Справа № 462/3062/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/210/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року у м. Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 08 листопада 2019 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Львова, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених п.1 ч. 2 ст. 115, ч.2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України,

з участю: прокурора ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

представника потерпілих ОСОБА_14 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 08 листопада 2019 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п.1 ч. 2 ст. 115, ч.2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено йому покарання:

-за ч.2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 10 років позбавлення волі;

-за п.1 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі.

На підставі ч.1, 2 ст. 70 КК України остаточне покарання за сукупністю злочинів призначено ОСОБА_7 шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням у виді довічного позбавлення волі.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 27 лютого 2016 року.

Запобіжний захід обраний ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою залишено без зміни до вступу вироку в законну силу.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 завдану матеріальну шкоду у розмірі 27 000 гривень та відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 гривень. У решті позову відмовлено.

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 та ОСОБА_11 відшкодування моральної шкоди у розмірі по 500 000 гривень на кожного потерпілого. У решті позову відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_15 та ОСОБА_13 задоволено повністю. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_15 та ОСОБА_13 відшкодування моральної шкоди у розмірі по 500 000 гривень на кожного потерпілого.

Стягнуто із ОСОБА_7 у дохід держави 1715 гривень 82 копійки процесуальних витрат.

Вжиті заходи забезпечення кримінального провадження відповідно до ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 29.03.2016 року /справа 3461/1994/16-к/, якою накладений арешт на квартиру АДРЕСА_2 залишено в силі до забезпечення виконання цивільних позовів потерпілих у даному кримінальному провадженні.

Вирішено питання про речові докази.

За вказаним вироком суду встановлено, що 27 лютого 2016 року близько 02 години 30 хвилин ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_10 та ОСОБА_18 перебували у квартирі АДРЕСА_3 , яка знаходиться на третьому поверсі будинку, де святкували день народження ОСОБА_17 . У цей час, задзвонив дзвінок вхідних дверей вказаної квартири, на що ОСОБА_19 разом з ОСОБА_10 підійшли до дверей з метою пересвідчитись хто дзвонить у квартиру. Підійшовши до вхідних дверей, останні через вічко вхідних дверей квартири пересвідчились, що у спільному з сусідніми квартирами АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 у коридорі нікого немає. У свою чергу, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 залишились квартирі АДРЕСА_6 . Після цього, ОСОБА_19 та ОСОБА_10 відчинили вхідні двері вказаної квартири, вийшли у спільний коридор квартир та підійшли до вхідних дверей, які відділяли даний коридор від сходової клітки будинку АДРЕСА_7 , з метою пересвідчитись хто дзвонить у квартиру АДРЕСА_6 , так як дзвінок вхідних дверей не переставав дзвонити.

Відчинивши двері спільного коридору та вийшовши на сходову клітку, ОСОБА_10 та ОСОБА_19 побачили, що на сходовій клітці перебувають ОСОБА_7 та його матір ОСОБА_20 , які проживають у квартирі АДРЕСА_2 , яка знаходиться на четвертому поверсі будинку, над квартирою АДРЕСА_6 , що у вказаному будинку.

Після цього, ОСОБА_7 та ОСОБА_20 звернулись до ОСОБА_10 та ОСОБА_21 з вимогою припинити порушувати тишу у квартирі АДРЕСА_6 , оскільки вже був нічний час та останні заважають ОСОБА_7 та ОСОБА_20 відпочивати. На це ОСОБА_10 та ОСОБА_19 пояснили, що вони святкують день народження та пообіцяли ОСОБА_7 та ОСОБА_20 не порушувати тишу, однак, після цього ОСОБА_7 та ОСОБА_20 словесний конфлікт з ОСОБА_10 та ОСОБА_22 не припинили.

В ході словесного конфлікту, ОСОБА_7 перебуваючи на сходовій клітці третього поверху будинку АДРЕСА_7 , керуючись малозначним приводом, а саме через порушення тиші в нічний час, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, які виникли на підставі зазначеного конфлікту, маючи умисел на вчинення умисного вбивства, з метою реалізації злочинного умислу, ОСОБА_7 тримаючи у своїй правій руці ніж, який на той момент мав із собою, наніс ОСОБА_23 клинком вказаного ножа два удари в ділянку грудної клітки спереду та у поперек, заподіявши тілесні ушкодження, два з яких поранення грудної клітки зліва із проникненням у плевральну порожнину, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, що стало причиною смерті та перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті, та поранення м`яких тканин попереку справа, що відноситься до легкого тілесного ушкодження із короткочасним розладом здоров`я.

В ході нанесення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень ОСОБА_23 , на сходову клітку із квартири АДРЕСА_6 вийшла ОСОБА_17 та разом з ОСОБА_10 почала відтягувати ОСОБА_21 від ОСОБА_7 до вхідних дверей спільного коридору квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 .

Після цього, ОСОБА_7 , перебуваючи на сходовій клітці третього поверху будинку АДРЕСА_7 , керуючись вищевказаним малозначним приводом, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, які виникли на підставі вищезазначеного конфлікту, продовжив розпочаті ним злочинні дії, маючи умисел на вчинення умисного вбивства, з метою реалізації злочинного умислу, тримаючи у своїй правій руці цей же ніж, наніс ОСОБА_17 клинком вказаного ножа п`ять ударів у різні частини тіла, чим спричинив ОСОБА_17 проникаюче колото-різане поранення спини з ушкодженням печінки, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя в момент його спричинення і перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Проникаючі колото-різані поранення передньої черевної стінки та правої бокової поверхні черевної стінки, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення і в даному випадку в значній мірі могли сприяти зовнішній кровотечі та смерті. Колото-різана рана в ділянці крила тазової кістки зліва та колото-різана рана у верхньо - зовнішньому квандранті лівої сідниці мають ознаки легких тілесних ушкоджень та в причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають.

Одразу після цього, ОСОБА_7 , перебуваючи на сходовій клітці третього поверху будинку АДРЕСА_7 , керуючись вищевказаним малозначним приводом, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, які виникли на підставі вищезазначеного конфлікту, маючи умисел на вчинення умисного вбивства, продовжив розпочаті ним злочинні дії - тримаючи у своїй правій руці цей же ніж, наніс ОСОБА_10 клинком вказаного ножа два удари у спину, чим заподіяв рану задньої поверхні нижньої частини грудної клітки справа, яка проникає в праву плевральну порожнину, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, та рану поперекової ділянки спини зліва, що відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, однак свого злочинного умислу не довів до кінця з незалежних від нього причин, оскільки в подальшому остання була доставлена в лікувальний заклад, де було надано медичну допомогу.

Після цього, ОСОБА_7 з місця події пішов у невідомому напрямку та до 27 лютого 2016 року о 19:14 год., переховувався від органів досудового розслідування, в ході чого викинув знаряддя вчинення злочину - вищезазначений ніж, яким спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_23 , ОСОБА_17 та ОСОБА_10 , після чого з`явився до правоохоронного органу та був затриманий.

Не погоджуючись із вказаним вироком суду апеляційні скарги подали обвинувачений ОСОБА_7 та в його інтересах захисник ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати оскаржуваний вирок як незаконний та необґрунтований.

Свої апеляційній вимоги обвинувачений мотивує тим, що суд першої інстанції не викликав у судове засідання для допиту свідка ОСОБА_24 , який був очевидцем події та бачив протиправні дії потерпілих. Не погоджується із кваліфікацією його дій, оскільки мало місце перевищення ним меж необхідної оборони. Вказує, що захищався і захищав свою матір, на яку з ножем напав ОСОБА_19 , перебуваючи у нетверезому стані. Зазначає, що дані обставини може підтвердити його мати та ОСОБА_24 . Також зазначає, що потерпілі завдали удари сковорідкою, наявність якої зафіксовано на фото та відеозапису з нагрудних відеокамер поліцейських, а також застосували газовий балончик. Вважає, що ОСОБА_25 надала неправдиві показання, які відрізняються від її первинних показань, наданих поліцейським на місці події. ОСОБА_25 замовчувала та перекручувала обставини справи, на місці події заховала знаряддя їхнього нападу, а саме газового балончика та сковорідку. Не допитано свідка ОСОБА_26 .

Звертає увагу, що згідно ст. 89 КК України він вважається не судимим. Покликається, що суд першої інстанції не взяв до уваги такі обставини, що пом`якшують покарання, як його позитивну характеристику по місцю проживання та місцю праці, тощо. Не було враховано стан його здоров`я, а також той факт, що ним здійснюється догляд за хворою матір`ю, яка потребує його допомоги. Наголошує, що щиро розкаявся та сприяв судовому слідству, добровільно з`явився до поліції. При цьому, суд першої інстанції не надав оцінки даним про особи потерпілих, які по місцю проживання характеризуються негативно, на момент події перебували у стані алкогольного сп`яніння та були озброєні ножем, газовим балончиком та сковорідкою.

