку із чим його ухвала не відповідає вимогам статей 404, 419 КПК України.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Прокурор ОСОБА_5 просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а постановлені у кримінальному провадженні судові рішення без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на які є посилання в касаційній скарзі захисника ОСОБА_7 , оскільки такі обставини, що були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій, відповідно до вимог ст. 438 КПК України не підлягають перегляду в касаційному порядку.
Як передбачено ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених цим Кодексом, а обґрунтованим рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин,

які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
При розгляді касаційних скарг суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції проаналізував та оцінив показання допитаних упродовж судового слідства потерпілого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_9 , а також проаналізував дані, що містяться: у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні за № 0000459 від 03 серпня 2018 року; копіях документів стосовно стану здоров`я ОСОБА_8 та проведеного лікування останнього; протоколі огляду місця події від 03 серпня 2018 року з фототаблицею і планом схемою місця ДТП щодо обставин ДТП; протоколі проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_9 від 16 липня 2019 року із планом схемою та фототаблицею до нього; протоколі проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_8 від 16 липня 2019 року з планом схемою та фототаблицею до нього; протоколі проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_6 від 16 липня 2019 року з планом схемою та фототаблицею до нього; висновку судової автотехнічної експертизи від 07 вересня 2018 року № 442-А (гальмівна система моторолера без номерного знака на момент огляду була в робочому стані. Рульове керування, на момент огляду було в неробочому стані, через пошкодження рульового керма, деформацію передньої телескопічної вилки. Ходова частина моторолера на момент огляду була в неробочому стані через пошкодження переднього диска. Перевірити роботу зовнішніх світлових приладів моторолера не виявилося можливим); висновку судової автотехнічної експертизи від 06 вересня 2018 року № 441-А (робоча гальмівна система автомобіля ВАЗ-2105, номерний знак НОМЕР_1 , на момент огляду була в робочому стані. Рульове керування, ходова частина вищевказаного автомобіля на момент огляду були в робочому стані. Зовнішня система освітлення автомобіля на момент огляду була у стані часткової відмови через пошкодження розсіювача передньої правої фари); висновку судової транспортно-трасологічної експертизи від 29 березня 2019 року № 94-А (пошкодження автомобіля ВАЗ-2105, номерний знак НОМЕР_1 , від зіткнення зосереджені в його передній правій частині. Спочатку автомобіль ВАЗ-2105 контактував своєю передньою правою частиною із передньою частиною моторолера. Беручи до уваги параметри проїзної частини дороги в місці пригоди та зафіксовану слідову інформацію, потрібно дійти висновку, що зіткнення автомобіля і моторолера, могло відбутися на правій смузі руху відносно напрямку руху від с. Суховерхів до с. Давидівці); висновку автотоварознавчої експертизи від 29 липня 2019 року № 300-Р (ринкова вартість автомобіля ВАЗ-2105 станом на 03 серпня 2018 року могла становити 23761,65 грн. Вартість матеріального збитку, завданого власнику цього автомобіля внаслідок ДТП, станом на 03 серпня 2018 року становила 6537,11 грн); висновку авто-товарознавчої експертизи від 31 липня 2019 року № 299-Р (ринкова вартість моторолера станом на 03 серпня 2018 року могла становити 14136,92 грн); висновку судово-медичного експерта від 13 березня 2019 року № 31-МД (у ОСОБА_8 виявлено тілесні ушкодження, які виникли від дії твердих тупих предметів або під час ударів об такі, цілком можливо за обставин, описаних в ухвалі суду, під час ДТП, від травмування, коли він перебував за кермом мотоцикла іноземного виробництва у ході зіткнення з легковим автомобілем, могли бути заподіяні 03 серпня 2018 року і належать: садна до легких тілесних ушкоджень; струс головного мозку до легких тілесних ушкоджень, які призвели до короткочасного розладу здоров`я; закритий перелом головки лівого стегна до ушкоджень середнього ступеня тяжкості, які призвели до тривалого розладу здоров`я; відкриті переломи обох кісток лівої гомілки до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх заподіяння); висновку судово-медичного експерта від 11 липня 2019 року № 635-МД ( ОСОБА_9 перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні за кодом № 69 (неврологічне) Кіцманської ЦРЛ з 03 по 11 серпня 2018 року з діагнозом «забійно-рвана рана лобної ділянки голови зліва. Струс головного мозку. Алкогольна ітонсикація». Згідно наданими медичними документами ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження: садна лівого плечового суглоба; поперекової ділянки зліва, забійно-рвана рана лобної ділянки голови зліва, струс головного мозку. Вищевказані тілесні ушкодження виникли в результаті дії твердих тупих предметів, можливо в результаті ДТП за строком та обставинами виникнення можуть відповідати вказаній в ухвалі даті, а саме: 03 серпня 2019 року, і належать до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я); висновку інженерно-транспортної експертизи від 26 вересня 2019 року № 187/188/19-29 (у дорожній обстановці з урахуванням заданого комплексу вихідних даних водію ВАЗ-2105, реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_6 необхідно було діяти відповідно до вимог пунктів 10.1, 11.2 і 12.4 ПДР; у дорожній обстановці з урахуванням заданого комплексу вихідних даних водію мотоцикла Spark SP 150S-17 ОСОБА_8 необхідно було діяти відповідно до вимог пунктів 12.2 і 12.3 ПДР. У діях водія мотоцикла «Spark SP150S-17» ОСОБА_8 невідповідностей вимогам ПДР не вбачається).

