Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

19 вересня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів Збитковської Т.І, Ковальчук Н.М, Хилевича С.В.

за участю секретаря судового засідання Загородько І.Ю.

прокурора Гандзілевського Н.А.

особи, відносно якої подано клопотання ОСОБА_1

захисника-адвоката Теперик О.В.

потерпілої ОСОБА_2

представників потерпілих Бражнікова О.І, Волошиної В.С.

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції з ДУ КНП «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради матеріали кримінального провадження №0000892 щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Великі Селища Березнівського району Рівненської області, громадянки України, яка має повну вищу освіту, зареєстрованої по АДРЕСА_1 , фактично проживаючої у будинку АДРЕСА_2 , раніше не судимої, про застосування примусових заходів медичного характеру за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.2 ст. 15, п.п. 2, 13 ч. 2 ст. 115 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2021 року задоволено клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_1 .

Застосовано стосовно ОСОБА_1 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

До набрання ухвали законної сили продовжено запобіжний захід ОСОБА_1 , у виді поміщення до психіатричного закладу - ДУ КНП «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради.

Судові витрати в розмірі судових експертиз віднесені на рахунок держави.

Вирішено питання щодо речових доказів по справі.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_1 05 вересня 2020 року близько 04 год.15 хв, знаходячись за місцем проживання в будинку АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані неосудності, застосувавши гладкоствольну вогнепальну зброю самозахисту- самозарядний пістолет «МПР» серійний номер НОМЕР_1 кал. 9 мм. Р.А, щільно впритул здійснила постріл до лівої лобно-скроневої ділянки голови ОСОБА_3 , заподіявши смертельне одиночне вогнепальне сліпе кульове поранення голови, а в подальшому з цієї ж зброї здійснила не менше двох пострілів у ліву ділянку грудної клітки малолітньої ОСОБА_4 , заподіявши легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

У поданих апеляційних скаргах:

Представники потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_2 адвокати Волошина В.С. та Волошин Л.С, покликаючись на незаконність ухвали, доводять, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження, судом порушено право на захист потерпілого ОСОБА_5 , суд невірно дійшов висновку про вчинення ОСОБА_1 суспільно небезпечних діянь, що підпадають під ознаки кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 115, ч.2 ст. 125 КК України, і не усунуто сумнів щодо осудності ОСОБА_1 , що, на думку апелянтів, потребує повторного дослідження її індивідуально- психологічних якостей, здійснення спостереження за нею при проведенні комплексної судово-психіатричної експертизи, і залишилося поза увагою суду.

Просять скасувати ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2021 року щодо ОСОБА_1 та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Захисник ОСОБА_1 адвокат Теперик О.В, погоджуючись з кваліфікацією дій підзахисної та необхідністю застосування примусових заходів медичного характеру, доводить, що суд безпідставно, без обґрунтування наведеного, визначив більш суворий їх вид суворий нагляд надання психіатричної допомоги, оскільки за висновком експертизи ОСОБА_1 потребує примусових заходів медичного характеру із звичайним наглядом, інших доказів матеріали провадження не містять і у клопотанні, яке було предметом розгляду місцевого суду, йшлося про застосування звичайного виду психіатричного нагляду. Просить ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2021 року щодо визначення виду нагляду надання психіатричної допомоги стосовно ОСОБА_1 скасувати, застосувавши примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Іншими учасниками судового провадження вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апелянтів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на підтримання своїх апеляційних скарг, потерпілу ОСОБА_2 , яка підтримує апеляційну скаргу представника Волошиної В.С. і заперечує проти скарги захисника - адвоката Теперик О.В, представника інтересів неповнолітньої потерпілої ОСОБА_4 адвоката Бражнікова О.І, який просить задовольнити апеляційну скаргу захисника Теперик О.В, позицію якого у письмовій заяві підтримує і сама потерпіла ОСОБА_4 , прокурора, який не підтримує подані апеляційні карги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Теперик О.В. підлягає задоволенню, а апеляційна скарга апелянтів ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відхиленню.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, за наслідками проведеного досудового розслідування прокурором до суду скеровано клопотання про застосування щодо ОСОБА_1 , дії якої органом досудового розслідування кваліфікувалися за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.2 ст. 15, п.п. 2, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, примусових заходів медичного характеру за неосудністю її дій у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Згідно ст. 92 КК України, примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Відповідно до ч. 1 ст. 503 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Згідно з вимогами статей 18, 19 КК України осудність є обов`язковою ознакою суб`єкта злочину, що характеризується таким психічним станом особи, в якому вона під час вчинення злочину здатна усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Здатність особи під час вчинення злочину усвідомлювати свої дії (бездіяльність) означає правильне розуміння фактичних об`єктивних ознак злочину - об`єкта посягання, суті діяння, обстановки, часу й місця, способу його вчинення, його суспільно небезпечних наслідків тощо. Така здатність має бути пов`язана з можливістю контролювати, керувати своїми вчинками. Тут свідомість і воля взаємозалежні й лише в сукупності виступають передумовою визнання особи винною.