Обвинувачений покликається на свою незгоду із висновками судово-медичної експертизи щодо кількості ножових поранень, виявлених на тілі ОСОБА_27 . При цьому, суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання захисника про необхідність витребувати з лікарні швидкої допомоги первинної медичної документації щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_21 та ОСОБА_17 , хоча показання лікарів, допитаних у судовому засіданні різняться з даними висновку судово-медичної експертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 стверджує, що суд першої інстанції не об`єктивно дослідив докази, взявши до уваги виключно докази сторони обвинувачення. Клопотання сторони захисту розглядались формально. Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив усі обставини кримінального провадження, не оцінив докази у відповідності до вимог ст. 94 КПК України та прийшов до неправомірного висновку про доведеність його вини в інкримінованих злочинах, оскільки у нього не було умислу на позбавлення життя потерпілих.

Також, не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, яку він повинен відшкодувати потерпілим, оскільки таке рішення є необ`єктивним та протиправним.

Стверджує, що судове засідання 08.11.2019р. проводилось без участі захисника, що є порушенням права на захист.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати оскаржуваний вирок та закрити кримінальне провадження. Зарахувати ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення у строк відбутого покарання з розрахунку день за два у період з 27.02.2016р. по день набуття у цій справі оскаржуваним вироком суду законної сили за результатами його апеляційного перегляду.

Свої апеляційні вимоги мотивує неповнотою судового розгляду, що полягає у відхиленні обґрунтованих клопотань сторони захисту. Висновки суду першої інстанції не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, містять істотні суперечності, не взято до уваги докази, які могли істотно виплинути на висновки суду. Допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону за наявності підстав для закриття судом провадження у справі. Також, покликається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Захисник вважає помилковими висновки суду першої інстанції, оскільки стороною обвинувачення не надано доказів, які у своїй сукупності та логічній послідовності вказувала на вчинення ОСОБА_7 саме інкримінованих діянь.

Зазначає, що з аналізу досліджених доказів вбачається, що у день події ОСОБА_7 , не перебуваючи у стані алкогольного чи іншого сп`яніння, потрапив у ситуацію, за якої, не маючи змоги розраховувати на будь-яку сторонню допомогу, змушений був вжити заходів самозахисту від нападу трьох інших осіб, які, порушуючи громадський порядок у пізній час доби та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, переважали підзахисного як у кількості, так, відповідно, і у фізичній силі. При цьому, вказана ОСОБА_7 версія подій підтверджується і показаннями свідка ОСОБА_20 , протоколом огляду місця події, відеозаписами з нагрудних камер відеоспостереження працівників поліції, а також висновком судово-медичної експертизи, якою констатовано наявність в обвинуваченого тілесного ушкодження у вигляді порізу на руці, котрий, як вказує останній, спричинено у ході нападу ОСОБА_22 . Звертає увагу на дії потерпілих, які у день події перебували у стані алкогольного сп`яніння, оскільки святкували день народження, та першими, порушуючи громадський порядок у пізній час доби, спровокували сварку, яка переросла у бійку із застосуванням ножа та спричиненням тілесних ушкоджень. Саме внаслідок посягання на права, життя і здоров`я обвинуваченого та його матері з боку потерпілих під час конфлікту, ОСОБА_7 перебував у стані вираженого емоційного збудження, який певною мірою вплинув на його свідомість та поведінку, що виявилось у зниженні здатності до розуміння та передбачення наслідків своїх дій. Захисник вказує, що обвинувачений, скориставшись правом на застосування захисту шляхом заподіяння фізичної шкоди нападнику, використав ніж, який відібрав у нападника, та ним же спричинив тілесні ушкодження потерпілим, а такі дії ОСОБА_7 відповідають вимогам ч.1 та ч.2 ст. 36 КК щодо права особи на необхідну оборону з метою захисту охоронюваних законом своїх прав та інтересів шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди для припинення цього посягання. Водночас зауважує, що застосований засіб захисту (ніж) та заподіяння шкоди у вигляді позбавлення життя та посягання на позбавлення життя за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту, а відтак ОСОБА_7 вийшов за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тобто перевищив межі необхідної оборони.

Наголошує, що єдиними безпосередніми очевидцями події, з числа допитаних судом першої інстанції осіб, є ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_20 , а показання інших осіб, на які покликався суд першої інстанції, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони не були безпосередніми очевидцями події. При цьому, у показаннях очевидців наявні суперечності щодо того, хто саме спровокував сварку, хто приніс і першим застосував ніж, щодо порядку перебігу подій, кількості та локалізації поранень. Крім цього, суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання сторони захисту та не допитав свідка ОСОБА_24 , який вказує що він був очевидцем події.

На думку захисника стороною обвинувачення жодним допустимим і належним доказом не спростовано покази ОСОБА_7 та ОСОБА_20 в частині того, що він попередньо не мав із собою ножа, а вихопив його у потерпілого ОСОБА_28 при вжитті заходів самозахисту у відповідь на здійснення останнім агресивних та нападницьких дій щодо обвинуваченого, який у свою чергу не був ініціатором конфлікту. При цьому, згідно висновку судово-медичної експертизи у ОСОБА_7 виявлено тілесні ушкодження у формі порізу на руці.

В апеляційній скарзі захисник звертає увагу на те, що обвинувачення у частині наявності прямого умислу на конкретну кількість потерпілих є припущенням, оскільки ОСОБА_7 не знав і не міг знати точну кількість осіб, які знаходились у квартирі, а відтак не міг мати завчасно запланований намір на спричинення у майбутньому тілесних ушкоджень визначеному колу осіб.

Крім цього, звертає увагу на висновок судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 , згідно якої обвинувачений на момент інкримінованих діянь мав розлади особистості, а допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_29 підтвердив наявність в обвинуваченого шизотипового розладу особистості, який притаманний особам, які не є ініціаторами вступу у нові контакти у суспільстві, а також зазначив про відсутність даних щодо наявності в обвинуваченого агресивних проявів до суспільства чи конкретної особи. Також, звертає увагу на показання свідків ОСОБА_30 та ОСОБА_31 , які позитивно охарактеризували обвинуваченого. Зауважує, що ОСОБА_7 залишив місце злочину, з причин страху та психо - емоційного розладу через події, які відбулись. Однак попросив матір викликати поліцію та у подальшому добровільно з`явився у поліцію із зізнанням та сприяв встановленню істини у кримінальному провадженні, у тому числі вказавши місце де викинув знаряддя злочину.

Наведені обставини, згідно із позицією захисника, свідчать про необхідність виправдання ОСОБА_7 за інкримінованими статтями обвинувачення з причин невірної кваліфікації його дій.

