"15" квітня 2022 р. Справа № 541/2215/19
Провадження № 1-кп/553/19/2022

О К Р Е М А Д У М К А
Так, вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 15 квітня 2022 року,ухваленим у складі колегії суддів: головуючого судді - ОСОБА_1 , суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,її більшістю голосів суддів: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України та виправдано його за недоведеністю вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, на підставі п. 2 ст. 373 КПК України.
З даним вироком колегії суддів Ленінського районного суду м. Полтави я не можу погодитися за наступних обставин.
У зв`язку із прийняттям нового Кримінального процесуального кодексу України, помітно збільшилась можливість ухвалення виправдувальних вироків. Нове процесуальне законодавство зобов`язало суди ретельно і безсторонньо ставитися до доказової бази, її оцінки, позбавитися обвинувального ухилу при розгляді справ, що характерне для демократичного суспільства.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. А ст. 2 КПК України наголошує, що завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Про види вироків вказано у ст. 373, 374 КПК. Особливістю цих норм закону є те, що в них на першому місці стоїть виправдувальний вирок, а на другому - обвинувальний. Така вказівка має важливе значення і відповідає загальним засадам кримінального провадження, зокрема пріоритетності презумпції невинуватості, уникнення обвинувального ухилу. Причому обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене особою, яка обвинувачується, а також не доведено, що в діянні особи, яка обвинувачується, є склад кримінального правопорушення. Крім того, виправдувальний вирок ухвалюється при встановленні судом відсутності події кримінального правопорушення, а також відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, про що мова йде у ч. 1 ст. 373, п.п. 1, 2 ч. 6 ст. 284 КПК України.
З огляду на це беззаперечним можна вважати ухвалення виправдувального вироку лише на підставі, коли в діянні особи відсутній склад злочину або відсутній склад злочину за браком його елементів (елемента). Інші підстави не мають достатньо правового обґрунтування.
Розкриваючи суть своїх тверджень з приводу моєї незгоди з постановленням вказаного виправдувального вироку, не можна обійти питання відносно поняття злочину, складу злочину та їх співвідношення між собою, оскільки це матиме своє відображення в подальшій мотивації даної окремої думки з приводу хибності висновків та мотивів суду при його ухваленні, а також неналежного встановлення судом правових підстав для виправдання особи та їх невизначеності і суперечності між собою.
Визначення поняття складу злочину у законі України про кримінальну відповідальність не дається. Однак таке визначення сформульоване наукою кримінального права. І якщо звернутися до різних літературних джерел з цього питання, то майже всі їх автори визначають, що склад злочину це вся сукупність встановлених у законі про кримінальну відповідальність об`єктивних і суб`єктивних ознак, при наявності яких конкретне суспільно небезпечне діяння визначається злочином. Базою такого визначення є норми Загальної і Особливої частини Кримінального кодексу України (перше поняття складу злочину (corpusdelicte) увів Проспер Фарінацій у1583 році).
Основне значення складу злочину полягає в тому, що він являється єдиною підставою кримінальної відповідальності. Вживання терміну «єдина» вказує на те, що зайвим є говорити про склад як необхідну і достатню підставу цієї відповідальності. Немає потреби наголошувати й на тому, що склад злочину є законною підставою кримінальної відповідальності, оскільки конкретне суспільно небезпечне діяння визначається як злочин лише Законом (ч. 1 ст. 2 КК), а це виключає можливість іншого його розуміння. Злочин може бути вчинено лише суб`єктом злочину (ч. 1 ст. 11 КК).
Позиція співвідношення понять «злочин» і «склад злочину» полягає в тому, що і поняття злочину, і поняття складу злочину характеризують одне і те ж явище об`єктивної дійсності (суспільно небезпечне посягання), проте лише з різних сторін. При цьому поняття злочину відображає його суспільно-політичну характеристику, а поняття складу злочину дає юридичну характеристику суспільно небезпечному посяганню. Таким чином, якщо одне і те саме явище об`єктивного світу характеризується з різних боків, то їхній збіг є неминучим. Такий збіг спостерігається і в поняттях «злочин» і «склад злочину».
Так, суспільна небезпечність є обов`язковою ознакою злочину. Разом з тим, абсолютно очевидно, що в складі злочину суспільна небезпечність має бути відображена, причому максимально точно. У складі злочину (не будучи самостійною ознакою) суспільна небезпечність мов би «розмита» за всіма елементами: вона присутня і в об`єкті (виходячи з його важливості), і в об`єктивній стороні (з урахуванням небезпечності діяння та тяжкості наслідків), і в суб`єкті (злочинець первинний, повторний), і в суб`єктивній стороні (умисел небезпечніший від необережності). Перелік ознак, в яких відображено суспільну небезпечність злочину, можна було б продовжити. Однак вже з цього є очевидним, що складу злочину суспільна небезпека завжди притаманна.
Протиправність як самостійна ознака злочину відображена у тому, що вона сформульована у законі про кримінальну відповідальність. Така ознака злочинну як винність відображена в якості характеристики суб`єктивної сторони вини, вираженої у формі умислу або необережності. На сам кінець караність, як самостійна ознака злочину, у його складі свого закріплення не знайшла, у понятті «злочин» не знаходить свого відображення певні ознаки його складу. У ньому практично відсутні ознаки, притаманні об`єкту та суб`єкту як елементам складу тощо.
Злочин та склад злочину не співвідносяться ні як форма і зміст, ні як супідрядні явища. Вони самостійні, хоча і мають багато спільного, тому що характеризують з різних боків одне і теж явище об`єктивного світу суспільно небезпечне діяння.
Так, під час судового розгляду даного кримінального провадження, в тому числі і під час судових дебатів, сторона захисту, як захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 так і обвинувачений ОСОБА_4 , категорично вказували про відсутність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки стороною обвинувачення не надано доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення поза розумним сумнівом, що і знайшло своє відображення як у промовах останніх у судових дебатах так і в тексті даного виправдувального вироку.
Тобто сторона захисту прохала суд винести виправдувальний вирок у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Але всупереч позиціїсторони захисту судом було увалено виправдувальний вирок з іншої правової підстави, а саме п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, при цьому, відповідно до змісту мотивувальної частини вироку, визнавши неналежними та недопустимими всі основні докази надані стороною обвинувачення, що в свою чергу вказує на застосування колегією суддів поряд з вказаною підставою також і інших правових підстав, передбачених ч. 1 ст. 373 КПК України.
Попри це, даний вирок взагалі не містить жодних обґрунтувань суду щодо правильності чи хибності позиції сторони захисту, заявленої в ході всього судового розгляду, правого аналізу даної позиції з розкриттям суб`єктивної сторони інкримінованого обвинуваченому злочину та її наявності чи відсутності у діях ОСОБА_4 , а такожмотивів неприйняття судом позиції сторони захисту із зазначенням правових підстав відступу від неї, а також мотивів і можливості прийняття з власної ініціативи інших (відмінних від зазначених стороною захисту) правових підстав для виправдання останнього в контексті дотримання засад кримінального судочинства таких як змагальність сторін та диспозитивність, за умови, що жодна із сторін кримінального провадження в ході судового розгляду не вказувала на необхідність застосування такої підстави кримінального процесуального законодавства для виправдання особи обвинуваченого.
Таким чином, твердження сторони захисту зводилися до того, що стороною обвинувачення не було доведено наявність в діях обвинуваченого складу злочину, що інкримінується обвинуваченому ОСОБА_4 , а саме такого його обов`язкового елементу суб`єктивної сторони як вина,а також обвинуваченнямне було надано доказів,які б підтверджували вину ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення поза розумним сумнівом.
Даним вагомим і суттєвим за своїм змістом аргументам сторони захисту судом не було надано жодної правової оцінки, що є порушенням права на справедливий суд та вказує про поверховість і формальність дій суду з приводу надання належної оцінки аргументам сторін кримінального провадження та їх ретельної перевірки доказами.
Так, під час прийняття свого рішення в даному контексті судом, насамперед, не було враховано, що згідно із загальною теорією права суб`єктивна сторона злочину це внутрішня сторона злочину, тобто ті психічні, внутрішні процеси, що протікають в свідомості суб`єкта, які характеризують його волю та проявляються в самому злочинному діянні (по відношенню до того діяння, яке скоєно особою).
Суб`єктивна сторона злочину та її встановлення це ніби то завершення процесу констатації складу злочину, що в свою чергу впливає на кваліфікацію злочину, надає можливість розмежування одного злочину від іншого, вливає на призначення покарання, звільнення від кримінальної відповідальності та покарання.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується такими ознаками як вина, мотив і ціль злочину.
При цьому вина злочину є обов`язковою, необхідною ознакою суб`єктиваної сторони любого злочину. Дві інші ознаки є факультативними ознаками суб`єктивної сторони злочину.
Виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої КК України, та її наслідків, виражене у формі умислу (ст. 24 КК) або необережності (ст. 25 КК).
Стаття 24 КК України поділяє умисел на два види: прямий і непрямий.
Під прямим умислом розуміють таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, за якого особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачила його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
При цьому кожна форма вини включає в себе ознаки, що характеризують свідомість особи і її волю (інтелектуальні та вольові ознаки).
Свідомість і передбачення становлять інтелектуальну ознаку умислу, а бажання або свідоме допущення наслідків вольову.
Інтелектуальна ознака прямого умислу полягає в усвідомленнісуспільно небезпечного характеру свого діяння (дії або бездіяльності) та передбаченні його суспільно небезпечних наслідків. Усвідомленість суспільно-небезпечного характеру це не тільки розуміння фактичної сторони того, що вчиняється, в тому числі значущості об`єкта і предмета посягання, характеру діяння, місця, часу, способу його вчинення та інших обставин, а й соціального значення діяння, його соціальної шкідливості.
Передбачення означає, що у свідомості певної особи, склалося певне уявлення про можливі або неминучі наслідки свого діяння, що має конкретний характер. Особа чітко уявляє, що саме від її конкретного діяння настануть або можуть настати конкретні суспільно-небезпечні наслідки.
Вольова ознака прямого умислу це бажання настання передбачуваних наслідків своєї дії чи бездіяльності. Найчастіше особа прагне в цьому разі досягти якої-небуть мети, задовольнити ту чи іншу потребу.
Визначення умисного вбивства як умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині міститься у ч. 1 ст. 115 КК України.
Безпосереднім об`єктом вбивства є життя іншої людини, а відтак даний злочин - є умисним злочином із матеріальним складом і вважається закінченим з моменту заподіяння смерті іншій людині.
При цьому закінчений і незакінчений злочин, це співвідносні поняття, тому з визначення закінченого злочину та вказівки ч. 2 ст. 13 КК України про те,що незакінченим злочином є готування до злочину та замах на злочин (види незакінченого злочину), випливає - що незакінчений злочин це умисне, суспільно небезпечне діяння (дія чи бездіяльність), яке не містить усіх ознак складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, в зв`язку з тим, що злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі винного. Незакінченим злочином є готування до злочину та замах на нього (ч. 2 ст. 13 КК).
З тексту формулювання обвинувачення, в т.ч. і уточненого в ході судового розгляду, пред`явленого обвинуваченому ОСОБА_4 , вбачається розкриття стороною обвинувачення та зазначення усіх обов`язкових ознак як події так і складу злочину - закінченого замаху на вбивство, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.
Таким чином, як вбачається з обвинувального акту та матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство, передбаченому ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, тобто у незакінченомувбивстві, що саме по собі вже говорить про відсутність усіх обов`язкових ознак складу злочину вбивства, але не вини в діях особи, що обвинувачується, за твердженнями сторони обвинувачення.
При цьому, стороною обвинувачення в обвинувальному акті повно і достатньо наведено формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі, із зазначенням усіх обов`язкових ознак та елементів, як події так і складу даного злочину, в тому числі і його суб`єктивної сторони.
Встановлення в ході судового розгляду кримінального провадження відсутності такої обов`язкової ознаки суб`єктивної сторони - як вина, підлягає належному обґрунтуванню як своєї правової позиції стороною захисту так і мотивуванню судом у своєму рішенні, оскільки воно відносяться обставин, які підлягають обов`язковому доказуванню у кримінальному провадженні, відповідно до вимог ч. 1 ст. 91 КПК України.