Натомість, неосудною визнається така особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.

Як вбачається з висновку судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_1 страждає хронічним психічним захворюванням, в період вчинення інкримінованого діяння та на час проведення експертизи за своїм психічним станом не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Тобто, у ОСОБА_1 встановлено наявність, як медичного критерію (хронічне психічне захворювання), так і інтелектуальної та вольової ознак юридичного критерію (нездатність розуміти свої дії та керувати ними).

Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про вчинення ОСОБА_1 суспільно-небезпечних діянь у стані неосудності та, як наслідок, про необхідність застосування щодо неї примусових заходів медичного характеру, з чим погоджується і колегія суддів.

Разом із тим, за умови перебування ОСОБА_1 у стані неосудності, юридична оцінка вчиненого нею суспільно небезпечного діяння за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, пунктами 2, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, як первинної кваліфікації дій, є неправильною, з чим погоджується і прокурор в судовому засіданні.

Убивство - це винне (умисне або необережне), протиправне заподіяння смерті іншій людині. Суб`єктивна сторона умисного вбивства (ст. 115 КК України) характеризується виною у формі умислу (прямого чи непрямого).

Відповідно до ст. 15 КК України, замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

Усвідомлення суб`єктом суспільно небезпечного характеру свого діяння означає, що він усвідомлює всі фактичні обставини вчиненого діяння, які відповідають ознакам складу інкримінованого злочину, та одночасно розуміє, що вчинене ним діяння є соціально осуджуваним, шкідливим для суспільства.

Отже, з урахуванням того, що стан неосудності пов`язаний із відсутністю у особи інтелектуальної та вольової ознак, із ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Юридичну оцінку суспільно небезпечного діяння в такому випадку слід надавати виходячи з фактичних обставин скоєного та наслідків, що настали.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вірно вказав, що дії ОСОБА_1 необхідно кваліфікувати, як суспільно небезпечне діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, - протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство), а також за ч.2 ст.125 КК України заподіяння легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, тобто, на наслідками вчиненого суспільно-небезпечного діяння, з чим погодився і прокурор.

Винність ОСОБА_1 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, яке, за відсутності у ОСОБА_1 прямого умислу на позбавлення життя іншої людини, визнано судом першої інстанції таким, що підпадає під ознаки ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 115 КК України, підтверджена сукупністю зібраних у провадженні доказів, розглянутих судом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив кваліфікацію дій суспільно небезпечних діянь ОСОБА_1 за наслідками вчиненого, однак безпідставно обрав вид примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Згідно висновку судово психіатричної експертизи №116 від 11.11.2020 року, наявного в справі, ОСОБА_1 страждає хронічним психічним захворюванням у формі маячного розладу, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Під час інкримінованих їй дій ОСОБА_1 також страждала хронічним психічним захворюванням у формі маячного розладу, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_1 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом (том №5 а.с. 119-125).

При апеляційному розгляді встановлено, що інших висновків судово психіатричних експертиз у кримінальному провадженні не має, і суд першої інстанції інших доказів не досліджував, що не знайшло заперечень з боку учасників судового розгляду.

З надісланого на адресу апеляційного суду письмового повідомлення КНП «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної Ради, де утримується ОСОБА_1 , слідує, що поведінка ОСОБА_1 спокійна й упорядкована, психічний стан стабілізований.

Допитана в режимі відеоконференції лікар-психіатр КНП «Хмельницького обласного закладу з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради ОСОБА_9 , стаж психіатра якої становить 46 років, зазначила, що ОСОБА_1 дійсно знаходиться у даному психіатричному закладі з 04.02.2021 року через наявне у неї психічне захворювання, тривалий час отримує відповідну інтенсивну терапію, поведінка у ОСОБА_1 адекватна, за цей період небезпечних тенденцій не має, і, зважаючи на стан психічного здоров`я ОСОБА_1 , остання потребує лікування із звичайним наглядом та не потребує переведення до психіатричного закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

За наведених обставин, враховуючи висновок судово-психіатричної експертизи №116 стосовно ОСОБА_1 , висновок лікаря-психіатра Малюти Н.І, відсутність у кримінальному провадженні будь-яких інших доказів щодо психічного стану здоровя ОСОБА_1 , окрім досліджених судом, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга адвоката Теперик О.В. підлягає задоволенню, а ухвала суду в частині визначення виду нагляду, як примусових заходів медичного характеру, скасуванню із застосуванням до ОСОБА_1 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Керуючись ст.ст. 404- 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Теперик О.В. задовольнити.

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2021 року щодо застосування стосовно ОСОБА_1 примусових заходів медичного характеру в частині визначення їх виду у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом скасувати.

Застосувати до ОСОБА_1 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

В решті ухвалу залишити без зміни.

Апеляційні скарги представників потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_2 - адвокатів Волошиної В.С. та Волошина Л.С. відхилити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

С У Д Д І :

Збитковська Т.І. Ковальчук Н.М. Хилевич С.В.