Крім цього, вказує, що судом першої інстанції до ОСОБА_7 не застосовано Закон України від 26.11.2015 №838-VІІІ «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», який підлягав до застосування. Вважає, що суд апеляційної інстанції має закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідача, виступ обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги, потерпілих та його представника, які заперечили апеляційні скарги, думку прокурора про законність судового рішення, перевіривши матеріали провадження та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним злочинів, передбачених п.1 ч. 2 ст. 115, ч.2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України повністю доведена та ґрунтується на зібраних у встановленому порядку та досліджених у судовому засіданні доказах.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою винуватість у пред`явленому обвинуваченні заперечив та вказав, що станом на 27.02.2016р. він проживав разом із своєю матір`ю ОСОБА_20 у квартирі АДРЕСА_2 . Вказав, що ОСОБА_19 , ОСОБА_17 та ОСОБА_10 проживали у квартирі АДРЕСА_6 вказаного будинку, де постійно влаштовували шумні вечірки, які заважали ОСОБА_7 та його матері. Пояснив, що у нього виникали суперечливі, конфліктні ситуації з мешканцями квартири АДРЕСА_6 впродовж 10 років. У ніч на 27.02.2016 р. з 19:00 год. до 02:00 год. з квартири АДРЕСА_6 було чути крики та гучну музику. Він вирішив вийти з квартири та подивитися звідки чути крик. Побачивши світло у квартирі АДРЕСА_6 , що на третьому поверсі та почувши крики, гучну музику, він подзвонив у вхідні двері вказаної квартири двічі, з інтервалом 1-2 хв. Двері відчинив ОСОБА_19 , на що він зробив йому зауваження з приводу гучної музики, бо вже пізня година та сказав, що у нього хвора мати, яка знаходиться на лікарняному та відпочиває. Однак, ОСОБА_19 у грубій формі вказав, щоб він забирався геть, вийшов на сходову клітку та почав висловлюватися нецензурними словами та погрожувати. Вказану сварку почула мати ОСОБА_7 , яка вийшла на коридор та звернулася до них, щоб вони перестали погрожувати, сказала що буде звертатися до поліції, що їх обурило. ОСОБА_19 розлютився та почав погрожувати ОСОБА_20 , а потім бігти за нею. У ОСОБА_21 в руках був ніж, тому ОСОБА_7 почав його переслідувати, і коли він був між третім та четвертим поверхом, він схопив ОСОБА_21 за плече, нащо він повернувся до ОСОБА_7 та почав нападати на нього з ножем, який тримав у правій руці та рукояткою ножа завдав удар по голові, потім завдав другий удар ріжучий по правій руці. ОСОБА_19 продовжував наступати та наносив удари, під час чого ОСОБА_7 стояв нижче від ОСОБА_21 . Однак, ОСОБА_19 зашпортався і впав. Після падіння, з його рук випав ніж, що побачив ОСОБА_7 коли вони знаходилися на третьому поверсі. ОСОБА_7 підняв ніж та заховав від ОСОБА_21 , щоб він не міг ним скористатися та нападати на нього. Проте, ОСОБА_19 не зупинявся, продовжував нападати з кулаками та криками, що супроводжувалося погрозами про вбивство. ОСОБА_7 вказав, що не мав змоги повернутися у квартиру та не мав змоги спуститися на перший поверх, щоб вийти з будинку. В цей час, підбігла ОСОБА_17 з газовим балончиком та почала розбризкувати в очі ОСОБА_7 , у результаті чого він себе дуже погано почував та не мав можливості вийти з цієї ситуації, пробував якось захиститися, але не виходило. З метою самооборони ОСОБА_7 тримав ніж на витягнутій руці. ОСОБА_19 продовжував постійно кидатися на ОСОБА_7 , в якого у руках був ніж, який він підняв. Вказав, що не наносив удари потерпілому ОСОБА_23 , а такі спричинені саме тим, що потерпілий нападав на нього. У цей момент із квартири вибігла ОСОБА_10 , яка кинулася на допомогу ОСОБА_23 із сковорідкою. Почала наносити удари та віддала сковорідку ОСОБА_23 , який продовжив наносити удари ОСОБА_7 . У подальшому, ОСОБА_19 , ОСОБА_10 та ОСОБА_17 зайшли до своєї квартири, у яку ОСОБА_7 не заходив. Пояснив, що не мав ніякого умислу на вбивство, а хотів захистити здоров`я та життя своєї матері та своє. Після цих подій ОСОБА_7 піднявся по сходовій клітці до своєї квартири, а його мати сказала, що буде викликати поліцію та швидку допомогу. В цей час ОСОБА_7 на деякий час залишив місце події для того щоб усвідомити, що сталося. Також пояснив, що під час обшуку у його квартирі виявлено газові балончики, які вони з мамою носили із собою щоб оборонятися від безпритульних собак на вулиці. Однак, у вечір події, він не застосовував газовий балончик, прийшов до мешканців квартири АДРЕСА_6 лише щоб зробити зауваження. Натомість, ОСОБА_17 та ОСОБА_10 застосовували газовий балончик відносно нього. Також вказав, що свідком вказаних подій був ОСОБА_24 , який знаходився в цей час на четвертому поверсі, а конфлікт відбувався на третьому поверсі. Чому не заявляв клопотання про допит даного свідка на досудовому слідстві та під час визначення обсягу та порядку дослідження доказів, ОСОБА_7 пояснити не зміг. Крім цього, вказав, що з боку потерпілих були погрози та залякування його матері та сусідів. Пояснив, що ніж викинув у каналізаційний колодязь, щоб більше ніхто не міг ним скористатися. ОСОБА_7 зазначив, що перевищив межі оборони, так як захищав своє життя та життя своєї матері. Пояснив, що він завдав два удари ОСОБА_23 та один удар ОСОБА_17 , наявність інших поранень, зокрема, на спинах потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_17 , пояснити ОСОБА_7 не зміг. Заявлені цивільні позови не визнавав, шкоду не відшкодовував. Щиро розкаявся, що таке сталося, наполягав, що не мав умислу на вбивство, а лише перевищив межі необхідної оборони, не думав, що таке станеться, просив суд ухвалити справедливе рішення.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених п.1 ч. 2 ст. 115, ч.2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованими.

Так, ОСОБА_7 в ході судового розгляду судом першої інстанції наполягав на тому, що захищався від злочинних дій потерпілих ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_10 .

Водночас, в суді апеляційної інстанції обвинувачений не заперечував, що саме він наніс потерпілим удари ножем та в судових дебатах просив суд призначити йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Незважаючи на таку позицію обвинуваченого ОСОБА_7 , його винуватість у вчиненні інкримінованих злочинів повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду доказами.

Суд першої інстанції повною мірою перевірив такі твердження обвинуваченого, навів спростування таких доводів обвинуваченого, з якими погоджується колегія суддів, позаяк такі доводи обвинуваченого, на переконання апеляційного суду, вказують про намагання обвинуваченого уникнути настання відповідальності за вчинене.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених п.1 ч. 2 ст. 115, ч.2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України підтверджується наступними доказами, які дослідженні судом першої інстанції, яким суд дав вірну оцінку з якою погоджується колегія суддів.

Із показів потерпілої ОСОБА_10 наданими в суді першої інстанції вбачається, що 26 лютого 2016 року вона прийшла додому після роботи близько десятої години вечора. У квартирі знаходились її сестра ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , подружжя ОСОБА_32 та ОСОБА_33 з маленькою дитиною та ОСОБА_34 , святкували день народження її сестри ОСОБА_17 у дуже тісному колі. Подружжя залишили квартиру близько дванадцятої години вечора. Спілкувалися, було застілля, працював тихенько телевізор, який часто переключали, знаходячи музичні канали. Близько другої години ночі здзвонилися з мамою ОСОБА_11 та домовилися, що вона вийме ключ із дверного замка вхідних дверей, щоб серед ночі не турбувати своїм поверненням. З ОСОБА_34 вирішили викликати завчасно таксі о 02 год. 30 хв., щоб в третій годині могли повернутися додому. Близько 02:20 год. пролунав дзвінок у двері квартири, спочатку його проігнорували, однак в двері не тільки дзвонили, але почали голосно стукати. Так як по сусідству живуть молоді люди з маленькою дитиною, в якої поганий сон, вирішили відкрити двері. Вона із ОСОБА_35 , встали з-за столу, підійшли до дверей, заглянула у вічко дверей, однак нікого біля дверей не було. В цей момент зрозуміла, хто це може бути. Тоді вийшли в коридор, який є спільним для трьох квартир та відділений від сходової клітки дверима. На сходовій клітці були ОСОБА_36 та ОСОБА_37 . Ближче до ОСОБА_10 та ОСОБА_28 стояла ОСОБА_38 , ОСОБА_36 трошки далі. ОСОБА_38 кричала та вимагала дотримуватися тиші у нічний час, на що вона вибачилася. Це не зупинило ОСОБА_38 , яка продовжувала кричати, тоді ОСОБА_39 у спокійному тоні звернув увагу та просив добирати шанобливі слова при зверненні до сторонніх осіб. Зрозумівши, що розмови у них не вийде, вона взяла ОСОБА_28 за руку і наголосила, що звук телевізора зроблять ще тихіше. Однак, ОСОБА_36 навздогін сказав: «повиключали все світло та вже мені вляглися, і щоб я взагалі вас тут не чув», на що ОСОБА_39 відповів, що ОСОБА_36 не має права вказувати, що їм робити. Після цього, ОСОБА_25 та ОСОБА_39 розвернулися та заходили в двері спільного коридору, як в цей момент ОСОБА_36 вхопив ОСОБА_28 за руку, потягнув до ліфта з наміром продовжити розмову на вулиці. Вона взяла ОСОБА_28 за іншу руку, підтягнула до себе, сказала, що ніхто нікуди не піде, і вони йдуть додому. ОСОБА_38 почала кричати, ображати, обіцяти, що викличе поліцію, на що вона погодилася. ОСОБА_40 весь час говорив, тільки його дуже важко було зрозуміти, тому спілкувалася із ОСОБА_38 ОСОБА_25 та ОСОБА_39 знову розвернулися і попрямували до квартири, але ОСОБА_41 це не зупинило, він вдруге схопив ОСОБА_28 за руку, потягнув до ліфта. Вона, у свою чергу, зробила те саме, але ОСОБА_39 попросив її відпустити його руку, що вона і зробила та відійшла на два кроки. Так виглядало, що конфлікт був вичерпаний, ОСОБА_38 піднялася на третю сходинку догори, вона стояла збоку, ОСОБА_39 лицем до ОСОБА_42 . Однак, ОСОБА_38 продовжила кричати та ображати, на що ОСОБА_39 розвернувся до ОСОБА_38 лицем та черговий раз зробив зауваження. Відтак, ОСОБА_36 лівою рукою захопив ОСОБА_28 за шию і підняв праву руку. На цей момент у ОСОБА_28 дуже скривилася шия та ОСОБА_25 подумала, що ОСОБА_36 скрутив ОСОБА_43 шию, а тому схопилася за ліву руку ОСОБА_42 . Пояснила, що не сподівалася, що в обвинуваченого в руках може бути ніж, не бачила його, хоча під`їзд був освітлений. Однак, пізніше згадала, що під час діалогу, ОСОБА_36 постійно тримав праву руку у кишені штанів, згодом зрозуміла, що він мав при собі ніж. ОСОБА_39 впирався у грудну клітку ОСОБА_41 та не міг ніяк витягнути своєї руки. ОСОБА_10 також почала відбирати руку, однак не могла справитися, а ОСОБА_38 в цей момент кричала: «так, давай». На крики вибігла сестра ОСОБА_17 та також вчепилася у руку ОСОБА_41 , яку намагалася відтягнути, однак не могли його побороти та не могли відтягнути ОСОБА_28 від обвинуваченого. Через деякий час звільнили ОСОБА_28 з обіймів ОСОБА_41 та почали відтягувати його. ОСОБА_38 у цей час спускалася по сходах та розпилювала рідину з газового балончика. Несучи до квартири ОСОБА_28 , ОСОБА_17 його тримала за верхню частину тіла під руки, а ОСОБА_10 - за поясницю. Коли вони переступили поріг та її тіло повністю було у спільному коридорі, відчула біль і ніби щось тріснуло, повернувши голову назад, побачила у руці ОСОБА_41 ніж, тоді відчула на собі другий удар. Зайшовши в квартиру, зрозуміла, що ОСОБА_43 дуже погано. Почала кричати до ОСОБА_44 , щоб викликала швидку допомогу та поліцію. У цей момент не розуміла, що медична допомога потрібна і їй, і ОСОБА_17 . У ОСОБА_28 була сильна кровотеча в області серця, не знала яким чином зупинити, стримувала пальцями. В цей момент ОСОБА_10 знову дзвонила на станцію швидкої допомоги, запитувала коли вони прибудуть. Після цього, подзвонила матері ОСОБА_11 . На їхні крики вийшов сусід, який повідомив, що він викликав швидку допомогу. В цей момент ОСОБА_39 втрачав свідомість. Коли саме приїхала поліція ОСОБА_10 не пам`ятає. Повідомила поліції, що злочин вчинили сусід ОСОБА_36 із своєю мамою ОСОБА_37 .