Таким чином, в першу чергу, в ході судового розгляду даного кримінального провадження стороною захисту не було розкрито змісту своїх тверджень щодо відсутності у діях ОСОБА_4 усіх рис та ознак як суб`єктивної сторони інкримінованого йому злочину так і обов`язкової та невід`ємної її ознаки вини, з огляду на наявність з даного приводу відповідних належних і допустимих доказів обвинувачення, які не були спростовані в спосіб встановлений законом, та належно вмотивовані із зазначенням відповідних фактичних даних та доказів на підтвердження своєї позиції.
А по-друге, судом взагалі не було з`ясовано питання наявності чи відсутності в діях обвинуваченого вини щодо інкримінованого йому злочину, з урахуваннямформулювання обвинуваченого, яке пред`явлене особі та фактичних даних встановлених судом в ході судового розгляду, а також ненадано належної оцінки таким твердженням сторони захисту, що є обов`язковим, та відповідно не наведено обгрунтованих і достатніх мотивів своїх тверджень щодо недоведеності стороною обвинувачення як вини так і винуватості ОСОБА_4 у вчиненні закінченого замаху на вбивство ОСОБА_6 за вказаного формулювання обвинувачення, яке пред`явлене останньому, доведеного в суді належними та допустимими доказами.
Разом з цим, судом не було надано належної оцінки процесуальної поведінки дій самого обвинувачення як під час досудового розслідування так і судового розгляду, що відноситься саме до встановлення суб`єктивної сторони даного злочину.
Так, після вчинення даного кримінального правопорушення ОСОБА_4 перебував у постійному розшуку з 17.08.2017 року, відповідно до постанови старшого слідчого СВ Миргородського РВ ГУНП в Полтавській області (т. 3 а.п. 225-227), і до його затримання 28.05.2019 року (т. 4 а.п. 1-3), тобто майже два роки поспіль, що вказує про те, що останній тривалий час переховувався від правоохоронних органів, достеменно знаючи про проведення відповідної перевірки органами досудового розслідування заяви ОСОБА_6 про вчинення злочину (т.2 а.п. 221), оскільки особисто та зі своїм адвокатом ОСОБА_7 був присутній під час огляду 12.09.2014 року автомобіляTOYOTALANDCRUISER, днз НОМЕР_1 , та представився його власником (т.2 а.п. 237-249).
Під час досудового розслідування обвинувачений ОСОБА_4 своїх показань не надавав, як і не вказував на своє алібі як на момент вчинення даного злочину так і після нього, що позбавило орган досудового розслідування можливості здійснення перевірки його дійсності і правдивості.
В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 надав свої пояснення, в яких категорично заперечував свою присутність на місці події та спричинення потерпілому, вказаних в обвинувальному акті, тілесних ушкоджень, але разом з цим на питання прокурора також відмовився надавати відповідь про те, де саме він перебував 17 серпня 2014 року, а відтак твердження суду про те, що органом досудового розслідування та стороною обвинувачення в даному кримінальному провадженні не було належним чином перевірено алібі обвинуваченого є неспроможними і такими, що прямо суперечать як матеріалам кримінального провадження так і його фактичним обставинам, встановленим в ході судового розгляду.
При цьому, ОСОБА_4 в судовому засіданні не зміг належно пояснити на запитання прокурора, чому та з якою метою, він після настання події даного злочину та подання потерпілим заяви про його вчинення, особисто з`явився до лікарні, де перебував потерпілий.
Твердження обвинуваченого про те, що він лише хотів щоб потерпілий його впізнав в умовах лікувального закладу, не є достовірними і належними, оскільки дані обставини мають встановлюватися лише у процесуальний спосіб,чим обвинувачений не скористався, незважаючи на те, що дане кримінальне провадження було порушено на наступний день після події злочину 18.08.2014 року. Інших спроб для його впізнання потерпілим обвинувачений взагалі у будь-який спосіб та місці не вчиняв (в тому числі і за місцем проживання потерпілого), що вказує про неправдивість показань ОСОБА_4 в даній частині, та відповідно свідчить на причетність останнього до інкримінованого йому злочину.
В свою чергу намагання обвинуваченого ОСОБА_4 особисто зустрітися в лікарні з потерпілим, майже одразу після вчинення протиправних дій відносно останнього, свідчить також і про намагання обвинуваченого здійснити тиск на ОСОБА_6 з метою примусити його відмовитись від давання показань або дати завідомо неправдиві показання, оскільки сам потерпілий безпосередньо в судовому засіданні вказував на дані обставини, в тому числі і на його підкуп, в продовж всього часу судового розгляду вказаного кримінального провадження, з боку різних осіб, які діють від імені та в інтересах обвинуваченого, про що потерпілим подано до правоохоронних органів відповідні заяви про вчинення вказаних злочинів.
На вказані обставини, що опосередковано вказують на причетність обвинуваченого до вчинення даного злочину та відповідно свідчать і на наявність в його діях суб`єктивноїсторони, судналежної уваги не звернув та недостатньо вмотивував свої висновки щодо відсутності в діях ОСОБА_4 вини (винуватості).
Як в ході досудового розслідування так і судового розгляду даного кримінального провадження, було чітко встановлено фактичні дані, які вказують на наявність в діях ОСОБА_4 ознак основного елементу складу злочину, що інкриміновано останньому, а саме суб`єктивної сторони: вини, мотиву і цілі даного злочину, котрі знайшли своє чітке відображення і у формулюванні обвинувачення висунутого останньому.
Так, сам ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечував знайомства з ОСОБА_8 , з яким, за показаннями потерпілого та свідків-очевидців, обвинувачений знаходився на час події даного злочину біля домоволодіння належного ОСОБА_9 , та куди і приїхав з вказаною особою на автомобілі TOYOTALANDCRUISER, днз НОМЕР_1 .
Згідно протоколу огляду транспортного засобуTOYOTALANDCRUISER, днз НОМЕР_1 , від 12.09.2014 року (т.2 а.п. 237-249),вказаний транспортний засіб на час вчиненого даного злочину перебував у володінні обвинуваченого, оскільки сам ОСОБА_4 , в ході його огляду працівниками поліції, представився його власником.
Таким чином, матеріалами кримінального провадження доводиться наявність фактичних обставин присутності ОСОБА_4 з ОСОБА_8 17.08.2014 року поблизу домоволодіння ОСОБА_9 , де і було скоєно інкримінований обвинуваченому злочин - замах на вбивство ОСОБА_6 , місце скоєння якого останні у залишили на транспортному засобі TOYOTALANDCRUISER, днз НОМЕР_1 .
Інших належних і допустимих доказів на спростування вказаних фактичних даних стороною захисту в ході судового розгляду надано не було і судом не здобуто, що вказує на безпідставність тверджень обвинуваченого та його захисника в судіпро те, що вказаний транспортний засіб йому ніколи не належав, в зв`язку з їх недоведеністю.
Крім того, з даного протоколу огляду транспортного засобу випливає, що вказаний автомобіль, на якому на місце події злочину 17.08.2014 року приїхав ОСОБА_4 і залишив його, існував у природі та перебував,на той час, у володінні останнього, не залежно від того, що в подальшому вказаний транспортний засіб було передано його належному власнику.
Дані обставини також вказують і на правдивість в цілому показань потерпілого та свідків обвинувачення, незважаючи на розбіжності в зазначенні його кольору, то сірого, то чорного, оскільки вони не є суттєвими за своїм змістом, так як сам сірий колір є похідним від чорного, та, враховуючи вечірній час доби коли і було вчинено дане протиправне діяння, дані обставини могли бути спотворенів особистому сприйнятті вказаними особамищодо дійсного кольору автомобіля, в силу відсутності достатньогоосвітлення даної місцевості, що є природнім і допустимим.
Належність і допустимість вказаних доказів сторони обвинувачення не була спростована стороною захисту у спосіб встановлений законом, а тому вона лежить в площині доведення стороною обвинувачення поза розумного сумніву.
Наявність чи відсутність вказаних фактичних даних, що містяться у доказах, зібраних стороно обвинувачення, і відносяться до обставин, що підлягають обов`язковому доказуванню в кримінальному провадженні, має встановлюватися судом на час вчинення злочину, а не на час прийняття судового рішення, до чого помилково вдався суд при прийнятті даного виправдувального вироку та як наслідок прийшов до хибних висновків.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_4 суду повідомив, що, станом на 17.08.2014 року, він проживав у місті Миргороді Полтавської області разом зі своєю дружиною ОСОБА_10 , з якою 15.02.2014 року, до події злочину, було укладено шлюб в органах РАЦС Миргородського МЮ Полтавської області, та донькою ОСОБА_11 (т.3 а.п. 135-139), що побічно вказує на причетність останнього до вчинення даного злочину та знайомство з особами, що фігурують у даному кримінальному провадженні, і його обізнаність про наявність між вказаними особами конфліктних ситуації та відносин, що опосередковано, в додаток до прямих доказів, свідчить про наявність у обвинуваченого мотиву, цілі та умислу на його вчинення.
При цьому, суд, сприймаючи критично показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які надавали показання в суді, визнав ту обставину, що між ними та іншими свідками, а саме ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а також потерпілим ОСОБА_6 , наявний давній конфлікт з приводу розподілу земельної ділянки та встановлення паркану, що такожвказує про наявність вини, мотиву і цілі у діях обвинуваченого ОСОБА_4 ..
Дані обставини знайшли своє відображення і в матеріалах кримінального провадження, а саме відповідних витягах з ЄРДР, що не були спростовані стороною захисту належними і допустимими доказами (т. 5 а.п. 253,254).
При цьому, факт наявності вказаних конфліктних ситуацій між даними особами був встановлений і судом у виправдувальному вироку, але без належної оцінки даним обставинам в контексті встановлення відсутності вини в діях обвинуваченого чи його невинуватості у вчиненні даного злочину.
Та обставина, що саме ОСОБА_4 перебував у дружніх стосунках зі свідком ОСОБА_14 , на присутність якої поблизу домоволодіння ОСОБА_9 на час вчинення злочину та причетність до нього (в якості його замовника), категорично вказували в судовому засіданні як потерпілий ОСОБА_6 так і свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , взагалі залишилася поза увагою суду під час сприйняття та надання відповідної оцінки показанням як безпосередньоданого свідка( ОСОБА_14 ) так і інших свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , які являються її близькими родичами, а саме: відповідно рідною сестрою та матір`ю, що свідчить про їх зацікавленість у розгляді даного кримінального провадження шляхом надання суду завідомо неправдивих показань на виправдання ОСОБА_4 ..
Разом з цим, своєї уваги на вказані обставини суд не звернув, а натомість показання вказаних свідків при прийнятті рішення прийняв у повному обсязі, як правдиві і такі, що відповідають дійсності, не піддавши їх жодному сумніву та перевірці.
Крім того, встановлюючи у висунутому ОСОБА_4 обвинуваченні відсутність вини чи винуватості у його діях, судом неналежним чином було встановлено також і особу обвинуваченого, який є раніше судимою особою та був учасником злочину у складі банди, являючись активним учасником озброєної злочинної групи, у відповідності до визначеної йому ролі безпосередньо приймав участь у вчиненні злочинів, проникаючи першим через вікна та двері до будинків потерпілих, де з застосуванням насильства спричиняв їм тілесні ушкодження (т. 3 а.п. 184-214), що вказує на те, що останнійє повторним суб`єктом, має добрі фізичні дані та певний протиправний досвід і навики щодо спричинення потерпілим тілесних ушкоджень, що свідчить на наявність та повну сформованість у свідомості ОСОБА_4 , на час вчинення ним інкримінованого йому злочину, такого психічного ставлення до свого діяння і його наслідків, за якого він усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання та вказує про наявність у його діях вини, а саме її інтелектуальної та вольової ознаки.
Вказані обставини свідчить про неналежність та передчасність висновків суду з приводу відсутності у діях ОСОБА_4 складу даного злочину і вини, як обов`язкової його ознаки, та їх невідповідність матеріалам кримінального провадження, зокрема матеріалам, що характеризують особу обвинуваченого.
В свою чергу, мотивувальна частина вироку містить певні мотиви, які є суперечливими за своїм змістом та взаємовиключними.
