Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

01 серпня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

представника-потерпілої адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження №0000488 від 21.10.2019 року про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Бабка Володимирецького району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, одруженого, пенсіонера, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, за апеляційними скаргами прокурора та потерпілої ОСОБА_7 на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 вересня 2020 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 вересня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, і призначено покарання три роки позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням іспитовим строком в два роки.
Покладено на ОСОБА_6 обов`язки, відповідно до ч.1,2 ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 50000 грн. моральної шкоди, на користь держави 7150 грн. витрат на залучення експертів та вирішено питання щодо речових доказів.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_6 , будучи членом Володимирецької районної організації УТМР, маючи дозвіл на право зберігання та носіння мисливської двохствольної гладкоствольної рушниці, вранці 21 жовтня 2018 року разом з іншими мисливцями, серед яких був і ОСОБА_9 , прибув на територію мисливських угідь, розташованих неподалік с.Сопачів Володимирецького району Рівненської області.
В ході полювання 21 жовтня 2018 року, близько 16 години, знаходячись в урочищі «Сокуллє» у 14 кварталі 7 виділу Любахівського лісництва ДП «Володимирецьке лісове господарство», неподалік с.Сопачів Володимирецького району Рівненської області, після спорядження патроном мисливської гладкоствольної рушниці моделі «ТОЗ-63» 16-го калібру (ствол № НОМЕР_1 , колодка Ш13768), прицілився у постать, яку сприйняв за дику тварину, і здійснив один постріл патроном, спорядженим картеччю, з мисливської гладкоствольної рушниці моделі «ТОЗ-63» 16-го калібру, яка потрапила у ОСОБА_9 , котрий в цей час перебував на відстані від 20 до 30 метрів за зарослями кущів і дерев, спричинивши йому вогнепальне сліпе поранення голови, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, від якого 22 жовтня 2018 року потерпілий помер.
У поданих апеляційних скаргах:

Прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_6 та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Зазначає, що суд, звільняючи ОСОБА_6 від покарання з випробуванням, належним чином не вмотивував, які ж дані про особу винного дають підстави для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, у зв`язку з чим просить вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати його винним за ч. 1 ст. 119 КК України з призначенням покарання три роки позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_7 , яка не оспорює вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 з необережності, зазначає, що, на її думку, обвинувачений не розкаявся, не примирився з потерпілою і не компенсував їй перенесені страждання. Просить скасувати оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким обрати ОСОБА_6 покарання - п`ять років позбавлення волі, в решті вирок залишити без змін.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи потерпілої ОСОБА_7 , її представника -адвоката ОСОБА_8 і прокурора, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , який щиро розкаюється у вчиненому, просить вибачення і наголошує, що це був нещасний випадок без жодного умислу на позбавлення життя потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора і потерпілої не підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, яким судом дана правильна юридична оцінка, що не заперечується в апеляційних скаргах і не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Твердження апелянтів про призначення ОСОБА_6 надто м`якого покарання не є переконливими, оскільки термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність, між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, і ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.
Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Доводи апелянтів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання у зв`язку з безпідставним звільненням обвинуваченого від покарання на підставі ст.75 КК України не є переконливими.

При обранні покарання ОСОБА_6 суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, є учасником бойових дій, в добровільному порядку в рахунок відшкодування шкоди сплатив потерпілій 306000 грн, пом`якшуючу покарання обставину - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, і призначив покарання в межах закону у виді трьох років позбавлення волі.
Таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

При цьому суд, врахувавши ту обставину, що кримінальне правопорушення вчинене з необережності, за відсутності у справі будь-яких доказів про умисел обвинуваченого на позбавлення життя потерпілого, характеризуючі дані ОСОБА_6 , його поведінку після вчиненого, щире каяття і відшкодування шкоди, у відповідності до положень статті 75 КК України прийняв рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в два роки.
Як вбачається з матеріалів провадження, кримінальне правопорушення, у якому визнаний винним ОСОБА_6 , вчинене ним з необережності, і даних про умисел на позбавлення життя потерпілого не здобуто ні органом досудового розслідування, ні судом, обвинувачений ОСОБА_6 раніше ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання, є учасником бойових дій, до ухвалення вироку місцевим судом докладав всіх можливих зусиль для відшкодування шкоди і полегшення стану потерпілої сторони, відшкодувавши в добровільному порядку 306 тисяч гривень, про що свідчать розписки ОСОБА_7 ( т. 3 а.с. 193-199).
Під час апеляційного розгляду зазначені обставини знайшли своє підтвердження, а також встановлено, що ОСОБА_6 щиро розкаюється, просив і просить вибачення у потерпілої, після ухвалення вироку відшкодував потерпілій решту суми-50000 грн. яку зобов`язав його сплатити суд, і ОСОБА_7 , згідно розписки, наявної в справі( т. 3 а.с. 231), стверджує, що матеріальна і моральна шкода їй відшкодована повністю, претензій матеріального і морального характеру до ОСОБА_6 вона не має. ОСОБА_6 вже є особою пенсійного віку, не працює, після вчиненого протягом майже чотирьох років жодних правопорушень не вчиняв, негативні характеризуючі дані чи компрометуючі матеріали на нього відсутні.
Наведені дані про особу та поведінку ОСОБА_6 після вчиненого та ухвалення вироку, його щире розкаяння, докладання всіх зусиль для відшкодування матеріальної і моральної шкоди задля полегшення стану потерпілої, на переконання колегії суддів, свідчать, що обвинувачений зможе довести своє виправлення і в умовах здійснення за ним контролю з боку органів пробації.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система (пункти 34-35).

При цьому враховується і практика Європейського Суду з прав людини, як джерело права, викладена в рішеннях від 09.06.2005 року та 16.10.2008 року Бакланов та Ізмайлов проти Росії, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, а для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження, в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_7 та прокурора без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення повного тексту ухвали, а обвинуваченим ОСОБА_6 - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3