Потерпілий ОСОБА_12 в суді першої інстанції показав, що квартира АДРЕСА_3 належала йому на праві приватної власності, яку він подарував старшій доньці ОСОБА_10 , де станом на 26 лютого 2016 року проживали його діти ОСОБА_10 та ОСОБА_17 . 26.02.2016 року його доньці ОСОБА_17 виповнилося 27 років. О 17.00 годині цього ж дня прийшов її привітати та покинув квартиру близько 19 години 30 хвилин. Гостей у неї не було, сказала, що можливо хтось прийде та ствердила про прихід свого нареченого ОСОБА_45 . Про трагедію дізнався 27 лютого 2016 року десь між 08.00 год. та 08 год. 30 хв. від колишньої дружини ОСОБА_11 , яка в телефонній розмові повідомила, що їхніх дітей порізали та вбили, про те, що ОСОБА_46 померла при транспортуванні до лікарні, а ОСОБА_47 на операційному столі. Також при зустрічі в морзі вона повідомила, що дітей порізав сусід зверху, і він зрозумів про кого іде мова. У подальшому, про те, що вбивство скоїв сусід зверху, сказала і ОСОБА_10 , яка також розповіла, що серед ночі прийшли ОСОБА_36 та ОСОБА_38 , вчинили скандал, під час якого ОСОБА_20 розпилювала рідину з балончика, а ОСОБА_7 наносив удари ножем.

Згідно з показаннями потерпілої ОСОБА_11 даними в суді першої інстанції, вбачається, що 26.02.2016 року у її дочки ОСОБА_17 було день народження, святкування якого у неї вдома перенесли на суботу. Вранці 26.02.2016 р. ОСОБА_11 прийшла у квартиру АДРЕСА_3 щоб привітати ОСОБА_17 . О десятій годині вечора цього ж дня вона зателефонувала до дітей, слухавку взяла ОСОБА_48 , яка повідомила, що тільки прийшла додому, трішки посидить і прийде до неї допомогти приготуватися до святкування дня народження, але ОСОБА_11 їй відмовила. Близько другої години ночі вони здзвонилися, ОСОБА_48 сказала, що будуть прибирати та викликати таксі. О четвертій годині ночі задзвонив телефон, у слухавку кричала ОСОБА_48 , просила негайно прийти, бо їх порізали сусід зверху та його мама. ОСОБА_38 розпилювала газовий балончик, а ОСОБА_36 наносив ножові удари. Сказала, що з ними все добре, однак ОСОБА_47 входить в кому. ОСОБА_11 бігла на вулицю Любінську через вулицю Виговського та, проходячи повз травмпункт, бачила ОСОБА_7 . Прийшовши на місце події, біля під`їзду стояли чотири екіпажі поліцейських та одна швидка допомога. Під`їзд був весь в крові. На підлозі лежала ОСОБА_46 та була сірого кольору. ОСОБА_48 просила про допомогу, так як в неї текла кров, на спині були ножові поранення в області легень та ближче до нирок.

Потерпіла ОСОБА_15 в суді першої інстанції повідомила, що про трагедію дізналася зі слів матері ОСОБА_13 , яка зателефонувала їй о шостій годині ранку 27 лютого 2016 року та повідомила, що ОСОБА_28 поранено, про що їй повідомили ОСОБА_18 та двоє чоловіків, та потрібно їхати в лікарню, бо його оперують. Сказала, що подробиці трагедії їй невідомі. Після розмови з мамою ОСОБА_15 зателефонувала до ОСОБА_17 , однак слухавку підняла ОСОБА_49 та сказала, що ОСОБА_46 померла, а ОСОБА_35 роблять операцію. У подальшому, із слів ОСОБА_50 , вона дізналася, що до них у квартиру АДРЕСА_3 прийшов сусід, який проживає поверхом вище разом із своєю матір`ю. В них була розмова, виник конфлікт, сусіди звинувачували у порушені тишини у нічний час. Вказала, що також із слів ОСОБА_25 вона дізналася про те, що ОСОБА_38 під час сварки розпилювала газовий балончик, ображала, висловлювалася нецензурними словами, а ОСОБА_36 наносив удари ножем.

Потерпіла ОСОБА_13 в суді першої інстанції, повідомила, що 26 лютого 2016 року її син ОСОБА_19 провів частину дня на роботі, також із нею їздив до травмпункту. Пізніше купив квіти і близько восьмої години вечора поїхав до ОСОБА_17 . Близько шостої години ранку 27 лютого 2016 року прийшли ОСОБА_18 та двоє чоловіків, які відрекомендували себе як поліцейські. Один з них був одягнутий у цивільне. Старший за віком повідомив, що сину нанесли ножові поранення та потрібно їхати у восьму лікарню. ОСОБА_13 зателефонувала до ОСОБА_28 , він не відповідав, потім зателефонувала ОСОБА_51 , але вона також не відповідала. ОСОБА_13 зателефонувала до доньки ОСОБА_15 , розказала їй ситуацію. Вказала, що зять поїхав у лікарню, але сина не застав живого. У подальшому вона викликала таксі та поїхала до доньки на вулицю Роксоляни у м. Львові, коли приїхала дізналася про смерть сина. Пояснила, що із слів ОСОБА_10 дізналася про трагедію, а саме, що до них серед ночі прийшли сусіди ОСОБА_36 зі своєю мамою ОСОБА_38 , обвинувачений стояв на сходовій клітці біля дверей, його мама на сходах, вчинили скандал з приводу порушення дітьми спокою. Під час конфлікту ОСОБА_38 кричала, ображала нецензурними словами, на що ОСОБА_47 робив декілька разів зауваження, розпилювала якусь рідину, від якої ОСОБА_48 засліпило, і вона нічого не бачила, а ОСОБА_36 наносив ножові удари.

Показаннями наданими в судовому засіданні в суді першої інстанції свідка ОСОБА_18 про те, що 26 лютого 2016 року близько восьмої години вечора вона разом із ОСОБА_52 приїхали до ОСОБА_17 в гості святкувати її день народження. О десятій годині вечора приїхала ОСОБА_10 . Також було подружжя з маленькою дитиною, які покинули святкування близько дванадцятої години ночі. Було застілля, вживали алкоголь, однак знаходилися в адекватному стані, спілкувалися, слухали музику, яка тихо лунала з телевізора та звук якого постійно контролювала ОСОБА_48 . Час від часу виходили на балкон курити. Переважно виходили ОСОБА_46 та ОСОБА_48 , за компанію виходила і вона, хоча курила електронну сигарету, ОСОБА_47 залишався у кімнаті, який теж курив електронну сигарету. Серед ночі в період з другої години 30 хвилин до третьої години пролунав дзвінок у двері, спочатку не хотіли відкривати, однак дзвонили наполегливо, тоді ОСОБА_47 разом із ОСОБА_53 пішли відкривати двері. Вона із ОСОБА_46 залишилася у квартирі, і в цей момент ОСОБА_46 впевнено сказала, що це прийшли сусіди зверху. Потім свідок почула агресивний крик незнайомої жінки, а ОСОБА_39 робив зауваження, щоб вона не підвищувала тон. Розмова на сходовій клітці тривала близько двох хвилин. Тоді пролунав гуркіт, ніби сильно штовхнули двері, ОСОБА_46 вибігла на сходову клітку. Свідок вказала, що весь конфлікт сприймала на слух, очевидцем не була. Вмить ОСОБА_46 та ОСОБА_53 почали кричати до неї, щоб викликала швидку медичну допомогу. Не розуміла, що відбувається, вибігла в спільний коридор, відкрила двері загального коридору, до яких із квартири декілька метрів, однак відчула як на лице потрапила сльозогінна речовина, яку в цей момент розпилювали, однак хто це робив не знає. ОСОБА_54 у квартиру, шукала мобільний телефон, для виклику поліції. Перебуваючи між кімнатою та коридором, побачила закривавленого ОСОБА_35 , який падав на підлогу. Людмила сиділа біля нього, а ОСОБА_53 шукала мобільний телефон. Тоді вона вибігла на балкон та викликала поліцію. Побачила, що в ОСОБА_53 текла кров в області грудей. В подальшому, вони поклали ОСОБА_46 на підлогу, підняли светр та побачили поранення в області живота з правого боку і на спині. Людмила була ще при свідомості. В ОСОБА_53 були поранення на спині, вся була закривавлена. ОСОБА_47 на цей час був без свідомості, намагалися самотужки зупинити йому кров. Приїхали екіпажі поліції та швидкої медичної допомоги, оглядали приміщення, медики надавали допомогу. Спочатку медичну допомогу отримав ОСОБА_47 . Медики викликали другу карету, які забрали ОСОБА_35 , пізніше забрали ОСОБА_46 , з якою також поїхала її мама ОСОБА_11 , із третьою каретою швидкої медичної допомоги поїхала ОСОБА_53 . Пояснила, що зрозуміла, що тілесні ушкодження ОСОБА_35 , ОСОБА_46 та ОСОБА_53 спричинив сусід зверху, про якого сказала ОСОБА_46 та до цього ОСОБА_55 розповіла, що вказані сусіди зверху досить дивні люди.