Усю сукупність зібраних у провадженні доказів суд детально проаналізував, у тому числі провів ретельний аналіз тверджень сторони захисту та засудженого ОСОБА_6 про відсутність у діях останнього складу інкримінованого йому злочину, через те, що ДТП відбулась унаслідок порушення ПДР саме водієм моторолера ОСОБА_8 , що дало можливість дійти обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення.
У касаційній скарзі захисник також стверджує про безпідставне неврахування судом першої інстанції вини водія моторолера ОСОБА_8 , який, на його думку, перший створив небезпеку для руху водія ОСОБА_6 .
Перевіряючи вищевказані доводи захисника, колегія суддів касаційного суду дійшла до такого висновку.
Диспозиція ст. 286 КК України є бланкетною і для встановлення того, чи були порушені правила безпеки дорожнього руху, необхідно звертатися до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Для з`ясування наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого наведеною нормою закону, мають бути встановлені три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення смерті потерпілому або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діянням і наслідками.
При цьому належить ураховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 цієї статті, тобто тільки такі порушення, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку.
Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК України; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.
Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити та встановити порушення ПДР, які мали місце, але водночас він повинен зазначити у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.
Тільки порушення ПДР, які містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу цього злочину.
У випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність у їх діях складу злочину потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.
У цьому кримінальному провадженні місцевий суд чітко зазначив у вироку, які саме порушення ПДР стали причиною настання наслідків, передбачених ч. 2 ст. 286 КК України, тобто перебували у причинному зв`язку з ними. Зокрема, суд установив, що причиною ДТП та її наслідків є порушення саме водієм ОСОБА_6 ПДР.
Указані посилання місцевого суду також підтвердженні даними, що містяться у висновку інженерно-транспортної експертизи від 26 вересня 2019 року № 187/188/19-29. При цьому згідно з цим висновком у діях водія мотоцикла «Spark SP150S-17» ОСОБА_8 невідповідності вимогам ПДР не вбачалося.
Виходячи з установлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України кваліфіковано правильно.
При цьому згідно з положеннями ст. 94 КПК України місцевий суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні.
Таким чином, доводи захисника про те, що в ОСОБА_6 відсутній склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, через те, що місцевий суд не перевірив наявності причинного зв`язку між допущеними порушеннями ПДР і наслідками ДТП, а також порушення вимог ст. 94 КПК України, є безпідставними.
Доводи захисника про упередженість місцевого суду під час розгляду провадження щодо ОСОБА_6 є необґрунтованими. Будь-яких відводів сторона захисту в цьому провадженні не заявляла.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_7 про недопустимість окремих письмових доказів, у зв`язку з тим, що слідчі дії за участю ОСОБА_6 були проведені, коли останній перебував у статусі свідка, то колегія суддів зазначає таке.
Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості в порядку, передбаченому ст. 89 КПК України.

Частиною 1 ст. 87 КПК України регламентовано, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Колегія суддів касаційного суду звертає увагу на те, що отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз положень ч. 2 вказаної статті дає підстави зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 18 КПК України жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення, а відповідно до вимог ч. 2 цієї статті кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права.

