ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/3759/18 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/686/22 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 3 грудня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Красне Чернігівського району Запорізької області, громадянина України, маючого середню спеціальну освіту, не працюючого, розлученого, неповнолітніх дітей на утриманні не маючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та виправдано у зв`язку з не доведенням того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту скасовано.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 115 КК України, та виправданий у зв`язку з не доведенням того, що кримінальне правопорушення вчинене ним.

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за наступних обставин.
10 січня 2018 року, у вечірній час, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, перебуваючи у приміщенні недобудованого гаражу за адресою: АДРЕСА_3 , діючи на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час конфлікту з раніше знайомою ОСОБА_10 , розуміючи суспільно-небезпечний та протиправний характер своїх дій, внаслідок яких з невідворотністю настане смерть ОСОБА_10 , наніс близько десяти ударів кулаками та ногами в область голови, тулуба та кінцівок потерпілої ОСОБА_10 , від чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани, синців, саден, крововиливів в м`які тканини голови; синців та крововиливів в м`які тканини тулуба; синців та саден кінцівок відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеню; закритої травми тулуба з переломами ребер, розривами пристінкової плеври, розривом селезінки та внутрішньої кровотечі за ознакою небезпеки для життя відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, але, в прямому причинному зв`язку зі смертю не знаходяться.
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , внаслідок якого невідворотно настане смерть останньої, на що вказує кількість, локалізація та направленість ударно-травматичних впливів, ОСОБА_7 , діючи без розриву в часі, схопив дерев`яний табурет обома руками та наніс почергово декілька ударів, не менше трьох, зазначеним табуретом в область життєво-важливого органу - голови потерпілої ОСОБА_10 , чим спричинив їй закриту внутрішньочерепну травму з крововиливами під твердою оболонкою головного мозку, під базальною поверхнею мозку, об`ємом до 15 см.куб.; великовогнищевими крововиливами під м`якими мозковими оболонками; вогнищем деструкції та крововиливами в корі головного мозку, яка, за ознакою небезпечності для життя, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, і знаходиться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_10 .
Від зазначеної внутрішньочерепної травми ОСОБА_10 10 січня 2018 року о 21.00 годині померла на місці вчинення злочину.
Такі дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування були кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Виправдовуючи ОСОБА_7 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що показання свідків та надані стороною обвинувачення докази не доводять його причетність до скоєння кримінального правопорушення та не спростовують версію обвинуваченого, проведені експертизи не дають однозначну відповідь на питання, хто саме наносив тілесні ушкодження потерпілій, низка проведених експертиз є неінформативною, дослідженими доказами не підтверджено знаряддя вчинення кримінального правопорушення та мотив його вчинення.
В апеляційній скарзі прокурор вважає вироку суду необґрунтованим, невмотивованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що викладені в обвинувальному акті обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які є логічними та послідовними, а також узгоджуються з дослідженими письмовими доказами, яким суд надав невірну оцінку.
Так, свідок ОСОБА_11 чітко зазначив, що особисто бачив, як обвинувачений наносив потерпілій удари кулаком та сидінням табуретки по голові.
Не зважаючи на те, що свідок ОСОБА_11 є безпосереднім очевидцем вчиненого кримінального правопорушення та прямо вказав на наявність конфлікту між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , у яких відбувалась суперечка, а також вказав механізм нанесення ударів ОСОБА_10 саме ОСОБА_7 , суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку, що покази цього свідка ґрунтуються на його власних уявленнях і упередженнях, а тому відсутні підстави вважати їх такими, що достовірно підтверджують вчинення злочину саме ОСОБА_7 .
Крім того, показання свідка ОСОБА_17 не суперечать висновку експерта № 135 від 2 лютого 2018 року та узгоджуються з висновком експерта № 30 від 29 січня 2018 року, які суд першої інстанції належним чином не оцінив.
За таких обставин, суд першої інстанції безпідставно не надав належної оцінки показам свідків у кримінальному провадженні та інформації, що міститься у висновках судово-медичних експертиз, які в сукупності мають істотне значення для висновків суду, не вичерпав усі можливі способи для встановлення об`єктивної істини по справі.
Також суд у вироку чітко не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші, у зв`язку з чим, судове рішення є таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.