Із пояснень свідків ОСОБА_56 та ОСОБА_57 в суді першої інстанції, які кожен окремо засвідчили в суді, вбачається, що вони є працівниками КП ЛОР ЛСШМД та між другою та третьою годиною ночі, дату та місце виклику не пам`ятають, поступив виклик. Прибувши на виклик, на місці працювала інша бригада швидкої допомоги, яка здійснювала госпіталізацію потерпілого хлопця та повідомили, що є важка хвора з ураженням черевної стінки, ножове поранення. Зайшовши в кімнату, на підлозі лежала молода дівчина, в неї була колото-різана рана правого підребер`я, інших ран лікар ОСОБА_56 не бачив, потребувала хірургічного втручання, тому було негайно прийнято рішення про госпіталізацію, оскільки перебувала в критичному стані, була без свідомості. Під час госпіталізації проводили позашокові заходи, які передбачені загальними правилами (інфузійна терапія, крапельне введення кровозамінника). Через 15 хвилин у пацієнтки було відмічено зупинку кровообігу, тобто зупинку серця. Реанімаційні заходи не дали ефекту. Про факт смерті повідомили в органи поліції. Після проведення слідчо-оперативних дій, тіло було доставлено в судово-медичну експертизу. Також пояснили, що у квартирі знаходилася сестра померлої, яка була поранена, однак перебувала у задовільному стані та самостійно рухалася, тому свідок ОСОБА_56 запропонував викликати іншу бригаду швидкої медичної допомоги. Вказана дівчина розповіла, що вони святкували день народження, до них прийшов сусід, між ними виник конфлікт і він наніс ножові поранення. Також у квартирі була дівчина 20 - 25 років. Якщо вони і були в стані алкогольного сп`яніння, то хіба легкого ступеню, запаху алкоголю не відчувалося.

Показаннями наданими в судовому засіданні суду першої інстанції свідків ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , які станом на 27.02.2016 р. були працівниками патрульної поліції УПП ДПП у м. Львові та кожен окремо в судовому засіданні засвідчили, вбачається, що виклик за адресою АДРЕСА_7 надійшов між другою та третьою годиною ночі, однак дату виклику чітко не пригадують. На місці трагедії працювало два екіпажі поліції. Вказали, що на сходовій клітці третього поверху та у спільному коридорі біля квартири, де сталося вбивство, були видимі сліди крові. Пояснили, що одна бригада медиків швидкої медичної допомоги забрала пораненого хлопця. У квартирі знаходилося троє дівчат, одна з яких лежала на підлозі, постійно згадувала, про якогось хлопця, а інша поранена, яка була одягнута у темний одяг та на спині мала поріз, надавала їй допомогу. Спілкувалися з дівчиною, яка залишилася неушкодженою, яка сказала, що не була очевидцем події, тільки все сприймала на слух, так як перебувала у кімнаті. Друга карета швидкої медичної допомоги забрали дівчину, яка лежала на підлозі у квартирі. У всіх потерпілих був шок. По обстановці було видно, що у них відбувалося святкування, однак вони перебували у адекватному стані та вели себе організовано, особливо ОСОБА_10 , яка і повідомила, що сусід із четвертого поверху ОСОБА_7 заподіяв їм ножові поранення. Вказали, що двері у квартиру ОСОБА_61 відчинила ОСОБА_20 , яка повідомила, що її син ОСОБА_7 сказав їй викликати поліцію, а сам пішов на вулицю. Також повідомила, що сусіди, які живуть поверхом нижче, святкували, порушували спокій, тому її син, декілька разів навідувався до них та робив зауваження. Пізніше стало відомо, що ОСОБА_7 затримали згодом цього ж дня. Свідки також вказали, що хлопець, якого було поранено, був весь у крові, також поранення мали ОСОБА_17 та ОСОБА_55 . ОСОБА_17 не відповідала на їхні запитання та втрачала свідомість. Її госпіталізували медики другої карети швидкої медичної допомоги. ОСОБА_55 мала поранення спини, неодноразово заходила у ванну кімнату, змінювати одяг, однак була при свідомості.

Показаннями свідка ОСОБА_62 , який вказав, що придбав помешкання, суміжне із квартирою потерпілих, три роки перед трагедією, ніяких нарікань на них ніколи не було. 27.02.2016 р. біля третьої години ночі почув крик жінки, яка голосила: «Не треба. Не треба», і через декілька секунд почув стук у двері, ОСОБА_63 просила допомогти. У квартирі після трагедії бачив ОСОБА_17 , яка трималася за бік, зрозумів, що у неї в цьому місці було поранення, кричала, що сусід зверху їх порізав, також була ОСОБА_55 та ще одна йому незнайома дівчина, а зліва лежав хлопець в крові. Вказав, що він вийшов у під`їзд зустріти медиків, щоб вони не шукали куди саме йти, після чого пішов до себе у квартиру.

Показаннями наданими в судовому засіданні суду першої інстанції свідка ОСОБА_64 , яка вказала, що є сусідкою потерпілих по сходовій клітці. У ніч з 26 на 27 лютого була у свого батька та допомагала готуватися до його дня народження. Повернулася додому близько половини першої ночі. На поверсі було тихо, спокійно. Серед ночі, близько 02:30 год. почула крик ОСОБА_50 : «Люся викликай поліцію». Після чого наступила тиша, та через вікно свідок побачила, як у дворі одна карета швидкої допомоги забирає хлопця, а інша дівчину, також у дворі була машина патрульної поліції. Вийшовши зранку з квартири, побачила, що загальний коридор та сходова клітка були у крові, сторонніх речей не було. Від працівників поліції дізналася, що загинуло двоє молодих людей ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а ОСОБА_55 поранена. Вказала, що у неї із обвинуваченим ОСОБА_7 та його мамою є неприємні спогади, оскільки обвинувачений кидався на неї із металевою палицею без видимих на те причин.

Відповідно до висновку комплексної комісійної судово-психіатричної експертизи №57 від 27.04.2016 р., ОСОБА_7 психічною хворобою не страждає, виявляє шизотиповий розлад особистості, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій, ОСОБА_7 хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим чи іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. Експерт-психолог дійшов висновку, що у ОСОБА_7 відмічається зниження рівня та продуктивності психічних процесів (пам`яті, уваги, мислення) недостатність та поверхневість критики, послаблений емоційно-вольовий контроль, порушення мотиваційних компонентів психічної діяльності, які могли вплинути на його поведінку, на момент інкримінованих йому дій, але не суттєво (матеріали кримінального провадження, а.с. 8-12).

В суді першої інстанції судовий експерт ОСОБА_65 висновок комплексної комісійної стаціонарної судово-психолого-психіатричної експертизи №57 від 27.04.2016 року підтвердив та вказав, що у ОСОБА_7 були виявлені психотипові розлади особистості це специфічні розлади характеру, які не позбавляють і не впливають на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_7 був здатний, як в період інкримінованих дій так і на період проведення експертизи за своїм психічним станом, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і, відповідно, не потребував застосування примусових заходів медичного характеру.