Тобто законодавцем заборонено стороні обвинувачення вчиняти дії, спрямовані на примушування будь-якої особи визнати винуватість або говорити з приводу підозри чи обвинувачення, а вчинення дій усупереч цій забороні має визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.
Так, п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України передбачено, що недопустимими доказами є також докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але всупереч наявності в такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, відомості, надані ОСОБА_6 і відображені у проведеній під час досудового розслідування експертизі, по суті, не суперечать показанням останнього, наданим ним у тому числі й у присутності захисника як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду.
Отже, з урахуванням вищенаведеного, призначення експертизи та проведення її із використанням показань ОСОБА_6 , які були надані ним як свідком, незмінність указаних показань протягом досудового розслідування і судового розгляду не можуть свідчити про істотні порушення прав людини і основоположних свобод та обмеження прав засудженого на захист, про що йдеться в касаційній скарзі захисника.

При цьому даних, які би давали підстави вважати, що під час допиту свідка ОСОБА_6 17 травня 2019 року та слідчого експерименту за його участю у статусі свідка проведено цього ж дня, слідчий вчиняв діяння, якими були би порушені права чи свободи ОСОБА_6 , або слідчий у будь-якій формі протиправно здійснював вплив на останнього до надання пояснень своєї винуватості у ДТП, судами попередніх інстанцій не встановлено. Також не було у слідчого на той час і достатніх підстав вважати, що надалі ОСОБА_6 буде визнано підозрюваним. Дії слідчого були спрямовані на перевірку обставин вчиненої ДТП. Між цим під час проведення вказаних слідчих дій ОСОБА_6 не надавав викривальних показань щодо себе.
Тільки після проведення відповідних експертиз, згідно з якими встановлено наявність у діях ОСОБА_6 порушення ПДР та причинно-наслідковий зв`язок між цими порушеннями і настанням ДТП, йому було оголошено про підозру.
Аналогічний висновки висловив Касаційний кримінальний суд у постановах від 18 березня 2021 року у справі № 364/1215/17, від 18 травня 2021 року у справі № 162/512/16-к та від 15 червня 2022 року у справі № 130/720/17.

Таким чином, доводи захисника про недопустимість окремих письмових доказів, отриманих за участю ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження.
Доводи захисника про порушення вимог ч. 2 ст. 69 КПК України через те, що експерти є зацікавленими особами, оскільки працюють зі слідчим в одній установі, є безпідставними.
Як убачається з матеріалів справи, установи, які проводили експертизи в цьому провадженні, зокрема Чернівецький науково-дослідницький експертно-криміналістичний центр, Кіцманське міжрайонне відділення Чернівецького обласного бюро судово-медичної експертизи, не входили до складу Кіцманського відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області, є окремими юридичними особами та не підпорядковані один одному. Слідчий та експерт не перебувають у службовій залежності, мають неоднакову компетенцію, вирішують різні завдання за відмінними напрямами діяльності.

При цьому, як установлено безпосередньо зі змісту висновків експертів, усіх експертів було попереджено про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України як за дачу завідомо неправдивого висновку, так і за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків, також у вступній частині кожного висновку експерта зазначено про те, якими саме знаннями володіє експерт, його кваліфікацію, освіту та спеціальність, а тому твердження захисника про порушення п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 102 КПК України також є неспроможними.
Крім того, у касаційній скарзі захисник посилається на те, що ОСОБА_6 не було запрошено для участі в експертних дослідженнях, не роз`яснено його права під час призначення експертиз, що позбавило його можливості заявити відвід експертам.
За матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_6 було повідомлено про підозру 30 вересня 2019 року, тобто на момент призначення та проведення всіх експертиз він не набув статусу підозрюваного в кримінальному провадженні. Отже, були відсутні процесуальні підстави для роз`яснення йому його прав щодо призначення та проведення експертизи, оскільки кримінальний процесуальний закон не містить таких вимог щодо особи, яка не має процесуального статусу підозрюваного.
Таким чином, порушень кримінального процесуального закону під час призначення і проведення експертиз касаційним судом не встановлено.
Також необґрунтованими є доводи касаційної скарги захисника про недопустимість як доказу висновку експерта від 13 березня 2019 року № 31-МД через невідкриття на стадії виконання ст. 290 КПК України медичних документів потерпілого, на підставі яких було зроблено вказаний висновок.
Колегія суддів касаційного суду встановила, що судово-медичну експертизу, за результатами якої складено висновок експерта № 31-МД, було проведено відповідно до ухвали слідчого судді Кіцманського районного суду від 18 лютого 2019 року за клопотанням слідчого СВ Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області, також указаний слідчий відділ надав експерту медичні документи потерпілого ОСОБА_8 для дослідження.
У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 754/14281/17 (провадження № 51?218кмо19) зазначено, що відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом і скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час надання стороною обвинувачення доступу до матеріалів досудового розслідування стороні захисту та підозрюваному ОСОБА_6 , жодних зауважень щодо обсягу зібраних та отриманих доказів не надходило. У ході ознайомлення з матеріалами досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України, у тому числі з даними судово-медичної експертизи, сторона захисту та підозрюваний не порушували питання про надання їм доступу до медичних документів, за результатами дослідження яких експерт сформував висновки (т. 2, а. к. п. 144).