Просить виправдувальний вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.
Також в апеляційній скарзі викладено клопотання про повторний допит свідка ОСОБА_11 та про повторне дослідження письмових доказів, наданих стороною обвинувачення, а саме: висновок експерта № 135 від 2 лютого 2018 року, висновок експерта № 30 від 29 січня 2018 року.
Обвинувачений ОСОБА_7 під час апеляційного перегляду кримінального провадження заперечував щодо доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення. Зазначив, що інкримінований йому злочин він не вчиняв, про що надавав незмінні показання, як під час досудового розслідування так і в суді.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 під час апеляційного перегляду кримінального провадження заперечувала щодо доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення. Зазначила, що рішення районного суду про виправдання ОСОБА_7 є обґрунтованим, оскільки сторона обвинувачення під час судового розгляну не надала доказів того, що ОСОБА_7 скоїв інкримінований злочин.
Прокурор під час апеляційного перегляду кримінального провадження, підтримав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд про повторне дослідження письмових доказів наданих стороною обвинувачення.
Також просив вирок районного суду, відносно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у вигляді семи років позбавлення волі.
Вказував, що суд першої інстанції під час судового розгляду не врахував належним чином показання свідків, які повністю узгоджуються з іншими доказами кримінального провадження.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Щодо клопотання сторони обвинувачення про дослідження доказів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Судова колегія повністю погоджується з висновками суду першої інстанції. Адже, докази кримінального провадження не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України, а тому будь-яких сумнівів у невинуватості обвинуваченого під час апеляційного перегляду не було встановлено.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Верховний Суд у своїй постанові від 10 червня 2020 року у справі № 712/2341/15-к (провадження № 51-6364км19) зазначив, що наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У частині 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Враховуючи, що повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду, то відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.
В даному кримінальному провадженні вказані у клопотанні прокурором документи були досліджені судом першої інстанції, а свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 допитані в судовому засіданні, їх показання викладені у вироку та належним чином оцінені судом першої інстанції.
Фактів неповного або з порушеннями дослідження судом першої інстанції обставин кримінального провадження в клопотання прокурором не наведено, і доводи його клопотання фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку суду щодо недоведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
За таких обставин колегія суддів прийняла рішення про відмову в задоволенні клопотання прокурора, оскільки визначених у ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження доказів прокурор в обґрунтування клопотання не зазначив.
По суті доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у його вчиненні.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим, ухвалюється виправдувальний вирок.
У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст. 374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався, і оцінивши надані стороною обвинувачення докази по справі як кожний окремо, так в їх сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
При цьому, судом було обґрунтовано свій висновок про необхідність виправдання ОСОБА_7 тим, що обвинувачений вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, надані стороною обвинувачення докази не спростовують версію сторони захисту про те, що ОСОБА_7 не наносив тілесні ушкодження потерпілій, проведені експертизи не дають відповідь на питання, чи наносив ОСОБА_7 тілесні ушкодження потерплій, оскільки будь-яких біологічних слідів виявлено не було, що ставить під сумнів, що саме обвинувачений вчинив інкримінований злочин.
Крім того, згідно дослідженого судом протоколу слідчого експерименту від 24 січня 2018 року ОСОБА_7 пояснив, що не визнає себе винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. По обставинам, які мали місце 10.01.2018 року, зазначив наступне. Того дня після обіду він повернувся з «Критого ринку» до свого будиночку гаражу, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , у стані алкогольного сп`яніння, на дворі було світло, погода була нормальна. Там знаходилися ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , який йому повідомив, що ОСОБА_10 померла, та запитав, що їм робити. Вона лежала накрита ковдрою. Обвинувачений ОСОБА_7 , у свою чергу, сказав, що потрібно повідомити, і заснув, спав годин п`ять. Коли прокинувся, вони з ОСОБА_11 пішли до брата ОСОБА_10 , щоб повідомити йому про її смерть, а потім, разом з ним повернулися до гаражу, де брат ОСОБА_10 , побачивши її, подзвонив в поліцію.