Так, згідно тексту вироку суд прийшов до наступних висновків: «Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, а показання свідків сторони обвинувачення та докази надані суду, загалом протирічать обставинам справи, характеру та способу вчиненого злочину, нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, не підтверджується як показаннями свідків так і іншими доказами по справі, наданими саме стороною обвинувачення, суд вважає за необхідне для повного та всебічного розгляду даного кримінального провадження, а також для встановлення істини по справі та ухвалення справедливого судового рішення, взяти їх до уваги та дати їм як кожному окремо, так і в сукупності відповідну оцінку з точки зору допустимості, належності та достатності для прийняття відповідного процесуального рішення по справі.».
«….Проаналізувавши всі докази, досліджені в судовому засіданні, показання обвинуваченого, потерпілого свідків, суд, з врахуванням вимог ч. 3 ст. 337 КПК України, вважає недоказаною вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки така кваліфікація дій обвинуваченого не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні…».
З огляду на вказані судом правові висновки прийняття свого рішення, даний виправдувальний вирок ухвалений судом при встановленні одночасно двох правових підстав, а саме: 1) недоведеність, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим п.2 ч.1 ст. 373 КПК Українита 2) відсутності в діянні складу кримінального правопорушенняабо відсутній склад злочину за браком його елементів (елемента) п.3 ч.1 ст. 373 КПК України.
При чому, ці дві правові підстави постійно фігурують у формулюваннях мотивувальної частини вироку, змінюючи одна одну без певних і чітких розмежувань і обґрунтувань, але, не зважаючи на це, суд в резолютивній частині вказав лише одну з них, а саме - п. 2 ч.1 ст. 373 КПК України, тоді як сторона захисту наполягала на іншій підставі п. 3 ч.1 ст. 373 КПК України.
Разом з цим, суд у своїх висновках, що вказані вище, задекларував певні константи: що всі докази зібрані стороною обвинувачення по справі загалом протирічать обставинам справи(але так і не встановивши і не зазначивши ціфактичні обставиниформулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі, які визнані судом недоведеними), характеру та способу вчинення злочину, нанесенню тілесних ушкоджень потерпілому, але попри це суд бере такі докази до уваги, шляхом надання їм оцінки на предмет їх допустимості, належності та достатності для прийняття відповідного процесуального рішення по справі і одночасно з цим визнає недоказаною вину ОСОБА_4 у інкримінованому йому протиправному діянні, виходячи з вимог ч. 3 ст. 337 КПК України, котра передбачає право та можливість суду, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Це в свою чергу вказує на те, що своїми висновками, суд безпосередньо фактично констатував чи щонайменше поставив під сумнів встановлення в ході судового розгляду події злочину, який інкримінованоорганом досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_4 , але змісту своїх висновків та обґрунтувань з даного приводу в тексті рішення жодним чином не навів, що вказує про формальність рішення суду та його недостатню і неналежну вмотивованість.
Тобто суд фактично послався і на наявність підставдля прийняття свого рішення, передбачених п.1 ч. 1 ст. 373 КПК України, але знову ж таки жодних висновків та мотивів щодо неправильності чи зміни правової кваліфікації дій обвинуваченого на іншу належну і відповідну до встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження - судове рішення також не містить, що вкотре свідчить про його недостатню вмотивованість.
Таким чином, мотивувальна частина вироку містить одночасно усі три правові підстави, передбачені ч. 1 ст. 373 КПК України, котрі лише задекларовані судом без розкриття змісту кожної з підстав, обґрунтуванняїх розмежування, як по відношенню до кожної з них так і відповідно до всієї доказової бази, а саме без зазначення доказів, що вказують на наявність чи відсутністьіснування кожної з вказаних правових підстав щодо ухвалення виправдувального вироку в даному кримінальному провадженні та з наданням відповідної оцінки кожному доказу як з огляду їх належності та допустимості так і з їх приналежності до визначених судом однієї із трьох правових підстав,що вказує про правову невизначеність даного рішення суду, яке має силу закону, опосередкованість і формальність підстав і мотивів суду про виправдання особи, що свідчить про його як необґрунтованість так і безпідставність, а відтак погодитися з ними не можливо за будь-яких умов.
Так, в обґрунтування цього судом в текст вироку, але вже в мотивувальну його частину, повторно (після його описової частини) було перенесено та зазначено дані обвинувального Акту щодо фактичних обставин вказаного кримінального правопорушення, які були встановлені стороною обвинувачення в ході досудового розслідування, тобто формулювання обвинувачення висунутого ОСОБА_4 , без будь-яких застережень чи заперечень проти них,що вказує не лише про їх доведеністьперед судом, а й про визнання даних фактичних обставин безпосередньо судом, оскільки висновків щодо визнання вказаних фактичних обставиннедоведеними і недійсними, мотивувальна частина вироку не містить взагалі.
При цьому, судом не встановлено та не вказано у вирокуінших фактичних даних, відмінних від встановлених органом досудового розслідування, які б суд вважав доведеними, дійсними і такими, що відповідають вірній правовій кваліфікації (в т.ч. іншій визнаній і визначеній,в розрізі особливої частини КК України, судом), що свідчить про те, що судом, на виконання пункту 1 частини 1 статті 91 КПК України, не було встановлено подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) або її відсутність у даному кримінальному провадженні.
За таких обставин, виникає логічне і виправдане питання, яким же тоді чином та з яких підстав, без встановлення дійсних обставин події кримінального правопорушення, що є першочерговим і основоположним (базовим) для судового розгляду, суд дійшов висновку про те, що всі зібрані стороною обвинуваченнядокази «протирічать обставинам справихарактеру та способу вчиненого злочину, нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, не підтверджується як показаннями свідків так і іншими доказами по справі, наданими саме стороною обвинувачення та,проаналізувавши всі докази, досліджені в судовому засіданні, показання обвинуваченого, потерпілого свідків, суд, з врахуванням вимог ч. 3 ст. 337 КПК України, вважає недоказаною вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки така кваліфікація дій обвинуваченого не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні».
З даних висновків суду випливають відповідні його тлумачення: що лише наявні зібрані докази даного кримінального провадження протирічать обставинам провадження на підтвердження події злочину, а відтак сама подія все ж таки має місце в матеріалах даного кримінального провадження, бо подію злочину суд встановив фактичними обставинами справи. А якщо подія має місце в діях обвинуваченого, то яким чином відсутня вина останнього у вчиненні злочину, саме закінченого замаху на вбивство потерпілого, подія якого визнана судом. І якщо не доведено вину особи у вчиненні замаху на вбивство, при визнанні судом самої події даного злочину у діях цієї особи, то яким чином відсутня правова кваліфікація саме за закінчений замах на вбивство, тобто у вчиненні злочину подія якого була визнана судом. І якщо вину такої особи не доведено, то хто ж тоді вчинив дії, які відносяться до події злочину, що визнана судом. І на останок, якщо саме правова кваліфікація особи на вчинення закінченого замаху на вбивство, не знайшла свого підтвердження в суді, при визнанні судом події саме даного злочину, то яка ж правова кваліфікація дій цієї ж особи є визнаною і визначеною судом та вірною, при цьому така (вірна) кваліфікація судом не визначається та не зазначається у рішенні.
Таким чином, дані висновки суду позбавлені будь-якої логічної послідовностіта правового змісту. І при цьому, замість того щоб надавати відповіді на всі аргументи учасників судового розгляду та усувати будь-які суперечності та/чи сумнівиміж ними, суд навпаки ставить нові, зазначені вище, питання, котрі лише значно ускладнюють та унеможливлюють встановлення істини у даному кримінальному провадженні.
Разом з цим, після викладу формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі та зазначене в обвинувальному акті, судом без відповідним мотивів чи висновків лише констатує наступне: «Проте, доказів вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, стороною обвинувачення не здобуто та суду не надано, а надані докази саме стороною обвинувачення не підтверджують вчинення останнім вказаного кримінального правопорушення щодо закінченого замаху на вбивство, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, за обставин викладених в обвинувальному акті.», таким чином суд прийшов до висновків про непричетність саме обвинуваченого до вчиненого закінченого замаху на вбивство, не поставивши під сумнів вчинення закінченого замаху на вбивство, тобто події даного злочину.
З огляду на викладене, вказані твердження та висновки суду є суперечливими за своїм змістом та фактично не відповідають змісту тих норм, на які посилається сам суд у своїх висновках, оскільки фактичних обставин недоведених в ході судового розгляду та встановлених судом, на відміну від фактичних обставин встановлених стороною обвинувачення, судом не встановлено і не вказано, як не вказано і викладу фактичних обставин та мотивівщодо формулювання обвинувачення визнаного судом недоведеним або доведеним, а також щодо зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, яке покращує становище обвинуваченого в рамках даного кримінального провадження, здійсненого відносно останнього, відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України, що і було вказано судом як на підставу для винесення даного виправдувального вироку.
Судом, при цьому, взагалі не конкретизовано, що саме стороною обвинувачення не було доведено під час судового розгляду - наявність у діях обвинуваченого складу інкримінованого правопорушення чи його якоїсь складової/складових, або причетності останнього до його вчинення, що має суттєве значення для прийняття судом рішення та наявність відповідних правових підстав для цього.
Натомість, з огляду на зміст вироку, судом було підмінено поняття щодо відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, що інкримінується останньому,та непричетності до скоєного обвинуваченого, що виразилося у одночасному їх застосуванні у тексті вироку без їх належного обґрунтування, з огляду на норми матеріального права, та розмежування.
Судом, на підтвердження своїх висновків, не було надано оцінки щодо відповідності встановлених фактичних обставин стороною обвинувачення - складу інкримінованого обвинуваченомузлочину з розкриттям його суб`єктивної сторони в діях ОСОБА_4 , наявності фактичних обставин щодо іншого злочину (складу злочину), визнаного судом доведеним,у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України (як зазначив сам суд), та дій обвинуваченого з точки зору його причетності до інкримінованого йому злочину чи іншого злочину (визнаного судом доведеним), що позбавляє в свою чергу стороннього спостерігача осмислити і зрозуміти: з яких же правових підстав суд все таки виправдав ОСОБА_4 у вчиненні особливо тяжкого злочину.
Будь-яких мотивів суду щодо невірності правової кваліфікації дій обвинуваченого в рамках даного кримінального провадження текст даного рішення взагалі не містить. При цьому, не вказувала про це і сторона захисту як впродовж судового з`ясування обставин кримінального провадження та перевірку їх доказами так і судових дебатів.
В свою чергу, судом при ухваленні виправдувального вироку не було прийнятояк позиції сторони захисту у даному кримінальному провадженні, яка просила судвиправдати ОСОБА_4 , в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України, оскільки стороною обвинувачення не надано доказів, які б підтверджували вину останнього у вчиненні інкримінованого йому правопорушенні та спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, які б свідчили про вчинення відносно нього замаху на вбивство, поза розумним сумнівом, тобтоколи не встановлено «подіюзлочину», так і не враховано, що термін «подія злочину» закріплений в ст. 373 чинного КПК, тобто встановлений процесуальним законом, а відтак судом неналежно було наведено свої мотиви щодо прийняття чи відхилення категоричної позиції сторони захисту,що має в собі чітко визначену процесуальну підставу для прийняття виправдувального вироку, котру остання відстоювала впродовж всього судового розгляду.
Разом з тим, слід зазначити, що законодавству про кримінальну відповідальність і відповідно кримінальному праву термін «подія злочину» невідомий, бо там вживається термін «діяння» як синонім поняття злочину і як обов`язкова ознака об`єктивної сторони складу злочину. «Діяння» у розумінні злочину має бути суспільно небезпечним, протиправним, винним, караним. Перші три ознаки притаманні й складовій частині об`єктивної сторони складу злочину. Усі інші суспільно небезпечні діяння перебувають поза межами кримінального права, бо не може бути злочину без вказівки на те в законі (nulumcrimensinelege).
Згідно із загальною теорією права не можна допускати підміни понять. Так, кримінальне право є фундаментальним відносно кримінального процесу, криміналістики і кримінології. Тобто, основні спрямовуючі (базові) терміни кримінального права не повинні підмінюватися схожими термінами, як це зафіксовано в п. 1 ч. 1 ст. 284, ч. 1 ст. 373 КПК, де безпідставно вживається термін «подія злочину».
Слід зауважити, що під час судового розгляду вказаного кримінального провадження жодною із його сторін, в тому числі обвинуваченим і захисником останнього, чи учасниками, не заперечувався сам факт події злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, за фактичних обставин викладених у обвинувальному акті, в урахуванням їх змін стороною обвинувачення, як не вказувалось і на невірність даної правової кваліфікації даного злочину.