При цьому, згідно з аудіозаписами судових засідань у судах першої та апеляційної інстанцій захисник та засуджений не заявляли клопотань про надання їм указаних документів.
З огляду на викладене доводи захисника про недопустимість як доказу висновку експерта № 31-МД через невідкриття на стадії виконання ст. 290 КПК Українимедичних документів, на яких ґрунтується експертне дослідження, є необґрунтованими. Указане узгоджується з правовим висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 754/14281/17.

Твердження захисника про те, що у висновку експерта № 31-МД не встановлено особи потерпілого за паспортом чи іншим документом, є необґрунтованими, оскільки в цьому висновку вказано анкетні дані потерпілого ОСОБА_8 , 1995 року народження, мешканця с. Кліводин Кіцманського району, що повністю відповідає дійсності. Крім того, експерт посилався на надані йому слідчим медичні документи потерпілого.
Безпідставними є і доводи захисника про невідкриття на стадії виконання ст. 290 КПК Українидоручень прокурора в цьому провадженні, оскільки, як було встановлено, під час надання стороною обвинувачення доступу до матеріалів досудового розслідування стороні захисту та підозрюваному ОСОБА_6 жодних зауважень щодо обсягу зібраних і отриманих доказів не надходило. Крім того захисник та засуджений під час розгляду провадження в судах попередніх інстанцій також не заявляли клопотань про надання їм указаних документів.

Також доводи захисника ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_6 був позбавлений належного захисту, оскільки підозра та обвинувальний акт останньому і стороні захисту були вручені в один день, не знайшли свого підтвердження.
У матеріалах кримінального провадження наявні розписки захисника ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про отримання в порядку ст. 293 КПК України копії обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування від 30 вересня 2019 року. Зауважень або клопотань щодо реалізації прав обвинуваченого зазначені розписки не містять.
Будь-яких заяв про порушення права на захист ОСОБА_6 через вручення вищевказаних документів в один день останній та його захисник після отримання повідомлення про підозру, а надалі під час ознайомлення з матеріалами провадження в порядку ст. 290 КПК України та під час отримання обвинувального акта не подавали.
При цьому, як видно із клопотання захисника ОСОБА_7 про повернення прокурору обвинувального акта щодо ОСОБА_6 , яке було заявлено в ході першого підготовчого судового засідання в Кіцманському районному суді Чернівецької області, воно також не містить посилання на вищевказані порушення. Під час другого підготовчого судового засідання у Заставнівському районному суді Чернівецької області після скасування апеляційним судом першого вироку щодо ОСОБА_6 відповідного клопотання учасниками провадження заявлено не було.
Таким чином, захисник ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі не обґрунтував, як вищевказані, на його думку, порушення вплинули на здійснення захисту ОСОБА_6 .
Що стосується доводів у касаційній скарзі захисника про порушення апеляційним судом статей 404, 419 КПК України, то вони також є безпідставними.
Статтею 419 цього Кодексу передбачено, що в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Тобто обов`язковою умовою для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, установлених під час кримінального провадження, є неповнота їх дослідження або наявність певних порушень у ході їх дослідження. При цьому незгода з оцінкою певних конкретних доказів не є підставою для їх повторного дослідження.
Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , належним чином виконав вищевказані вимоги кримінального процесуального закону.
Як убачається з технічного запису судового засідання апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року, цей суд, розглядаючи в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України клопотання захисника ОСОБА_7 про повторне дослідження доказів у провадженні, обґрунтовано відмовив у його задоволенні, оскільки сторона захисту не навела обставин, передбачених вказаною частиною статті КПК України, щодо неповноти чи порушення під час дослідження доказів, зазначених у його клопотанні.
Переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і залишив вирок без зміни. При цьому суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги захисника, в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення і підстави, на яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою. Ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Покарання призначено ОСОБА_6 з урахуванням положень ст. 65 КК України, і підстав уважати таке покарання несправедливим через суворість колегія суддів касаційного суду не вбачає.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає приписам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, касаційний суд не встановив, а тому підстави для задоволення касаційної скарги захисника, відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Заставнівського районного суду Чернівецької області від 21 липня 2021 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3