Крім вищенаведених показань потерпілих, свідків вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених передбачених п.1 ч. 2 ст. 115, ч.2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, стверджується рядом письмових доказів по справі які безпосередньо досліджені судом першої інтстанції, зокрема: протоколом огляду місця події від 27.02.2016 р. та фототаблицею до нього, (матеріали кримінального провадження, а.с.16-25); протоколом огляду місця події від 27.02.2016 р., за участю ОСОБА_20 (матеріали кримінального провадження, а.с.27-29); протоколом огляду місця події від 27.02.2016 р. та фототаблицею до нього, (матеріали кримінального провадження, а.с.30-45); протоколом огляду місця події від 01.03.2016 р. та фототаблицею до нього, (матеріали кримінального провадження, а.с.55-69); протоколом огляду місця події від 27.02.2016 р. та фототаблицею до нього, (матеріали кримінального провадження, а.с. 70-77); випискою із медичної карти стаціонарного хворого №5354 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (матеріали кримінального провадження, а.с.212); аркушем із малюнком-описом ножа, який зробив ОСОБА_7 при його допиті та проведенні слідчого експерименту, (матеріали кримінального провадження, а.с.159); висновком судово-медичного експертизи трупів експертом ОСОБА_66 №192/2016 від 27.02.2016 р. (закінчено 29.03.2016 р.) (матеріали кримінального провадження, а.с. 2-4); висновком судово-медичного експерта ОСОБА_66 №51/2016-мк від 18.03.2016 р. (закінчено 23.03.2016 р.) (матеріали кримінального провадження, а.с.9-15); висновком судово-медичного експерта ОСОБА_67 №16/16 від 27.02.2016 р. (закінчено 21.03.2016 р.) (матеріали кримінального провадження, а.с.16-17); висновком судово-медичного експерта ОСОБА_68 №52/2016-мк від 28.03.2016р. (закінчено 31.03.2016 р.) (матеріали кримінального провадження, а.с. 22-25); висновком судово-медичного експерта ОСОБА_69 №124/16 від 15.03.2016 р. (матеріали кримінального провадження, а.с. 29-30); висновком судово-медичного експерта ОСОБА_70 №421 від 29.02.2016 р. (матеріали кримінального провадження, а.с. 32); висновком судово-медичного експерта ОСОБА_71 №87/2016ц. від 15.03.2016 р. (закінчено 19.03.2016 р.) (матеріали кримінального провадження, а.с. 36-39); висновком судово-медичного експерта ОСОБА_72 №310/2016-ім від 15.03.2016 р. (закінчено 24.03.2016 р.) (матеріали кримінального провадження, а.с. 76-80); висновком судово-медичної імунології експерта ОСОБА_73 №311/2016-ім від 14.03.2016 р. (закінчено 21.03.2016 р.) (матеріали кримінального провадження, а.с.84-90); висновком судово-медичного експерта ОСОБА_68 №102/2016-мк від 07.04.2016 р. (закінчено 15.04.2016 р.) (матеріали кримінального провадження, а.с.154-161); висновком судово-медичного експерта ОСОБА_68 №101/2016-мк від 07.04.2016 р. (закінчена 15.04.2016 р.) (матеріали кримінального провадження, а.с. 214-220); висновком судово-медичного експерта ОСОБА_68 №100/2016-мк від 07.04.2016 р. (закінчено 15.04.2016 р.) (матеріали кримінального провадження, а.с. 265-269); висновком експерта судової експертизи холодної зброї ОСОБА_74 №11/968 від 19.05.2016 р. (закінчено 15.04.2016 р.), (матеріали кримінального провадження, а.с. 173-178); висновком експерта судової експертизи речовин хімічних виробництв ОСОБА_75 №3/345 від 16.05.2016 р. (матеріали кримінального провадження, а.с. 183-185); протоколом проведення слідчого експерименту від 08.04.2016 р. та фототаблицею до нього (матеріали кримінального провадження, а.с.109-132); протоколом проведення слідчого експерименту від 19.05.2016 р. та фототаблицею до нього (матеріали кримінального провадження, а.с.191-227); протоколом огляду місця події від 23.05.2016 р. та фототаблицею до нього, (матеріали кримінального провадження, а.с. 228-227); свідоцтвами про смерть ОСОБА_21 та ОСОБА_17 , з яких вбачається, що обоє померли ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Надаючи оцінку цим доказам у сукупності, колегія суддів вважає їх належними, допустимими і достовірними, й достатніми для доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих злочинів, та не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Зібрані та досліджені докази давали суду підстави для обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 злочинів, за які його засуджено, тому доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що в діях обвинуваченого відсутній склад злочинів, передбачених п.1 ч. 2 ст. 115, ч.2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки не здобуто об`єктивних та реальних доказів його вини, не можуть бути враховані, так як суперечать сукупності досліджених судом першої інстанції доказів, яким суд першої інстанції дав вірну кримінально правову оцінку.

Твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_7 захищався від неправомірних дій потерпілих і діяв в стані необхідної оборони, є неприйнятними й не узгоджуються з матеріалами провадження, оскільки статтею 36 КК України передбачено право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно-небезпечного посягання.

Згідно зі ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

При цьому, слід зазначити, що право на необхідну оборону виникає за наявності певних підстав, передбачених ч. 1 ст. 36 КК України, а саме: наявність суспільно небезпечного посягання або необхідність негайного його запобігання або припинення.

Судом не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про те, що потерпілі намагалися вчинити будь-які дії, які за характером та об`єктивними проявами могли бути розцінені такими, що досягли ступеня суспільної небезпечності, властивого для злочину, і викликали би у ОСОБА_7 стан необхідної оборони. Отже, підстав вважати, що обвинувачений, наносячи удари ножем потерпілим, й зважаючи на кількість цих ударів та їх спрямованість, - у життєво важливі органи, перебував у стані необхідної оборони, колегія суддів не має.

Відповідно до висновку експерта №421 від 29.02.2016 р., у ОСОБА_7 виявлено дві рани на першому пальці правої руки, які утворились від дії гострого предмета, могли виникнути від дії леза ножа 27 лютого 2016 року та за ступенем тяжкості відносяться до легкого тілесного ушкодження. Таким чином, тілесних ушкоджень в області голови чи тулубу, на момент огляду, які за своїми локалізацією, характером та морфологічними властивостями були б притаманні для боротьби чи самооборони, у обвинуваченого не виявлено. Відтак доводи апеляційних скарг щодо наявності обставин, які б слугували необхідністю для негайного захисту обвинуваченим ОСОБА_7 свого життя та здоров`я в даному кримінальному провадженні відсутні. Матеріали кримінального провадження не містять будь-яких даних, які свідчили б про те, що на ОСОБА_7 було вчинено напад потерпілими від якого він захищався.

Не знайшли свого підтвердження як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і під час апеляційного перегляду доводи обвинуваченого та його захисника щодо нанесення потерпілими ударів сковорідкою та застосування щодо нього газового балончика та ножа, оскільки такі спростовуються показаннями, наданими під присягою, потерпілої ОСОБА_10 , які узгоджуються з іншими матеріалами справи та не викликають в колегії суддів сумнівів в їх правдивості.

Окрім того, як вбачається з протоколу огляду місця події від 27.02.2016 р., за участю ОСОБА_20 , саме в квартирі, в якій проживає обвинувачений вилучено 3 балончики «Терен» (матеріали кримінального провадження, а.с.27-29). Відповідно до висновку експерта судової експертизи речовин хімічних виробництв ОСОБА_75 №3/345 від 16.05.2016 р. встановлено, що 27.02.2016 року в ході огляду місця події працівниками поліції за адресою проживання ОСОБА_7 було виявлено та вилучено 3 металеві балончики із маркуванням «Терен», в яких виявлено отруйну речовину подразнюючої дії морфолід пеларгонової кислоти і « ОСОБА_76 », у якому виявлено отруйні речовини подразнюючої дії CN (a-w-) хлорацетофенон) та CS (о-(2) хлорбензиліденмалононітрил) (матеріали кримінального провадження, а.с. 183-185).

Суд першої інстанції вірно врахував надані покази свідка ОСОБА_20 , матері обвинуваченого, яка вказала, що балончик із речовиною, яка у подальшому була досліджена експертом та віднесена до отруйних речовин, та який був вилучений саме у квартирі, де проживав обвинувачений ОСОБА_7 , свідок, у ніч на 27.02.2016 р. під час конфлікту із сусідами з квартири АДРЕСА_3 , мала у кишені свого халату. Натомість, у квартирі АДРЕСА_3 жодного балончика із отруйними речовинами не виявлено, що спростовує свідчення обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_20 про застосування такої рідини ОСОБА_17 та ОСОБА_10 відносно них.

Колегія суддів вважає, що обґрунтованим є рішення місцевого суду щодо не прийняття до уваги свідчення ОСОБА_20 про те, що саме ОСОБА_19 мав при собі ніж, оскільки свідок ОСОБА_20 вказала, що не дивилася у кишені ОСОБА_7 та не перевіряла їх вміст на предмет наявності у нього ножа, коли він йшов дивитися з якої квартири лунає шум, а тому не може стверджувати, що даний ніж не належав ОСОБА_7 .

Відтак, на переконання колегії суддів, доводи обвинуваченого стосовно того, що його дії були обумовлені поведінкою самих потерпілих, які наносили йому удари, застосовували газовий балончик та били сковорідкою, а ОСОБА_19 мав при собі ніж, в результаті чого мало місце перевищенням меж необхідної оборони з боку обвинуваченого, колегія суддів розцінює як спосіб захисту обвинуваченого з метою уникнення кримінальної відповідальності, та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження, яким суд дав належну правову оцінку.

Що стосується доводів сторони захисту про необхідність виправдання ОСОБА_7 за інкримінованими статтями обвинувачення з причин невірної кваліфікації його дій, то колегія суддів вважає їх такими, що не ґрунтуються на належних та допустимих доказах у проваджені та вимогах кримінального і кримінального процесуального законів, з огляду на таке.

З урахуванням усталених підходів до кваліфікації кримінальних правопорушень проти життя і здоров`я, питання про умисел під час такої кваліфікації вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння.

Так, ОСОБА_7 інкримінується вчинення злочинів, передбачених п.1 ч. 2 ст. 115, ч.2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, а саме вбивство двох осіб - потерпілих ОСОБА_21 , ОСОБА_17 та закінчений замах на вчинення умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_10

Єдиний прямий визначений умисел, спрямований на заподіяння смерті двом або більше особам має кваліфікуватись як злочин убивство двох або більше осіб, оскільки єдиний злочинний намір був спрямований на вбивство двох і більше осіб, за відповідним пунктом ч.2 ст.115 КК України (або іншими спеціальними нормами, передбаченими в інших розділах Особливої частини цього Кодексу) у разі наявності таких підстав.