Крім того, основним учасником даного кримінального провадження є потерпілий ОСОБА_6 , який являється безпосереднім очевидцем вказаних протиправних дій та надавав свої власні показання як під час досудового розслідування так і судового розгляду, що є основним, прямим, первинним, обвинувальним, особистим доказом у даному кримінальному проваджені, що не було належним чином враховано судом при прийнятті рішення та наданні оцінки як його показанням так і інших свідків очевидців даної події.
Його показання не були спростовані іншими належними і допустимими доказами під час судового розгляду, які б мали таке ж смислове навантаження та доказове значення, і більше того знайшли своє відображення в показаннях свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та інших первинних доказах, що не були належним чином дослідженні судом, а відтак «наголошення суду на необхідності критичної оцінки показань потерпілого, виходячи з їх алогічності та суперечливості по своїй суті»носять лише декларативний характер без зазначення будь-яких мотивів як прийняття такого рішення так і з яких суд відкидає докази обвинувачення.
На правдивість, послідовність, належність і дійсність показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 вказує наявність фактичних даних, зафіксованих у інших доказах.
Так, з картки виклику швидкої допомоги 17.08.2014 року о 21.06 год. за адресою АДРЕСА_1 , випливає, що в ході огляду потерпілого ОСОБА_6 , лікарями було встановлено та констатовано наявність у останнього проникаючого ножового поранення грудної клітки, лівобічний пневмо гемоторакс, в результаті чого він був госпіталізований до медичної установи (т.3 а.п. 120-121).
При цьому зазначені у картці виклику швидкої допомоги: час отримання вказаних тілесних ушкоджень та знаряддя, спосіб і місце їх нанесення потерпілому співпадають з часом вчинення даного злочину, що інкримінований ОСОБА_4 , механізмом утворення, локалізацією та ступенем тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого, що відповідно знайшло своє відображення і у висновках судово-медичних експертиз проведених відносно ОСОБА_6 та відповідно кореспондуються і в показаннях зазначених свідків.
Досить короткий проміжок часу з моменту спричинення тілесних ушкоджень потерпіломута їх виявлення і фіксування медичними працівниками швидкої допомоги, що становить близько 30 хв., виключає можливість їх отримання ОСОБА_6 в іншому місці та за інших обставин, ніж ті, що належно встановлені органами досудового розслідування та є дійсними.
Протоколом огляду місця події від 17.08.2014 року, а саме домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_9 , встановлено наявність на вказаному подвір`ї плям з нашаруванням речовини бурого кольору, а також вилучено чоловічу кофту Adidas оранжевого кольору, у яку був одягнений потерпілий під час спричинення йому тілесних ушкоджень (т.2 а.п.222-223) та на якій в подальшому шляхом проведення експертизи було виявлено пошкодження, яке являється колото-різаним і утворилося від дії колото ріжучого предмету (т. 3 а.п. 84-85), що також вказує про відповідність показань вказаних свідків фактичним даним кримінального провадження, котрі встановлені в ході досудового розслідування та знайшли своє відображення в речах матеріального світу, а саме в первинних доказах обвинувачення.
Процесуальна процедура отримання слідчим в ході досудового розслідування даного кримінального провадження даних доказів порушена не була.
Інших об`єктивних даних, які б спростовували вказані фактичні обставини злочину, що інкримінується ОСОБА_4 , стороною захисту не зазначено, а судом не було здобуто в ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, що підтверджує дійсність і правдивість показань зазначених свідків та відповідно вказує на належність і допустимість як показань цих свідків так і первинних доказів, які повністю взаємо узгоджуються між собою за своїм змістом та значенням, як кожен окремо так і в своїй сукупності.
Суд, разом з цим, зазначав і про наявність сумнівів щодо доведеності вини особи, що тлумачиться на користь такої особи, котрі ніби то містяться в показаннях потерпілого, а саме «непослідовність і суперечливість показань потерпілого, що мало місце в даному випадку на різних етапах кримінального провадження, що саме на переконання суду свідчить про спотворення доказового значення таких показань, причини чого не можуть бути предметом даного судового розгляду», котрі «дійсно руйнують обвинувачення», але при цьому забувши вказати, які ж саме показання (чи їх частина) потерпілого ОСОБА_6 , який, мовою тексту вироку: «є головним свідком обвинувачення, на показаннях якого фактично вибудовано обвинувачення» остаточно зруйнували обвинувачення.
Таким чином, фактично відкинувши показання потерпілого, надані останнім під час судового розгляду,а не лише сприйнявши їх критично, суд проігнорував основні засади і вимоги кримінального процесуального судочинства, передбачені ст. 7, ст. 23, ч.4 ст. 95 КПК України, щодо безпосередності дослідження судом показань, речей і документів, що є грубим порушенням процесуального законодавства судом.
В подальшому в тексті вироку, після викладу фактичних показань свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , наданих ними під час судового розгляду, знову ж таки без зазначення їх суперечливості, невідповідності та мотивів їх відкидання, суд прийшов до наступних висновків:
«Таким чином,суд вважає, що не повинен входити в оцінку правдивості показань наданих однією й тією ж особою в різний проміжок часу, якщо таке мало місце, оскільки неможливо встановити, які показання є правдивими. І сприйняття однієї з версій, наданої особою інформації, завжди буде залишати думки про невідповідність такої інформації дійсним, правдивим обставинам, які мали місце. Покласти в основу вироку будь-які показання такої особи, надавши пріоритет одним показанням перед іншими, є очевидно недопустимим, оскільки ставить під сумнів об`єктивність та неупередженість суду і порушує засади кримінального провадження.
Сумнівність та непослідовність тверджень свідків, вибірковість пригадувань подій та обставин, що стосуються вчинення злочину, спілкування з потерпілим та іншими особами про обставини вчинення кримінального правопорушення, про які потерпілий повідомляв в своїй заяві, звертаючись до правоохоронних органів, викликають у суду сумніви з приводу правдивості їх показань, а тому суд розцінює як такі, що не відповідають дійсності і приймає до уваги тільки в тій частині, в якій вони узгоджуються з іншими доказами по матеріалах кримінального провадження та їм відповідають.
Отже, оцінивши показання потерпілого та вказаних свідків як доказів, з позиції отримання їх у передбаченому КПК порядку, суд констатує, що ні в своїй сукупності, ні кожне із них окремо, вони поза розумним сумнівом не підтверджують винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Аналізуючи показання вказаних свідків та потерпілого в сукупності з іншими доказами по матеріалах кримінального провадження, суд звертає увагу на їх як загальний характер, так і вибірковість чітку спрямованість на бачення виключно дій обвинуваченого, суперечливість іншим доказам про обставини та послідовність заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому, а також характер стосунків вказаних свідків з потерпілим, які є родинними, близькими та дружніми, а тому критично оцінює їх і приймає до уваги тільки в частині, яка відповідає іншим доказам, які були предметом дослідження в суді, зокрема, факту нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 ».
З наведеними усіма висновками суду не можна погодитися в категоричній формі жодним чином, в зв`язку їх суперечливістю за змістом, взаємовиключністю, невідповідністю як вимогам і основним засадам чинного кримінального процесуального законодавства так і найвищим стандартам доказування у системі стандартів.
Так, суд спочатку вказав, що він взагалі не може встановити правдивість вказаних свідків і потерпілого і покласти будь-які їх показання в основу вироку, потім, далі по тексту, суд вказав, що він приймає частково показання вказаних учасників процесу, лише в тій, що відповідає іншим доказам (без зазначення в якій саме частині та яким доказам, без зазначення фактичних обставин встановлених такими доказами), і згодом констатував, що оцінює показання вказаних осіб критично і приймає до уваги тільки в частині, яка відповідає іншим доказам, які були предметом дослідження в суді, зокрема, факту нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 (без зазначення в якій саме частині та яким доказам, без зазначення фактичних обставин, встановлених такими доказами, та визначення і зазначення фактичних даних нанесення тілесних ушкоджень, які визнані судом доведеними в даному кримінальному провадженні).
Вкотре наголошую, що суд у даному вироку лише декларує проведення аналізу доказів, тобто лише наводить виклад тих чи інших показань вказаних свідків, і в той же час вказує про неможливість покладення в його основу будь-яких показань особи, тобто однієї із версій зазначених даною особою, а не фактичних даних встановлених безпосередньо судом, що прямо суперечить ст. 23 та ст.ст. 95,96 КПК України, і свідчить про те, що суд фактично самоусунувся від з`ясування цих показань і встановлення їх достовірності в ході судового розгляду даного кримінального провадження.
Є очевидним, що суд взагалі не встановлював достовірність показань даних свідків, знехтувавши принципом безпосередності судового розгляду.
З огляду на текст вироку, зміст показань чи версій сприйняття свідками подійчи їх частини, що відбувалися 17.08.2014 року та мають відношення саме до вказаної події злочину, котрі і були прийняті судом до уваги - так і залишився за його межами, та існує, мабуть, лише в уявленні чи особистому переконанні суду, без відтворення їх в письмову форму.
Приймаючи своє рішення та формулюючи виклад своїх мотивів щодо оцінки доказів, суд не врахував, що поняття доказів належить до базових, вихідних у теорії доказів та доказовому праві.
Нормативне закріплення доказу надається у ч. 1 ст. 84 КПК України, де визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких, слідчий чи прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Законодавець невипадково визначає докази як фактичні дані, а не факти. Адже при розслідуванні та судовому розгляді будь-якого кримінального правопорушення суб`єкти доказування пізнають обставини, що мали місце у минулому. Тому у більшості випадків вони стикаються не з самими фактами, а з відомостями про них, які зберігаються у пам`яті людей, або залишили сліди на предметах матеріального світу.
А тому, під «фактичними даними», про які йдеться у ч. 1 ст. 84 КПК України, розуміється одержання з указаних у законі джерел відомостей про факти, обставини кримінального провадження. Факти це події, явища дійсності.
При доказуванні слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд мають справу з відомостями про ці події, явища, що зафіксовані у показаннях, документах та інших джерелах доказів, а не викладу самих показань та встановлення версій наданої свідком інформації, як зазначив суд у своєму вироку.
У процесуальних джерелах доказів, визначених у ч. 2 ст. 84 КПК України, містяться відомості про факти, вони є їх носіями. Тільки ті відомості, які є у зазначених джерелах, допускається використовувати в кримінальному провадженні як докази. Окрім цього, вказаний перелік процесуальних джерел є вичерпним і поширювальному тлумаченню не підлягає.
При здійсненні кримінального провадження необхідно намагатися користуватися первинними доказами. Однак і похідні докази є корисними при перевірці повноти та правильності першоджерела.
До особистих доказів належать фактичні дані, що містяться у показаннях свідків, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, протоколах слідчих (розшукових) дій та інших документах, висновку експерта. Загальним для особистих доказів є сприйняття людиною і передача усно або письмово у мовній або іншій формі відомостей, що мають значення для кримінального провадження.
До речових доказів належать матеріальні об`єкти, які мають властивості, що відображають обставини кримінального правопорушення у вигляді слідів, походження тощо, інформація що міститься в матеріальних об`єктах, передається шляхом безпосереднього сприйняття ознак предмета.
Таким чином, судом не було встановлено фактичних даних,що містяться у зазначених у вироку доказах, в тому числі і показаннях як обвинуваченого так і потерпілого, свідків, та відповідно, на підставі яких суд встановив наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для даного кримінального провадження і підлягають доказуванню у ньому, а такожне здійснено на підставі похідних доказів перевірку щодо повноти та правильності першоджерела, а не сумнівності та непослідовності тверджень свідків, вибірковості пригадування ними подій та обставин, як зазначив суд.
Крім того, при прийнятті остаточного рішення в даному кримінальному провадженні, судом також не було враховано, що деякі відмінності у відомостях щодо фактичних обставин даного кримінального правопорушення, зазначених потерпілим, обвинуваченим та свідками, не вказують, як встановив суд у даному вироку, на відмінність самих фактичних обставин, які є сталими, визначеними, дійсними і конкретними та мають своє відображення і сліди на предметах матеріального світу, оскільки такі відмінності показань осіб спричинені тривалим часовим проміжком, який сплинув з моменту самих подій 17 серпня 2014 року і до 2021 року, коли вказані особи допитувалися судом, а також суб`єктивними факторами особливостями пам`яті та процесом запам`ятовування вказаних осіб, їх віку та власних рис.
Більше того, суттєвих відмінностей (з розкриттям їх змісту і вагомості значення для даного кримінального провадження; чого саме стосувалися чи в чому полягали ці розбіжності) у показаннях вказаних осіб судом також не було встановлено і наведено у даному рішенні, як і не було проведено їх порівняння та співставлення з первинними фактичними даними, отриманими в ході досудового розслідування (першоджерелами), на предмет визначення їх як достовірності так і належності та допустимості.
На дані обставини суд належно не зважив під час прийняття свого рішення та відповідно не навів мотивів, за яких він відкинув кожен доказ обвинувачення.
Більше того, декларуючи високі стандарти доказування поза розумним сумнівом щодо оцінки показань потерпілого та вказаних свідків, судом вкотре не було враховано, що «стандарт доказування (standardofproof)» це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визначити тягар доведення знятим, а фактичну обставину доведеною. Це мінімальний ступінь суб`єктивної впевненості, переконаності судді в істинності спірного факту, коли суд доходить або повинен доходити висновку про достатність доказів і визнання тягаря доведення виконаним.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення подій, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказівта встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для отримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Стандарт «доведення поза розумним сумнівом» - найвищий стандарт доказування у системі стандартів, який застосовується при вирішенні питання винуватості особи на підставі належних та допустимих доказів, який судом так і не був дотриманий під час оцінки вказаних доказів у даному кримінальному провадженні, незважаючи на його посилання у тексті даного виправдувального вироку.
Так, на підтвердження вищевикладених висновків окремої думки, основний особистий доказ даного кримінального провадження щодо встановлення події злочину - протокол огляду місця події від 17.08.2014 року, а саме території домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1 (т. 2 а.п.27-38), в ході проведення якого було вилучено речові докази, в тому числі і одяг потерпілого, який в подальшому був досліджений на предмет способу спричинення тілесних ушкоджень потерпілого та знаряддя злочину, судом взагалі не був належним чином досліджений та оцінений у вироку, що вказує про вибірковість дослідження судом доказів сторони обвинувачення та порушення процедури, способів та критеріїв доказування у кримінальному процесі, що є грубим і суттєвим порушенням процесуального розгляду, що відповідно вказує на незаконність прийняття даного судового рішення.
При цьому, вирішуючи питання про належність чи допустимість інших доказів у даному кримінальному провадженні, судом не було зроблено оцінки їх відповідності чи суперечності фактичним обставинам, котрі закріплені і містяться саме в даному першоджерелі події кримінального правопорушення.
В свою чергу, судом, відхиляючи показання потерпілого та свідків обвинувачення, не прийнято до уваги та не надано належної правової оцінки прямим первинним доказам, що вказують на наявність вказаної події злочину, а саме фактичним даним картки виклику швидкої медичної допомоги від 17.08.2014 року, яка вказує про виявлення та наявність у ОСОБА_6 , під час його огляду і надання йому медичної допомоги, «Проникаючого ножового поранення грудної клітки. Лівобічний пневмогемоторакс.» (т. 3 а.п. 209-211), що в подальшому знайшло своє відображення у подальших відповідних висновках експерта щодо проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_6 (т. 3 а.п. 16-17; 19-20; 170-171; 174-175), в ході виконання яких експертом також було проведено огляд як підекспертного так і медичної документації на останнього.
Будь-яких фактичних даних на спростування висновків експертиз стороною захисту під час усього судового розгляду суду надано не було та судом не здобуто, оскільки експерт був допитаний в судовому засіданні і в повній мірі підтвердив надані ним висновки судових експертиз.
Сприймаючи критично висновки експерта ійого показання, надані останнім в судовому засіданні, судом належно не було враховано великий стаж експертної роботи останнього, який становить близько 45 років та високу кваліфікацію - вищу категорію, йогодуже значний досвід роботи ідосконалі професійні навики, та відповідно не наведено переконливих, вагомихі достатніх мотивів щодо відкидання даних доказів, як першоджерела, які підтверджують факт спричинення потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.
Разом з цим, відкидаючи зазначені первинні докази, на підставі яких в ході досудового розслідування було встановлено фактичні дані щодо отримання потерпілим тілесних ушкоджень, їх локалізації і ступеня, котрі лежать в площині судової медицини і відносяться до категорії спеціальних знань, залишається незрозумілим, яким же чином суд взагалі встановив обставини, які підлягають доказуванню в даному кримінальному провадженні і відносяться до події і складу інкримінованого особі злочину, наявність у потерпілого ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, їх локалізацію та ступінь тяжкості.
Більше того, оцінюючи показання потерпілого та свідків, суд прийняв їх до уваги саме в частині, що стосуються зокрема, факту нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 ,що також суперечить висновкам суду щодо неналежності і недопустимості висновків експерта та його показань в судовому засіданні, оскільки судово-медичні данні отримання потерпілим тілесних ушкоджень є первинними по відношенню до показань свідків з даного приводу, а тому визнання судом похідних доказів при відкиданні первинних, тобто першоджерела, є неприпустимим і протиправним.
Лише на підставі даних судово-медичних експертиз, проведених відносно потерпілого ОСОБА_6 , можливо перевірити показання як самого потерпілого так і свідків щодо часу, місця отримання тілесних ушкоджень, їх локалізації, кількості, способу спричинення на їх достовірність і правдивість, так як критерій їх визначення є спеціальним, тобто судово-медичним, а не навпаки звичайним, отриманим зі слів очевидців (пересічних громадян) як визначено судом та зазначено в тексті даного вироку.
Крім того, висновками судово-медичної експертизи речових доказів гр. ОСОБА_6 № 198-МК від 11.06.2015 року було встановлено, що на спортивній кофті гр. ОСОБА_6 , виявлено пошкодження яке являється колото-різаним і утворилося від дії колото-ріжучого предмета, клинок якого мав лезо з однієї сторони і найбільшу ширину слідоутворюючої частини на рівні занурень біля 15 см. в області пошкодження, на спортивній кофті, виявлена металізація сполуками заліза, у вигляді загального забруднення (т. 3 а.п. 84-85), що вказує безпосередньо на спосіб спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, знаряддя злочину, а також на достовірність і правдивість показань самого потерпілого щодо вказаних обставин.
З огляду на викладене, є безпідставними твердження сторони захисту щодо заперечення проти визначеного в ході досудового розслідування способу спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, оскільки дані обставини підтверджені висновком судової експертизи, які належно вмотивовані і обґрунтовані, а тому сумніву у їх об`єктивності не виникає.
Крім того, інших об`єктивних даних на спростування даних висновків експерта стороною захисту не надано, а судом не здобуто.
Сторона захисту не наполягала на огляді даного речового доказу в судовому засіданні, що свідчить про його визнання нею, а відтак будь-які сумніви суду щодо неналежності чи недопустимості даного доказу є хибними і безпідставними.
Відсутність вказаного речового доказу на час судового розгляду даного кримінального провадження не може беззаперечно вказувати на неналежність чи недопустимість висновку експерта, який є самостійним як доказом так і джерелом доказів у кримінальному провадженні, так як підлягає перевірці і оцінці судом поряд з іншими зібраними у ньому доказами.
При цьому, фактичні дані, що містяться на речових доказах, тобто знайшли своє відображення на вказаній речі матеріального світу, встановлюються і фіксуються експертом на час винесення свого висновку, коли останній і попереджається про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, а не на час розгляду кримінального провадження.
Сам речовий доказ не є невід`ємною частиною експертного висновку і підлягає окремій оцінці судом. Висновок експерта і речовий доказ є різними видами доказів в кримінальному провадженні та визначаються різними нормами процесуального права.
Вказане не було враховано судом під час надання оцінки вказаним доказам та твердженням сторони захисту, що призвело до прийняття ним хибних і необґрунтованих висновків.
Таким чином, судом не було належним чином спростовано фактичних даних щодо отримання потерпілим ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, зазначених у формулюванні обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_4 , за обставин наведених у обвинувальному акті, та які знайшли своє відображення у матеріалах і доказах кримінального провадження, як і не здобуто інших належних і допустимих доказів на їх спростування, у спосіб встановлений законом.
Крім того, доводи суду щодо неналежності вказаних експертних висновків в зв`язку з відсутністю даних про попередження експерта слідчим в постановах про призначення зазначених експертиз є також хибними і такими, що прямо суперечать матеріалам кримінального провадження, оскільки всі зазначені судом висновки експерта містять застереження і дані про попередження експерта про кримінальну відповідальність за ухилення від висновку експерта від дачі висновку експерта або за дачу свідомо неправдивого висновку, передбачену ст. ст. 384, 385 КК України, засвідченні особистим підписом останнього, що виключає визнання таких доказів з числа належних чи допустимих.
В зв`язку з цим висновки суду про те, що висновки судово-медичних експертиз, поведених в рамках даного кримінального провадження, не відповідають вимогам ч. 2 ст. 102 КПК України, є неналежними і такими, що спростовуються безпосередньо змістом і текстом цих експертних висновків, якіє належними і допустимими доказами в даному кримінальному провадженні.
При цьому, відсутність даних застережень в постанові слідчого відноситься до зони відповідальності саме слідчого і вказує про відповідний професіональний рівень останнього, а не судово-медичного експерта, який вказав про свою кримінальну відповідальність саме під час складання експертного висновку, що не було належним чином враховано судом у даному виправдувальному вироку.
Хоча судом було вірно зазначено норми як кодифікованих (процесуальні) так і нормативно-правових актів, відповідно до яких обов`язок роз`яснення експерту його прав і обов`язків, а також попередження експерта про встановленузаконом відповідальність, покладено саме на слідчого, але при цьому наявність даних порушень в діях слідчого не тягне за собою, як наслідок, недійсності висновків експерта.
Крім того, вказані судом постанови слідчого про призначення судово-медичних експертиз в рамках даного кримінального провадження не були предметом оскарження стороною захист на предмет їх досудової перевірки до слідчого судді в установленому законом порядку, що також вказує на їх визнання стороною захисту. Разом з цим, сторона захисту не заявляла і жодних клопотань/скарг під час підготовчого судового провадження у даному кримінальному провадженні щодо визнання даних рішень слідчого незаконними, а відтак будь-які рішення суду, який по суті розглядає дане кримінальне провадження, відсутні в його матеріалах, що відповідно свідчить про їх законність, належність і допустимість як доказів сторони обвинувачення.
В свою чергу, відсутність медичної документації на ім`я ОСОБА_6 в медичному закладі на час винесення даного вироку ніяким чиномне може вказувати на неналежність чи недопустимість зазначених вище експертних висновків, оскільки висновки експертів є самостійним джерелом доказів, перелік якихвизначено ч. 2 ст. 84 КПК України та є вичерпним, і не підлягає поширювальному тлумаченню, тоді як вказана медична документація не відноситься до джерел доказів у кримінальному провадженні щодо тілесних ушкоджень потерпілої особи, визначення їх локалізації, механізму утворення і тяжкості, так як ці фактичні даннілежать в площині спеціальної сфери визначення -криміналістики і судової медицини, а не цивільної медицини, як помилково вирішив суд на підтвердження прийняття хибної позиції сторони захисту з даного приводу.
Вказані висновки експертиз та показання в судовому засіданні експерта ОСОБА_18 , який має стаж експертної роботи близько 45 років та вищу категорію, не були не лише спростовані стороною захисту належними і допустимими доказами, а й поставлені під сумнів саме під час судового розгляду кримінального провадження, так як відповідних клопотань щодо призначення чи проведення будь-яких повторних, додаткових чи комплексних експертиз, як захисником так і обвинуваченим заявлено не було, зважаючи, що потерпілий ОСОБА_6 живий, відносно здоровий, з`являвся до суду на виклики, а тому прямих перешкод для їх проведення на час судового розгляду не існувало.
Інших жодних висновків експерта на спростування тих, що маються в матеріалах кримінального провадження та надані прокурором, стороною захисту в ході судового з`ясування обставин даного кримінального провадження суду надано також не було.
Така пасивна процесуальна поведінка сторони захисту щодо висновків судово-медичних експертиз і свідчить про їх визнання нею, та відповідно вказує на їх належність і допустимість як доказів обвинувачення.