ОСОБА_7 повідомив та продемонстрував під відеозапис місце, де він провів ніч з 9 на 10 січня 2018 року «голуб`ятню», розташовану біля будинку АДРЕСА_4 . Зазначив, що разом з ним там ночував ОСОБА_1 , який не має постійного місця проживання, інших даних про нього він не знає, знайомий з ним близько півроку. О сьомій годині ранку 10.01.2018 року разом зі своїм знайомим ОСОБА_1 вони попрямували до „Критого ринку, де здавали макулатуру і вживали алкогольні напої, потім він пішов до себе в гараж по АДРЕСА_3 .
Крім того, ОСОБА_7 продемонстрував під відеозапис місце, де він мешкає і ночує, а також, де тривалий час ночували ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у одному приміщенні з ним. Також продемонстрував, де сидів ОСОБА_11 та лежала ОСОБА_10 , коли він повернувся до гаражу 10.01.2018 року, описав, який одяг вони носили. Зазначив, що більше нікого у той день у гаражі не було. ОСОБА_7 за допомогою манекену відтворив місце розташування та положення тіла ОСОБА_10 . Зазначив, що її ніг він не бачив, вона лежала на спині, була накрита ковдрою, як були розташовані її руки, він не пам`ятає, відтворив приблизно під ковдрою, яка досягала її шиї, голова лежала рівно. На обличчі ОСОБА_10 крові не було, з лівого боку обличчя містилися садна і синці, які в неї з`явилися, ще до того, як вона померла, він до неї не підходив. ОСОБА_7 продемонстрував місце біля входу, де, після того, як повернувся, він залишався весь час, вживав алкоголь разом з ОСОБА_11 , а потім спав. Коли він прокинувся, ОСОБА_11 сидів на тому ж самому місці, а ОСОБА_10 лежала у тому ж положенні. ОСОБА_7 зазначив, що на день слідчого експерименту з кімнати зникла шафа та стілець, який вони використовували як стіл.
ОСОБА_7 показав шлях до будинку та сам гуртожиток, де мешкає брат ОСОБА_10 , зазначив, що там він бував, але як у день загибелі ОСОБА_10 сюди йшов він не пам`ятає, смутно пам`ятає, як йшли до гаражу разом з братом ОСОБА_10 ОСОБА_18 , і як він дзвонив у поліцію з автомата.
На питання слідчого зазначив, що неодноразово помічав як ОСОБА_11 застосовував фізичну силу до ОСОБА_10 , бив її руками. Він бачив ушкодження тільки на її обличчі. Йому не відомо про її татуювання. Від чого вона померла він не знає.
У зазначеному гаражі вони проживали втрьох, а нещодавно заходив невідомий чоловік та цікавився мобільними телефонами, які сигарети він курить йому не відомо. Сам він курить скручений у папір тютюн, який купує на «Критому ринку» (т. 2 а.с. 199-228). Додаток до протоколу DVD-R диск (т. 3 а.с. 92).
Сукупність доказів, які стороною публічного обвинувачення покладалися в обсяг обвинувачення ОСОБА_7 є недостатньою для визнання останнього винуватим у вчиненні інкримінованого злочину, а сумніви щодо доведеності вини усунути не можливо.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, та вважає, що він ґрунтується на вірній оцінці досліджених в судовому засіданні доказів, які були надані стороною обвинувачення.
Окрім того, колегія суддів в противагу доводам апелянта вказує, що районний суд вірно надав оцінку показам свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які прямо не вказують, що ОСОБА_7 вчинив інкримінований злочин, а саме умисне вбивство потерпілої.
Колегія суддів окремо наголошує, що свідок ОСОБА_11 , який надав покази під час судового розгляду кримінального провадження (а.с.150, т. 2) та пояснив, що взимку ходив по смітникам, при цьому його співмешканка залишилась в будівлі по АДРЕСА_3 . Коли він уходив, вона залишалась сама. Було ще світло. ОСОБА_11 пив настойку глоду, а потім пішов на прийомку. Повернувся до будівлі, де проживав з ОСОБА_10 близько 14 години. Коли прийшов, побачив, що обвинувачений ОСОБА_7 був п`яний і сварився з потерпілою. Бачив, як ОСОБА_7 вдарив ОСОБА_10 два рази по ребрам кулаком і двічі табуреткою по голові. Вона впала. При цьому, потерпіла була одягнена. Хто її роздягав і вкривав ковдрою йому не відомо. Після цього, вони з обвинуваченим пішли на лавку, де пили самогон. Потім повернулися до будівлі, де були події ОСОБА_11 зрозумів, що ОСОБА_10 померла. Тоді вони пішли до брата потерпілої та повідомили, що його сестра померла. Повернулися до будівлі з братом близько 20 години і коли він викликав поліцію та швидку допомогу вони пішли. Надалі їх зупинила поліція і доставила до відділу поліції.