Вбивство, передбачене п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, характеризується єдиним наміром щодо вбивства двох (або більше) потерпілих, змістом якого охоплюється умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті декільком фізичним особам. Смерть двох або більше потерпілих утворює собою зміст мисленого уявлення винної особи про результат своїх дій, що є метою вчинення цього злочину як обов`язкової ознаки його суб`єктивної сторони.

Єдність умислу щодо таких дій є характерною відмінною ознакою цього виду вбивства. При тому єдиним умислом є той, який виник до заподіяння смерті (до її настання) першому потерпілому і охоплює своїм змістом намір (прагнення) заподіяти смерть двом або більше потерпілим.

У разі відсутності єдиного умислу (єдиного злочинного наміру), спрямованого на вбивство двох чи більше осіб, друге за часом вчинення посягання кваліфікується за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України з урахуванням стадії його вчинення, а перше за відповідною частиною ст. 115 КК України чи іншою спеціальною нормою, що передбачає посягання на життя певного потерпілого. Умисне вбивство кваліфікується за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України в тих випадках, коли умисел на заподіяння смерті іншому (або іншим) потерпілому виникає після її заподіяння першому і за своїм змістом та часом виникнення не охоплює єдиним змістом усі заподіяні наслідки.

Суд апеляційної інстанції вважає, що кваліфікуюча ознака дій обвинуваченого, визначена п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, як умисне вбивство двох або більше осіб, органом досудового розслідування та судом першої інстанції визначена правильно, оскільки, дії обвинуваченого були об`єднані єдиним умислом, спрямованим на позбавлення життя потерпілих, а саме умисел обвинуваченого був спрямований на досягнення смерті двох або більше особі.

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

При цьому, спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.

За встановлених судом першої інстанції обставин, обвинувачений ОСОБА_7 завідомо знаючи про неприязні відносини між ним та мешканцями квартири АДРЕСА_3 , про що неодноразово вказував під час судового розгляду, не викликав поліцію для припинення шуму та галасливої музики у вказаній квартирі, які, на його переконання заважали йому та його матері ОСОБА_20 , з метою уникнення конфлікту, а навмисно пішов у згадану квартиру сам, а також під час конфлікту із мешканцями даної квартири, не просив свою матір ОСОБА_20 , яка була присутньою при конфлікті і мала змогу зайти у свою квартиру, здійснити виклик поліції з метою припинення конфлікту.

Також, суд першої інстанції вірно врахував свідчення потерпілої ОСОБА_10 про те, що після того, коли вона побачила у ОСОБА_7 у руках ніж, вона не завдавала йому удари, а лише намагалася відтягнути від останнього ОСОБА_21 , а відтак, не вчиняла жодних суспільно небезпечних посягань щодо обвинуваченого та на момент завдання наступних ударів ножем обвинуваченим, у нього була відсутня необхідність негайно припинити будь-які посягання з боку потерпілих, оскільки вони не могли заподіяти негайну та невідворотну шкоду обвинуваченому ОСОБА_7 .

Крім цього, ОСОБА_7 після нанесення ударів ножем ОСОБА_23 , ОСОБА_17 та ОСОБА_10 , жодним чином не намагався надати їм допомогу та невідкладно покинув місце вчинення злочину, відтак такі дії ОСОБА_7 не можуть вважатись необхідною обороною та стверджують про мету обвинуваченого умисне протиправне заподіяння смерті потерпілим ОСОБА_23 , ОСОБА_17 та ОСОБА_10 .

При вирішенні питання про наявність умислу у обвинуваченого саме на вбивство потерпілих, апеляційний суд зважає як на поведінку, яка передувала вчиненню злочинів, так і на посткримінальну поведінку обвинуваченого, а також, сукупність встановлених обставин, спосіб нанесення тілесних ушкоджень - за допомогою ножа в життєво важливі органи, залишення потерпілих без надання будь-якої допомоги, зникнення з місця вчинення злочину зі знаряддям вбивства - ножем.

Зазначені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що ОСОБА_7 мав єдиний прямий умисел на позбавлення життя потерпілих ОСОБА_21 , ОСОБА_17 та ОСОБА_10 і вчинив для цього всі необхідні дії, однак злочинний результат, а саме смерть ОСОБА_10 , не настала лише в силу обставин, які не залежали від його волі, оскільки в подальшому остання була доставлена в лікувальний заклад, де було надано медичну допомогу.

Доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого про те, що висновки суду щодо досліджених ним доказів не підтверджують винуватість обвинуваченого у вчиненні умисного вбивства двох і більше осіб та закінченого замаху на вбивство третьої особи, а також не підтверджують наявність єдиного умислу обвинуваченого на вбивство потерпілих, є безпідставними та спростовані судом апеляційної інстанції в обґрунтуванні своїх висновків, які наведені вище.

Суд першої інстанції навів достатні мотиви з яких прийняв до уваги одні докази та відкинув інші, висновки суду про доведеність подій кримінальних правопорушень, передбачених п.1 ч.2 ст. 115, ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст. 115 КК України, винуватості обвинуваченого у їх вчиненні та інші обставини, передбачені ст. 91 КПК України, є переконливими, відповідають фактичним обставинам справи, встановленим судом, та підтверджуються доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження.

Доводи обвинуваченого та його захисника про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

На переконання суду апеляційної інстанції, районний суд підставно відмовив у допиті ОСОБА_24 як свідка сторони захисту, та належно мотивував таку відмову в оскаржуваному вироку. Так, з огляду на те, що ні обвинуваченим ОСОБА_7 , ні його захисником клопотання про допит даного свідка як на досудовому слідстві так і під час визначення обсягу та порядку дослідження доказів заявлено не було, а також те, що вказана особа була присутня у судових засіданнях під час судового розгляду до подання клопотання стороною захисту про його допит в якості свідка, що суперечить вимогам ч.4 ст. 352 КПК України. Крім цього, потерпіла ОСОБА_10 у своїх поясненнях зазначила, що була на місці подій того, що відбувалось вночі 27 лютого 2016 року з початку конфлікту і до його завершення, однак громадянина ОСОБА_24 під час зазначених вище подій не було.

Доводи захисника про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання захисника про необхідність витребувати з лікарні швидкої допомоги первинної медичної документації щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_21 та ОСОБА_17 та допиту свідка ОСОБА_77 є необґрунтованими, з огляду на те, що захисником не аргументовано, які саме відомості повинні бути встановлені даними доказами та яке значення для визнання доведеності вини ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні такі мають.

В апеляційних скаргах обвинувачений та в його інтересах захисник не конкретизують та не аргументують, яка саме однобічність та неповнота дослідження обставин справи була допущена органами досудового розслідування та судом, які саме обставини, що мають істотне значення для кримінального провадження, належним чином не з`ясовані, та на яку саме неузгодженість всіх обставин з матеріалами провадження місцевий суд не звернув своєї увагу.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Згідно з ч.2 ст.1 КПК та відповідно дост.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. Рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Також ЄСПЛ відзначав, що з метою оцінки доказів суд повинен застосовувати особливо ретельний контроль, прийняття стандарту доведення «поза розумним сумнівом», проте такий доказ може випливати із співіснування достатньо сильних і узгоджуваних висновків або неспростованих фактів(Ghedir and others v. France, п. 110).

Оцінюючи, чи було все відповідне провадження в цілому справедливим, слід взяти до уваги якість існуючих доказів і, зокрема, те, чи породжують обставини, за яких вони були здобуті, які-небудь сумніви щодо їхньої достовірності й точності.

Апеляційний суд вважає, що вищенаведені докази були належним чином досліджені під час судового розгляду в суді першої інстанції та перевірені під час апеляційного розгляду, є належними та допустимими доказами відповідно до вимог ст.ст. 84-86 КПК, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК, та в своїй сукупності спростовують доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених п.1 ч.2 ст.115, ч.2 ст. 15 п.1 ч.2 ст. 115 КК України.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу порушення його права на захист у зв`язку із відсутністю захисника у судовому засіданні 08.11.2019 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в судовому засіданні суду першої інстанції 08.11.2019 після виходу колегії суддів з нарадчої кімнати було лише проголошено вирок суду.

Порушень ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Що стосується тверджень обвинуваченого ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції про надмірну суворість призначеного йому покарання та необґрунтованість висновків суду в цій частині, то колегія суддів вважає їх також безпідставними з огляду на наступне.

В Україні право на життя гарантується Конституцією України. Відповідно до ст.3 Конституції України життя людини визнано найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід`ємне право на життя і ніхто не може свавільно позбавити її життя. Тому охорона життя людини найважливіше завдання кримінального права. Серед злочинів проти особи вбивство становить особливу небезпеку.

Відповідно до ст. 32 Конституції України людина є найвищою соціальною цінністю в державі і її життя є невід`ємним правом, закріпленим у ст. 27 Основного Закону України. Обов`язок держави захищати життя кожного. Цей постулат закладений в усіх міжнародних документах з прав людини.

Ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція) гарантує право кожного на життя, яке охороняється законом, тобто над державою тяжіє обов`язок зробити все для убезпечення людського життя.