Крім того, будь-яких скарг на дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора з даного приводу в ході проведення підготовчого судового засідання в даному кримінальному провадженні стороною захисту також подано чи заявлено не було, оскільки копії таких документів відсутні в матеріалах кримінального проведення і не були приєднані стороною захисту, не зважаючи на посилання в судових дебатах на існування таких під час досудового розслідування, що не відповідає матеріалам даного кримінального провадження.
Стороною захисту в ході судового розгляду також не було подано і клопотання про визнання даних експертиз неналежними і недопустимими доказами, у вигляді окремого процесуального документа, як не було зазначено про це і в промовах обвинуваченого та його захисника у судових дебатах, як усних так і письмових, що свідчить про визнання стороною захисту даних доказів обвинувачення як належних і допустимих та відповідно формальність вказаних заперечень сторони захисту з даного питання.
Разом з цим, промова захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 , подана до суду в письмовій формі, в частині «4. Щодо наявності у потерпілого ОСОБА_19 тяжких тілесних ушкоджень.» містить лише опис доказів медичної документації стосовно отримання потерпілим тілесних ушкоджень, але при цьому будь-яких правових висновків щодо даних доказів та їх оцінки стороною захисту останнім не зазначено взагалі, як і не зазначено інших нових доказів на підтвердження своїх тверджень, що вказує саме на визнання стороною захисту факту спричинення потерпілому ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, що відноситься до об`єкту інкримінованого ОСОБА_4 злочину.
При цьому слід зауважити, що фактично (побічно), поставивши під певний сумнів наявність у потерпілого ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, сторона захисту в ході судового розгляду не вказувала на невірність чи сумнівність правової кваліфікації дій обвинуваченого та необхідність її відповідної зміни із зазначенням певних відповідних правових підстав і мотивів для цього, як правового наслідку щодо невизнання і оспорення ними ступеня тяжкості спричинених потерпілому тілесних ушкоджень, що має вирішальне значення для правової кваліфікації дій ОСОБА_4 саме за ч. 2 ст. 15 ч.1 ст.115 КК України в даному кримінальному провадженні.
Таким чином, в ході судового розгляду не було спростованостороною захисту у спосіб встановлений законом фактичних даних кримінального провадження, які підлягають доказуванню у ньому та підтверджуються належними і допустимими доказами обвинувачення у їх сукупності щодо наявності у потерпілого ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, що відноситься до події і складу даного злочину, та в свою чергу свідчить про невірність протилежних висновків судуз даного приводу, викладених у вироку.
В свою чергу, чергові висновки суду щодо визнання посилань у судових дебатах прокурора на вказані експертні висновки як припущення:«оскільки ніхто із учасників тих подій або очевидців та свідків, крім потерпілого ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , показання яких судом оцінено критично, не стверджують про знаходження в руках обвинуваченого ножа або предмета, схожого на ніж під час подій 17.08.2014 року. Такого предмета не було знайдено і очевидцями та учасниками подій або вилучено органами досудового розслідування.», також є неприпустимими, так як висновки експерта, які є прямими і первинними доказами в кримінальному провадженні, не можуть бути спростованні побічними і похідними доказами, а саме показаннями свідків чи очевидців, за виключенням показань потерпілого, саме з приводу механізму спричинення тілесних ушкоджень та знаряддя злочину, оскільки вказані докази мають різне доказове значення, менш-вагомі докази не можуть спростовувати більш-вагомі за значенням і змістовним навантаженням докази за обставин вище наведених у даній окремій думці.
Більше того, судом не було враховано вимоги чинного законодавства щодо визначення висновку експерта як доказу в кримінальному провадженні.
Так, висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки і т.д. (ч. 1 ст. 101 КПК України).
Відповідно до частини 3 даної статті, висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження, експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.
Таким чином, конкретні відомості, які експерт сприймав безпосередньо чи отримані ним в ході дослідження матеріалів, не можуть вважатися судом припущеннями, без обов`язкового зазначення мотивів своєї незгоди саме з висновком експерта, відповідно до ч. 10 ст. 101 КПК України, а не суперечливості його висновків з іншими доказами кримінального провадження, що суд і має усунути в ході судового з`ясування обставин кримінального провадження.
Жодної вмотивованої незгоди суду з зазначеними у тексті вироку експертизамибезпосередньо в частині їх висновків, чи невірності або невідповідності даних висновків, саме відомостям кримінального провадження, а не їх суперечності з іншими доказами чи оцінкою цих доказів, у вироку не зазначено, що свідчить про невідповідність висновків суду нормам процесуального права та їх неналежність, що в свою чергу ставить під сумнів об`єктивність і безсторонність суду в сенсі дотримання ним балансу сторін у кримінальному провадженні.
Крім того, в контексті вказаних у вироку висновків щодо оцінки висновків експерта, слід вказати, що потерпілий та вказані судом свідки, показання яких він визнав критично, - є єдиними очевидцями події злочину, що є предметом даного судового розгляду, але при цьому суд не вказав, в якій саме частині, зазначені ними показання,і щодо яких саме обставинах, вони підлягають критичному сприйняттю судом і чимсаме таке рішення суду обґрунтовується (мотиви суду), що вказує про необґрунтованість і невиваженість судового рішення щодо безпідставного відкидання прямих, первинних, обвинувальних, особистих і основних доказів, які підлягали ретельній перевірці як кожен окремо так і в сукупності з іншими доказами в даному кримінальному провадженні.
Та обставина, що свідки не могли чи не бачили знаряддя злочину у руках ОСОБА_4 , коли той знаходився поряд з потерпілим та/чи виходив з домоволодіння належного ОСОБА_9 , з різних об`єктивних чи суб`єктивних причин, не може спростовувати фактичних даних судово-медичних експертиз та показань самого потерпілого, який чітко вказує наособу нападника обвинуваченого ОСОБА_4 , наявність у нього такого предмета з детальним його описом, місце, спосіб нанесення тілесних ушкоджень та їх локалізацію, навіть не зважаючи на те, що з моменту цих подій сплинув великий проміжок часу, що вимірюється роками.
Неприйняттячи критичне сприйняттясудом показань потерпілого наданих в судовому засіданні,які є дійсними і переконливими з огляду на фактичні обставини даного кримінального правопорушення, що встановлені в ході його судового розгляду та доведені беззаперечними доказами обвинувачення поза розумним сумнівом, судом також належно невмотивовано та необґрунтовано в тексті даного судового рішення, що вказує про його неповноту та невідповідність нормам як чинного національного права так і міжнародного.
Зі змісту вироку також є незрозумілим та невизначеним, з яких об`єктивних причин та правових підстав суд відхиляєпоказання потерпілого ОСОБА_6 , в чому саме вони суперечать іншим доказам, як кожному окремо так і усій сукупності доказів вцілому.
Знову ж таки, слід зазначити, що суперечності в показаннях потерпілого та свідків, які суд лише сприйняв критично, але не відкинув повністю, були несуттєвими, не мали вирішального доказового значення і зводилися до певних розбіжностей щодо одягу нападника та способу нанесення тілесних ушкоджень, наявністю тілесних ушкоджень, локалізації, знаряддя злочину, котрі відносяться до обставин кримінального провадження, передбачених ч. 1 ст. 91 КПК України, і які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, що свідчить про необхідність їхперевірки і встановлення судом з урахуванням інших доказів, шляхом прийняття одних і відхилення інших, чого суд належним чином не здійснив.
Сам факт відсутності та не встановлення органом досудового розслідування безпосередньо знаряддя злочину (на місці події чи взагалі) не може нівелювати фактичнихданих судово-медичних експертиз та інших доказів на предмет встановлення знаряддя злочину, способу і механізму спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, оскільки їх встановлення є науково можливим. Крім того, з`ясування вказаних питань відноситься до наукових, технічних, медичних або інших спеціальних знань та предмету їх вирішення, і встановлюються у спосіб, визначений процесуальним законом, що вказує про належність і допустимість вказаних висновків експертів, як доказів обвинувачення.
Більше того, за наявності знаряддя злочину та на підставі висновків судово-медичних експертиз потерпілого, отриманих в результаті огляду його та медичної документації останнього, можливо було б встановити відповідність способу спричинення виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень саме даному знаряддю злочину, а не взагалі встановити чи спростувати факт нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, як помилково вказав суд у своїх висновках.
Лише на підставі фактичних даних отриманих в результаті проведених судово-медичних експертиз і перевіряються показання щодо фактичних обставин кримінального провадження очевидців потерпілого, свідків, в тому числі і обвинуваченого, на їх правдивість, достовірність і дійсність, як кожного окремо так і на підставі та в сукупності з іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні, а також на їх відповідність встановленим судом фактичним обставинам, що підлягають обов`язковому доказуванню.
Вказані протиріччя висновків суду та тісне переплетіння в його змісті різних правових підстав щодо ухвалення виправдувального вироку знаходять своє постійне відображення у всьому його тексті, як в описовій, так і в мотивувальній його частинах, тоді як резолютивна частина містить посилання лише на єдину з них п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України,що також вказує про його правову невизначеність, та єгрубим порушенням процесуального права, а відтак свідчить про його неналежну вмотивованість і незаконність.
Відносно підстави ухвалення виправдувального вироку за недоведеності участі особи у вчиненні злочину, можна відзначити, що цей інститут привнесений з часів ХІХ-го століття. Продублював цей інститут і Кримінально-процесуальний кодекс України від 28 грудня 1960 року, а також чинний КПК.
Держава в особі її правоохоронних органів зобов`язана повно і своєчасно розкрити злочин. Якщо з різних причин це не вдалося, наприклад, через відсутність достатніх доказів, проблему відносять до браку роботи правоохоронних органів. Термін «недоведений» означає непідтверджений незаперечними доказами. У п. 1 ч. 3 ст. 373 КПК України зазначається, що у разі визнання особи виправданою, належить сформулювати обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Водночас відповідно змісту ч. 1 ст. 373 КПК, виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено особою. У п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК вказано, що кримінальне провадження закривається: у разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані всі можливості їх отримання.
Із зазначених правових норм вбачається, що вони мають окремі суперечності. Так, у них говориться не про підставу виправдувального вироку, а про його підстави. Застосовується також термін «недоведеність» як одна з декількох підстав закриття кримінальної справи, ухвалення виправдувального вироку і разом з тим вказується, що обвинувачення визнане судом недоведеним, тобто термін «недоведеність», лежить не в площині підстави виправдання особи, а поза нею.
Крім того, під терміном «недоведеність» особи у вчиненні у вчиненні злочину можна розуміти, що у справі є певні докази винуватості особи, але їх недостатньо для ухвалення обвинувального вироку. Таке становище недопустиме, оскільки особа фактично при виправдувальному вироку вважається «трішки» винуватою, але виправдовується за браком достовірних доказів та їх достатності. Тобто особо спочатку отримала статус підозрюваного (ч. 1 ст. 42 КПК), а потім обвинуваченого (підсудного) (ч. 2 ст. 42 КПК). Зрештою відносно цієї особи ухвалюється виправдувальний вирок за недоведеністю її участі у вчиненні злочину, і вона назавжди повертається в статус підозрюваного, і коло відносно такої особи замикається назавжди. Це не можна назвати виправданням підсудного. Таке становище суперечить презумпції винуватості (ст. 17 КПК), а також закону ч. 3 ст. 374 КПК про те, що вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, крім того у вироку недопустимі формулювання, які ставлять під сумнів невинність виправданого. Недодержання цих вимог свідчить про обвинувальний ухил при виправданні підсудного. Висновок суду про те, що «недоведеність вини означає доведеність невинуватості» не можна визначити незаперечним. Представляється нелогічним ототожнення між виправдувальним вироком з підстави відсутності в діянні особи складу злочину і виправдувальним вироком з підстави «за недоведеністю участі у вчиненні злочину», бо мова йде про різні терміни. У той самий час підстава виправдувального вироку має бути однією (єдиною) відсутність в діянні особи складу злочину або відсутність щодо певної особи складу злочину.
Так, і в даному вироку суд поставив під сумнів усі докази обвинувачення (окрім процесуальних документів та матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого) без належних мотивів, обґрунтувань та правових підстав і таким чином прийшов до висновку про доведеність невинуватості, що не відповідає дійсності та нормам процесуального права.
Таким чином, є незрозумілим, яким чином суд встановив непричетність особи до кримінального правопорушеннябез встановлення наявності чи відсутності самої події та складу злочину, що інкримінується цій же особі, фактично без будь-яких доказів у даному кримінальному провадженні, оскільки усі докази, що стосуються визначення цих правових категорій, і були судом відхиленірішенням цього ж суду.
Так, в підтвердження даних мотивів окремої думки, слід також зазначити, що головною тезою сторони захисту в даному контексті, яку в основу вироку поклав суд, було ствердження того, що обвинувачений не був присутній на місці події та відповідно не вчиняв даного злочину, і попередньо не був знайомий з потерпілим, не зважаючи на те, що ОСОБА_4 впізнав потерпілий та свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_9 , як особу яка вчинила даний злочин, а не яка попередньо (до даного злочину) була знайома з потерпілим, показання яких суд необґрунтовано сприйняв критично за мотивів наведених у даній окремій думці.
Разом з цим, суд визнав неналежними доказами протоколи проведених слідчих дій пред`явлення даним особам особи для впізнання за фотознімками з причин того, що підписи понятих візуально різняться один від одного, а саме те, що впізнання проводилось по чорно-білих сканованих зображеннях фотокарток, що не відповідає вимогам закону та може свідчити про фальсифікацію цих доказів.
Дані висновки суду є формальними і недійсними, оскільки визначення судом способу проведення впізнання особи обвинуваченого, який на думку суду не відповідає вимогам КПК, а саме: не по фотознімкам обвинуваченого, а з їх ксерокопій, оскільки при цьому суд не вказав, яким саме чином та у якому процесуальному порядку він встановив безпосередній спосіб отримання слідчим цих фотознімків або їх копій, а саме шляхомсканування, а також кількість примірниківфотокарток та виду отриманих зображень, що залишилося поза текстом даного вироку.
Крім того, що чинним КПК не заборонено пред`явлення цифрових фото роздрукованих на папері та в чорно-білому форматі, що також не було враховано судом під час надання хибної оцінки вказаним доказам.
Також, судом було чітко встановлено, «що пори виготовлені копії знімку було допущено спотворення образу особи шляхом сканування чорно-білої фотографії на аркуш паперу, яке шляхом тонування дещо вирізняє його серед інших зображених на фототаблиці осіб та позбавляє його будь-яких чітких рис та ознак, по яких його можна було впізнати. Крім того,фон фотознімку, з якого була виготовлена ксерокопія, відрізняється від інших ксерокопій фотознімків, розміщених на фототаблиці.», при цьому є незрозумілим на підставі яких об`єктивних технічних даних суд зробив такі висновки щодо способу отримання вказаних фото та зображень, тоді як дані відомості відносяться до категорії спеціальних знань, що не відносяться до компетенції суду, а саме судово-технічної експертизи документу чи зображення, які відсутні в матеріалах даного кримінального провадження, що вказує про порушення судом порядку отримання фактичних даних, який чітко визначений законом, а також загальних засад кримінального провадження таких як верховенство права та законність.
Всі фото розміщені на фото таблицях очевидно отримані слідчим в один і той же спосіб, оскільки вонивізуально не відрізняються між собою, а тому є незрозумілим, чому судом було зроблено висновки щодо спотворення образу лише на одному фото та відносно однієї особи, а саме обвинуваченого ОСОБА_4 , тоді як зображення на інших фото є аналогічними за способом їх отримання і будь-яких сумнівів у їх об`єктивності і належності не викликають, що також вказує на вибірковість позиції суду та її упередженість.
Висновки суду щодо невідповідності підписів в протоколах самим особам понятим та наявність в матеріалах кримінального провадження фактів фальсифікації доказів також відноситься до спеціальних знань, котріпідлягають вирішенню та встановленню шляхом проведення судових експертиз відповідного виду, але які взагалі не проводилися судом в його рамках, що вказує про передчасність вказаних висновків суду в зв`язку з їх безпідставністю.
Не заявляла таких клопотань і сторона захисту, що свідчить про безпідставність і її тверджень з даного приводу під час судового розгляду.
Крім того, жодного рішення суду щодо визнання незаконними (сфальсифікованими) тих чи інших доказів, наданих стороною обвинувачення, матеріали кримінального провадження також не містять, що вказує на безпідставність і передчасність як тверджень сторони захисту так і висновків суду з даного приводу.
Крім того, відхиляючи з процесуальних підстав докази обвинувачення протоколи пред`явлення особи для впізнання та проведення слідчих експериментів з потерпілим та вказаними двома свідками, шляхом визнання їх недопустимими, судом не було враховано, що потерпілий і свідки в ході досудового розслідування впізнали дану особу,саме за рисами обличчя, а неза одягом, а також впізнали останнього безпосередньо за рисами обличчя іу залі судового засідання, вказавшина обвинуваченого ОСОБА_4 , не зважаючи на значний проміжок часу, що пройшов з часу події злочину, та надали суду свої пояснення, в яких повідомили всі відомі їм фактичні обставини вчинення злочину, який інкримінується обвинуваченому ОСОБА_4 ..
Дані фактичні обставини, зазначені останніми в судовому засіданні, відповідно мають переважне доказове значення по відношенню до протоколів відповідних процесуальних дій, що вкотре вказує про хибність і не невідповідність висновків суду фактичним обставинам, встановленим в ході судового з`ясування у даному кримінальному провадженні.
Крім того, суд у даному виправдувальному вироку прийшов до наступних висновків:
«Суд, також, погоджуючись з твердженням обвинуваченого ОСОБА_4 , а також його захисника ОСОБА_5 щодо заперечування факту свого перебування на місці вчинення злочину в домоволодіння потерпілого ОСОБА_6 в інкримінований період, оскільки на протязі всього часу досудового розслідування, яке тривало близько 5 років, органами досудового розслідування з обвинуваченим, а також із рядом свідків подій, на які вказує сторона обвинувачення, взагалі не проводилось жодних дій, такі їх твердження об`єктивно узгоджуються з показаннями допитаними в суді свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_20 та ОСОБА_15 , матеріалами кримінального провадження, а саме: клопотанням захисника ОСОБА_5 від 28.08.2019 року про проведення одночасного допиту між ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 за участі захисника ОСОБА_5 (т. 4 а.п. 100-101); постановою слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 30.08.2019 року про відхилення клопотання захисника від 28.08.2019 року про відхилення одночасного допиту між ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 за участі захисника ОСОБА_5 (т. 4 а.п. 102-103);клопотанням захисника ОСОБА_5 від 28.08.2019 року про проведення допиту ОСОБА_21 (т. 4 а.п. 104); постановою слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 30.08.2019 року про відхилення клопотання захисника від 28.08.2019 року про проведення допиту ОСОБА_21 (т. 4 а.п. 105-106), які були надані як докази стороною обвинувачення, та частково підтверджується письмовими поясненнями потерпілого ОСОБА_6 , які він надавав у своїх письмових заявах, направлених до суду протягом судового розгляду даного кримінального провадження.».
З даними висновками суду не можливо погодитися у жодному випадку, оскільки вони грубо суперечать вимогам кримінального процесуального законодавства щодо доказування, фактичним обставинам даного кримінального провадження та доказам зібраним у ньому.
В даному контексті, перш за все, слід вказати, що суд беззаперечно надав перевагу безпідставним твердженням обвинуваченого та його захисника про заперечення ними факту перебування ОСОБА_4 на місці вчинення злочину, підтверджуючи їх обставинами, які жодним чином не стосуються події даного злочину.
Так, наявність будь-яких клопотань сторони захисту, в тому числі про одночасний допит обвинуваченої особи та свідків подій, поданих в ході досудового розслідування, та відповідних постанов слідчого про їх відхилення в установленому процесуальним законом порядку, без відповідних рішень слідчого судді про їх незаконність, самі по собі жодним чином не вказують і не можуть вказувати на факт відсутності обвинуваченого на місці вчинення інкримінованого останньому злочину.
Крім того, як уже зазначалося у даній окремій думці, що стороною захисту не заявлялося жодних клопотань щодо визнання неправомірними рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час підготовчого судового провадження в даному кримінальному провадженні, та відповідно вказані вище рішення слідчого, на які послався суд у своїх висновках, колегією суддів не були визнані незаконними на вказаній стадії кримінального провадження.
В свою чергу, вказані клопотання сторони захисту були розглянуті слідчим шляхом винесення ним постанов, що вказує про дотримання останнім процедури їх розгляду встановленої законом, та відповідно свідчить про законність рішень слідчого, в зв`язку з відсутністю рішення слідчого-судді про їх скасування.
Більше того, свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 були допитані судом, що в свою чергу не знайшло відповідного відображення у вказаних висновках суду шляхом надання оцінки їх показанням в даній частині, а тим більше свідчить про те, що одночасний і перехресний допит з ними міг бути проведений і в судовому засіданні, але сторона захисту такого клопотання не заявляла, що також вказує на безпідставність як тверджень сторони захисту з даного приводу так і висновків суду, який беззаперечно і безпідставно прийняв такі твердження сторони захисту, не піддавши їх жодному сумніву та критичному сприйняттю.
Крім того, показання вказаних свідків надані ними в судовому засідання не були інформативними щодо встановлення судом фактичних даних даного кримінального провадження та зводилися виключно до заперечення їх особистого знайомства з ОСОБА_4 та їх власної присутності 17.08.2014 року на місці події даного злочину, що в свою чергу ніяким чином не може вказувати на обставину відсутності ОСОБА_4 на місці злочину, і його непричетності до нього, так як вказані свідки, за їх же показаннями в суді, не були безпосередніми очевидцями даних подій, і в силу цього взагалі не можуть а ні підтвердити, а ні спростувати факту причетності ОСОБА_4 до вчинення даного злочину, а тим більше наявності в діях останнього вини у вчиненні інкримінованого йому злочину.
А відтак показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , надані ними в судовому засіданні, взагалі не мають жодного доказового значення для встановлення обставин, що мають значення для даного кримінального провадження, на що суд своєї уваги не звернув і хибно поклав їх в основу виправдувального вироку.
Окремо слід вказати щодо допиту свідка ОСОБА_21 , котрий є адвокатом і має особливий статус, встановлений законом, для його можливого допиту в суді, про що стороною захисту жодним чином вказано не було, як і не було поданопід час підготовчого провадження відповідного клопотання про його допит як свідка сторони захисту в ході судового розгляду даного кримінального провадження, що також вказує про нікчемність таких доводів як сторони захисту так і суду.
Також не відповідають фактичним обставинам даного кримінального провадження і твердження сторони захисту, які були прийняті судом, з приводу тривалості його досудового розслідування впродовж 5 років, чим сторона захисту обґрунтовувала бездіяльність слідчого та безпідставне відхилення їхніх клопотань про перехресний допит обвинуваченого зі свідками: ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_21 , оскільки провадження в ньому було зупинено з 19.08.2017 року по 28.05.2019 року, на майже два роки, про що достеменно було відомояк стороні захисту так і суду, оскільки дані обставини знайшли своє відображення як в матеріалах даного кримінального провадження так ітексті вироку, його описовій частині. Даний термін не входить до строків досудового розслідування, а тому такі твердження є недійсними.
Слід також звернути увагу, що першочерговим та головним аргументом сторони захисту, що знайшло своє відповідне відображення в описовій частині вироку щодо зазначення позиції захисника обвинуваченого в ході судового розгляду адвоката ОСОБА_5 та його письмовій промові в судових дебатах, було те, що, як вважає останній, підозра ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 121 КК України фактично була оголошена обвинуваченому не 09.07.2017 року, а 28.05.2019 року після затримання останнього в порядку ст. 208 КПК України.
Захисник вважає недійсним вручення матері ОСОБА_22 17.08.2017 року о 15-40 год. підозри від 09.07.2017 року, складеної слідчим Тарандіним та погодженої виконуючим обов`язки Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_23 , якій на той час виповнилось 83 роки, яка мала серйозні вади зору і фактично втратила слух, посилаючись на вимоги ст. 278 КПК України, в редакції що діяла на час її вручення, та на відсутність в матеріалах кримінального провадження будь-яких даних про ознайомлення ОСОБА_24 з підозрою від 17.08.2017 року, оскільки ця ж підозра була вручена вже самому ОСОБА_24 28.05.2019 року о 16-45 год. у присутності захисника ОСОБА_25 ..
На думку захисника обвинуваченого, ця обставина беззаперечно підтверджує той факт, що 09.07.2017 року ОСОБА_4 підозра не вручалась, статус передбачений КПК України він не набув, а тому всі слідчі дії, які проводилися стосовно нього з 09.07.2017 року і до 28.05.2019 року є незаконними, а докази, що були зібрані в той час, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України є недопустимими.
В свою чергу цей основний та вагомий аргумент сторони захисту судом взагалі розглянутий не був, оскільки жодних мотивів щодо його прийняття чи відхилення текст вироку, окрім описової частини, не містить, що є неприпустимим.
Разом з цим, вказані аргументи сторони захисту є безпідставними та не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Так, аналогічні твердження сторони захисту були предметом під час перевірки в апеляційному порядку ухвали Миргородського міськрайонного суду Полтавської областіпро застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу тримання під вартою.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08.07.2019 року було встановлено наступне:
«Доводи апелянта про те, що строки досудового розслідування закінчилися, спростовуються тим, що під час апеляційного перегляду встановлено, що повідомлення про підозру ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України від 09.08.2017 року отримала ОСОБА_26 о 15.40 год 17.08.2017, яка є матір`ю ОСОБА_4 , з якою останній проживав.
За твердженнями підозрюваного ОСОБА_4 йому відомо від матері, що їй було невідомими особами вручено документи, в яких вона поставила свій підпис, що підтверджує те, що ОСОБА_4 знав про наявність повідомлення про підозру ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Через це колегія суддів вважає доводи захисника і підозрюваного про те, що ОСОБА_4 не знав про вручення його матері повідомлення про підозру, є неспроможними.»(т. 4 а.п. 10-18).
Крім того, слід зазначити, що вказаною ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08.07.2019 року було надано оцінку і іншим основним аргументам сторони захисту в даному кримінальному провадженні за результатами його судового розгляду з приводу порушення вимог КПК щодо порядку ведення ЄРДР і як наслідків фальсифікації документів.
Так, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що «посилання захисника на те, що постанова про відновлення досудового розслідування від 19.02.2018 та постанова про зупинення досудового розслідування від 20.02.2018 не внесені до ЄРДР є обґрунтованими, оскільки відповідно до положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, такі відомості повинні слідчим бути внесені до ЄРДР, а ці відомості не внесені.
В той же час такі порушення, не є підставою вважати, що строк досудового розслідування по даному кримінальному провадженні закінчився 17.10.2017 року, як стверджує апелянт.»(т.4 а.п.16-18).
А відтак, твердження сторони захисту про неналежність повідомлення про підозру ОСОБА_4 , винесеного в рамках даного кримінального провадження, та фальсифікацію слідчим порядку ведення ЄРДР, що є порушенням вимог КПК України та в свою чергу є підставою для виправдання обвинуваченого, неспроможні.
З огляду на викладене спростовуються і твердження сторони захисту з приводу неналежності і недопустимості усіх доказів кримінального провадження, які були зібрані стороною обвинувачення в період часу з 09.07.2017 по 28.05.2019 року, оскільки такі докази в матеріалах кримінального провадження взагалі відсутні і судом не досліджувалися, що вказує про низьку процесуальну обізнаність сторони захисту щодо обсягу доказів обвинувачення у даному кримінальному провадженні та неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків.
Крім того, огляд загального змісту заперечень сторони захисту проти пред`явленого ОСОБА_4 в даному кримінальному провадженні обвинувачення вказує на їхформальність, а відповідно і на їх безпідставність та необґрунтованість.
Таким чином, вказані головні і значимі аргументи сторони захисту в порушення висновків Європейського суду з прав людини у справі «Пронін проти України» (рішення від 18 липня 2006 року) про те, що кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і суд має надати відповідь на кожен аргумент заявника, судом у даному вироку так дотримано і не було, хоча його текст має посилання на даний висновок ЄСПЛ, але в зовсім протилежному контексті.
В цілому всі процесуальні недоліки доказів сторони обвинувачення зазначені судом в даному вироку не є вагомими та достатніми,з урахуванням викладених мотивів даної окремої думки, для визнання самих доказів неналежними та недопустимими доказами з огляду на критерій доведення «поза розумним сумнівом», оскільки поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону, відповідно до позиції Верховного Судущодо стандарту доведення поза розумним сумнівом, чого судом так належно здійснено і не було.
Інші докази, зазначені і оцінені у даному вироку суду, не мають суттєвого і вирішального значення для встановлення тих обставин, що підлягають обов`язковому встановленню судом у кримінальному провадженні, тобто є факультативними, і можуть лише в певній міри підсилювати чи зменшувати значення фактичних обставин даного кримінального провадження, але не спростовувати їх наявність чи встановлювати їх відсутність, а тому характер їх оцінки судом в цілому не впливає на мотиви суду та вид даного вироку, і відповідно не вказують на наявність чи відсутність підстав для виправдання обвинуваченого ОСОБА_4 ..
Вказана судом судова практика як національного суду, в особі Верховного Суду, так і Європейського суду з прав людини, є актуальною і дійсною на сьогоднішній день, але правові висновки цих судів стосуються інших, відмінних від встановлених у даному кримінальному провадженні фактичних обставин, а тому не є аналогічними чи тотожними і такими, що розкривають безпосередній зміст і суть висновків та мотивів суду, зазначених у даному виправдувальному вироку, оскільки дані висновки суду суперечить дійсним фактичним обставинам даного кримінального провадження, встановленим в ході судового розгляду на підставі належних і допустимих доказів, за мотивів наведених у даній окремій думці.
Таким чином, на підставі викладеного можливо зробити висновок, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду даного кримінального провадження, виключає будь-яке інше розуміння пояснення подій, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений ОСОБА_4 є винним у вчиненні цього злочину.
При цьому, а ні стороною захисту, а ні судом, за сукупності обставин справи встановлених в ході судового розгляду, не було наведено в цьому виправдувальному вироку іншого, тобто відмінного від формулювання обвинувачення, розуміння пояснення подій, яка і є предметом даного судового розгляду, що свідчить про те, що судом не було дотримано стандарту доведення «поза розумним сумнівом» щодо доведеності вини особи, крім того що інкримінований злочин був учинений та винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчинені інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.
В порушення стандарту доведення поза розумним сумнівом у доведеності вини особи у даному кримінальному провадженні, судом було залишено без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення та не визнаються стороною захисту.
Разом з цим, стороною захисту в ході судового розгляду кримінального провадження взагалі не було зазначено своєї версії подій, які є його предметом, окрім простого констатування свого заперечення щодо причетності обвинуваченогодо вчинення інкримінованого йому злочину та відсутності вині і складу злочину в його діях, навіть без зазначення алібі останнього, що відповідно свідчить про недостатність отримання стандарту доведення поза розумним сумнівом у в доведеності вини ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.
Таким чином, версія обвинувачення в даному кримінальному провадженні є сталою, єдиною, дійсною та вірогідною, а тому здійснення її об`єктивного співвідношення з беззмістовною і недійсною версією сторони захисту для отримання стандарту доведення поза розумним сумнівом є неможливим, що вказує на нікчемність версіє сторони захисту та її неспроможність.
В ході судового розгляду даного кримінального провадження також не було встановлено і наявність інших подій, яким версія обвинувачення не змогла надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, що також виключає підстави у суду для розумного сумніву в доведеності вини ОСОБА_4 у вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, При цьому, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст. 94 цього кодексу, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з вимогами ч.3 ст. 374 КПК України, також у мотивувальній частині вироку суд повинен описати результати оцінки доказів, навести докази для підтвердження встановлених судом обставин, а також неврахування окремих доказі. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін.
Таким чином, кожен доречний і важливий аргумент учасників судового засідання має бути проаналізований і одержана відповідь. Висновки у судовому рішенні повинні прямо випливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто не допускати неоднозначного трактування. Також важливо врахувати такі рекомендації: «Недостатньо лише цитувати законодавчі положення, а потім приймати рішення. Суддя повинен послідовно поєднувати закон з фактами у справі і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку. Якщо цього не робити, це буде очевидним порушенням права на справедливий суд, яке гарантує ст. 6 ЄКПЛ.
Правосудне рішення повинно відповідати стандартам законності, обґрунтованості, вмотивованості, справедливості, розумності та своєчасності. Під неправосудним судовим рішенням слід розуміти судовий акт, який не відповідає даним стандартам.
Незаконним є рішення, ухвалене суддею (суддями) з порушенням норм матеріального та/або процесуального права.
На підставі викладеного, приходжу до переконливого висновку про те, що суд у складі більшості голосів суддів: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не дотримався цих вимог кримінального процесуального закону та європейських стандартів доказування під час ухвалення виправдувального вироку щодо ОСОБА_4 , що в свою чергу перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Поряд з цим, у преамбулі «Бангалорських принципів поведінки суддів» йдеться поро те, що «компетентність, незалежність і неупередженість судових органів має велике значення у питанні захисту прав людини, оскільки здійснення всіх інших прав цілком залежить від належного здійснення правосуддя». Тобто, коли немає незалежного суду можна забути про права людини, бо немає кому їх захищати. У світлі прецедентної практики Суду об`єктивно безстороннім є судовий орган, діяльність якого відповідає критеріям: забезпечується не лише здійснення правосуддя, а й зовнішній вияв того, що відбувається; суддею створено достатні гарантії для усунення об`єктивно виправданих підстав (і навіть потенційної можливості) побоюватися, що він, незалежно від особистої поведінки, не є безстроннім. При цьому, суб`єктивна впевненість сторони в упередженості судді навіть за відсутності об`єктивних підстав для неї є чинником, що перешкоджає реалізації її права на справедливий суд.
Як зазначається у п. 11 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам членам щодо суддів: незалежність не є прерогативою чи привілеєм, наданим для задоволення власних інтересів суддів. Вона надається в інтересах верховенства права та осіб, які домагаються та очікують неупередженого правосуддя. Незалежність суддів слід розуміти як гарантію свободи, поваги до прав людини та неупередженого застосування права, Неупередженість та незалежність суддів є необхідними для гарантування рівності сторін перед судом» (п.11).
Крім того, Консультативна рада Європейських суддів у п. 12 Висновку № 1 (2001) наголошує «Судовій владі повинні довіряти не лише сторони окремої судової справи, а й суспільство в цілому.
Таким чином, суддя не просто повинен насправді бути вільним від будь-яких зв`язків, прихильностей, упередженостей, він чи вона також повинні вважатися вільними від цього з точки зору розсудливого спостерігача. У протилежному випадку довіру до судової влади не може бути підірвано.»
Поряд з цим, слід зазначити, що положення Конвенції з прав людини мають важливе значення в аспекті регламентації та діяльності судової влади як самі по собі так і в контексті практики Європейського суду з прав людини. Важливо наголосити на тому, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Крім того, ці положення розглядаються як складові засад верховенства права і змагальності у кримінальному провадженні (статті 8,9 КПК України, відповідно до яких принцип верховенства права у кримінальному провадженні, а також кримінальне процесуальне законодавство України застосовуються з урахуванням практики ЄСПЛ).
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Положеннями статті 27 Конституції України закріплено, що кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
З огляду на викладене, основоположні права, свободи та законні інтереси потерпілого в даному кримінальному провадженні - ОСОБА_6 , який в ході протиправних дій обвинуваченого шляхом здійснення закінченого замаху на його вбивство отримав тяжкі тілесні ушкодження (за умови визнання судом даної правової кваліфікації дій обвинуваченого у вказаному виправдувальному вироку), так і не були захищені безстороннім та справедливим судом в даному кримінальному провадженні засобами, передбаченими КПК України.
А вчинений відносно нього особливо тяжкий злочин так і залишився безкарним, що є неприпустимим.
Таким чином, з урахуванням викладеногота наведених у даній окремій думці обставин, фактів та мотивів, є достатні підстави вважати, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, доведена стороною обвинувачення в повному обсязі належними і допустимими доказами поза розумним сумнівом доведеності вини, що в свою чергу вказує про невідповідність, неналежність та неповноту висновків суду з приводу виправдання ОСОБА_4 ,у даному пред`явленому обвинуваченні, за недоведеністю вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, а відтак вказує про неправосудність даного судового акту.
Суддя Ленінського районного
суду м. Полтави ОСОБА_3