Апеляційний суд вважає, що вказані покази не узгоджуються з обвинувальним актом в справі по кількості та локалізації тілесних ушкоджень нанесених потерпілій ОСОБА_10 , іншими доказами, наданими до суду та показаннями ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_16 , який пояснив, що саме ОСОБА_11 проживав цивільному шлюбі з ОСОБА_10 , бачив та знав, що саме він систематично бив потерпілу у зв`язку з чим вона ходила в синцях та травмах.
Окрім того, свідок ОСОБА_16 вказав, що за характером ОСОБА_11 є запальний та неврівноважений, а ОСОБА_7 не є агресивним, навіть коли перебував в стані алкогольного сп`яніння. Близьких стосунків між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 не було.
Отже, свідок ОСОБА_16 під час допиту не вказав, що саме ОСОБА_7 вчинив інкримінований злочин, а навпаки вказав, що саме свідок ОСОБА_11 мав з потерпілою тісний зв`язок і неодноразово вчиняв насильство, відносно ОСОБА_10 .
Жоден з наданих стороною обвинувачення висновків проведених експертиз, в том числі і з тих, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі, також а ні окремо, а ні у сукупності із іншими доказами, не доводять вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

За змістом ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є лише ті фактичні дані, які отримані у передбаченому цим Кодексом порядку. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
У відповідності до п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування всіх обставин кримінального правопорушення та доведеності винуватості особи у вчиненні злочину покладається на сторону обвинувачення.
Матеріали кримінального провадження та зміст мотивувальної частини оскаржуваного вироку вказують на те, що суд першої інстанції, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов вірного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 115 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що саме він вчинив цей злочин.
Колегія суддів акцентує, що обвинувачений ОСОБА_7 , як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду і апеляційного перегляду вказував, що інкримінований злочин, відносно потерпілої не вчиняв. Вказана версія ОСОБА_7 під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду стороною публічного обвинувачення спростована не була.
Наявність обставин, яким сторона обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи (постанова ВС у справі № 754/17019/17).
Отже, підводячи підсумки апеляційного перегляду кримінального провадження, судова колегія, зазначає наступне.
Згідно ст. 23 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).
Згідно ч. 2 статті 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Тягар доведення факту вчинення обвинуваченими злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, що чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у § 39 Рішення Суду «Капо проти Бельгії» № 4291/98 від 13 січня 2005 року.
Таким чином, сторона обвинувачення повинна довести "кожний факт", пов`язаний із злочином, щоб "не існувало жодної розумної підстави для сумнівів". Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних вироку.
Відповідно до вимог статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку та обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно частини третьої статті 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Колегія суддів вважає, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи професійний обов`язок, передбачений у ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна й безстороння людина може пояснити факти, установлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Таким чином, судова колегія апеляційного суду враховуючи матеріали кримінального провадження, вважає, що стороною обвинувачення не була доведена вина обвинувачуваного поза розумним сумнівом, оскільки низька доказів в кримінальному провадженню здобута стороною обвинувачення із істотним порушенням вимог КПК України, а інші докази кримінального провадження безпосередньо не вказують на винуватість ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом, у разі якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку.
Згідно ч. 1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду; у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші докази; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Апелянт не зазначає у скарзі об`єктивні данні, якими спростовуються висновки суду першої інстанції або ставлять таке рішення під сумнів, а тому, на переконання колегії суддів, доводи апелянта є безпідставними.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а підстави для його скасування через обставини, які зазначені у апеляційній скарзі відсутні.
Істотних порушень кримінально процесуального законодавства, що тягнуть скасування рішення суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи також не встановлено.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 3 грудня 2021 року, яким ОСОБА_7 визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та виправданий у зв`язку з не доведенням того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення до Верховного Суду.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
Дата документу Справа № 335/3759/18