У справі «Гонгадзе проти України» (рішення від 08.11.2001р.) ЄСПЛ зазначив: «що перше речення п. 1 ст. 2 Конвенції зобов`язує державу не тільки утримуватись від умисного або незаконного позбавлення життя, але також тих, хто знаходиться під їх юрисдикцією. Це включає основне завдання держави щодо забезпечення права на життя шляхом прийняття ефективних нори кримінальних законів для попередження злочинів проти особи, що забезпечується правоохоронним механізмом для попередження, усунення та покарання порушень таких норм. За відповідних обставин це також поширюється на позитивний обов`язок органів державної влади вживати заходів попередження для захисту особи або осіб, чиє життя знаходиться під загрозою здійснення кримінальних дій іншими особами».

Тому належна кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням держави, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосування кримінального закону до особи, яка вчинила злочини проти життя та здоров`я особи, та повинна нести справедливе покарання.

Санкцією ч. 2 ст.115 КК України, окрім іншого, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, тобто лише тоді, коли воно встановлене у санкції статті, за якою засуджується особа (лише за вчинення злочинів, за які визначено покарання у виді довічного позбавлення волі), якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Як вбачається з роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного і однакового застосування вказаної норми, які містяться в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», довічне позбавлення волі призначається лише у випадках, спеціально передбачених КК України, і за умови, що суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк. Призначення цього покарання повинно мотивуватись у вироку з обов`язковим наведенням обставин, які, на думку суду, перешкоджають застосуванню позбавлення волі на певний строк.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, визначаючи вид та міру покарання, дотримався вимог ст. 65 КК України.

Обставиною, яка зумовлює призначення обвинуваченому покарання у виді довічного позбавлення волі і водночас вказує на неможливість досягнення мети покарання шляхом призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, є винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчинених обвинуваченим злочинів. Ця обставина визначена судом першої інстанції на підставі сукупності усіх зібраних у справі даних, що стосуються вчинених злочинів, особи обвинуваченого, відсутності обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання. На винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчинених обвинуваченим злочинів, зокрема вказують дуже тяжкі наслідки вчинених ним злочинів, а саме позбавлення життя двох потерпілих, та закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті третій особі, спосіб вчинення злочинів, його мотиви, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, виключна суспільна небезпека обвинуваченого для інших людей та суспільства в цілому.

В даному конкретному випадку суд першої інстанції при призначенні покарання правильно врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які є особливо тяжкими, їх наслідки, а саме смерть двох осіб ОСОБА_21 та ОСОБА_17 та посягання на життя ОСОБА_10 , яке згідно Конституції України є найвищою соціальною цінністю, думку сторони обвинувачення та потерпілих, які категорично наполягають на застосуванні найсуворішого виду покарання довічне позбавлення волі, особу обвинуваченого.

Зокрема, враховано, що ОСОБА_7 вчинив умисні особливо тяжкі злочини.

Згідно із ст.ст. 3 і 27 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Право на життя є невід`ємним правом людини. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.

Разом з тим, обвинувачений знехтував цими гарантіями та діючи умисно, позбавив життя двох осіб, наслідки чого не мають зворотного характеру та в жодний спосіб не можуть бути усунені, а також вчинив закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті третій особі.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Також при визначенні покарання суд правильно врахував особу винного, який згідно ст.89 КК України раніше не судимий, проте згідно вироку Залізничного районного суду м. Львова від 13.06.2001 року (справа №1-87/2001) вбачається, що обвинувачений був засуджений за заподіяння тяжких тілесних ушкоджень із застосуванням ножа, що характеризує як особу, яка нехтує загальнолюдськими цінностями, зокрема, життям людини, а отже його суспільну небезпечність, вину у вчиненні злочинів заперечив, не сприяв встановленню істини у кримінальному провадженні, на обліках у психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває. Також суд врахував надані характеристики ОСОБА_7 з місця несення військової служби, з місця роботи та з місця проживання.

Зваживши вказані обставини та дані про особу обвинуваченого, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкцій відповідних частин статей у виді позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України, та за п.1 ч.2 ст.115 КК України покарання - у виді довічного позбавлення, що достатньо обґрунтував у вироку. Остаточний розмір покарання призначено відповідно до вимог ч.1,2 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи усі обставини справи, зокрема, умисне вбивство двох людей та замах на умисне вбивство третьої людини, характер нанесення ножових поранень, поведінку обвинуваченого на момент вчинення злочину та у судових засіданнях, нехтування обвинуваченим загальнолюдськими цінностями, зокрема, життям людини, на переконання суду, будь-який інший вид покарання окрім довічного позбавлення волі не забезпечить мету покарання у виді виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Також при призначені покарання обвинуваченому судом правильно була врахована позиція потерпілих про призначення найбільш суворого покарання, передбаченого санкцією статті інкримінованого обвинуваченим злочину.

З огляду на вище наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про неможливість застосовування щодо обвинуваченого позбавлення волі на певний строк (максимально 15 років позбавлення волі), оскільки таке покарання буде явно недостатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів, а отже буде несправедливим внаслідок його м`якості.

Крім того, суд призначає покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів (ч.2 ст.50 КК України).

Залишаючи вирок суду першої інстанції в частині покарання без змін, колегія суддів виходить із того, що одним із проявів верховенства права, що закріплений у ст. 8 КПК України, є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції обрав обвинуваченому законне та найбільш доцільне покарання, у виді довічного позбавлення волі, виходячи як з характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого ним злочинів проти життя та здоров`я особи, мети й мотивів вчиненого ним злочинного діяння, відсутності пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, а також даних, що його характеризують та особистого ставлення обвинуваченого до вчиненого.

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вимоги закону щодо призначення покарання виконані в повному обсязі. Прийняте рішення щодо призначення покарання належно обґрунтоване вимогами національного законодавства та не суперечить і рішенням ЄСПЛ.

Разом з цим, колегія суддів вважає підставними доводи сторони захисту про те, що судом першої інстанції до ОСОБА_7 не застосовано положення Закону України від 26.11.2015 №838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», який підлягав до застосування.

З фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_7 вчинив злочин до 20 червня 2017 року, отже відповідно до ст. 5 КК України та з урахуванням правового висновку Верховного Суду, що міститься в постанові від 29 серпня 2018 року по справі №663/537/17, до обвинуваченого ОСОБА_7 підлягають застосуванню положення ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015 року), обвинуваченому ОСОБА_7 належить зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 27.02.2016 року по 17.06.2020 року включно, а також період з 11.02.2021 по 19.05.2022 включно з розрахунку 1 (один) день перебування під вартою за 2 (два) дні позбавлення волі, у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року).

Що стосується доводів обвинуваченого з приводу того, що рішення суду першої інстанції щодо визначення розміру моральної шкоди потерпілим є необ`єктивним та протиправним, слід зазначити наступне.

Так, статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України і роз`яснень, наданих в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Цих вимог в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих відшкодування моральної шкоди судом в повній мірі дотримано.

Визначаючи розмір моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_10 суд першої інстанції врахував її характер, ступінь та обсяг моральних переживань потерпілої, оскільки своїми злочинними діями ОСОБА_7 спричинив останній сильні душевні хвилювання, стрес, у зв`язку із смертю її сестри та замахом на її вбивство, тому на переконання колегії суддів, дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої 500 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, що всупереч тверджень обвинуваченого у апеляційній скарзі відповідає критеріям розумності і справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 суд першої інстанції врахував її характер, ступінь та обсяг моральних переживань потерпілих, скільки своїми злочинними діями ОСОБА_7 спричинив останнім сильні душевні хвилювання, стрес, у зв`язку із смертю їх доньки ОСОБА_17 та замахом на вбивство іншої доньки ОСОБА_10 , тому на переконання колегії суддів, дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого на користь кожного з потерпілих 500 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, що всупереч тверджень обвинуваченого у апеляційній скарзі відповідає критеріям розумності і справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_13 суд першої інстанції врахував її характер, ступінь та обсяг моральних переживань потерпілих, скільки своїми злочинними діями ОСОБА_7 спричинив останнім сильні душевні хвилювання, стрес, у зв`язку із смертю ОСОБА_21 , тому на переконання колегії суддів, дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого на користь кожного з потерпілих 500 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, що всупереч тверджень обвинуваченого у апеляційній скарзі відповідає критеріям розумності і справедливості.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду про доведеність вини обвинуваченого, правильність кваліфікації його дій, законність виду і розміру призначеного покарання та розмір стягнутої моральної шкоди.

Порушень вимог кримінального процесуального та кримінального закону які б стали підставою для скасування по суті правильного винесеного судом рішення або направлення справи на новий судовий розгляд, колегією суддів не встановлено. Підстави для зміни вироку чи його скасування та закриття провадження по справі відсутні.

Враховуючи, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. ст. 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, колегія суддів, не встановивши підстав для його зміни або скасування, відмовляє в задоволенні поданих апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 08 листопада 2019 року відносно ОСОБА_7 , залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

На підставі ч.5 ст. 72 КК (в редакції Закону №838-VIII від 26 листопада 2015 року) зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання час перебування під вартою з 27.02.2016 по 17.06.2020 включно та з 11.02.2021 по 19.05.2022 включно з розрахунку 1 (один) день перебування під вартою за 2 (два) дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді