Номер провадження: 11-сс/813/977/22
Справа № 947/8636/22 1-кс/947/6354/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши в письмовому провадженні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2022 року в кримінальному провадженні №0000425 від 23.03.2021 року, про продовження строку тримання під вартою, з раніше визначеним розміром застави, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кострома Російської федерації, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263 КК України,-

встановив:

В провадженні СУ ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0000425 від 23.03.2021 року за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263 КК України.
26.06.2022 року, затримано ОСОБА_8 , а 27.06.2022 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст.28 ч. 1 ст. 263 КК України за кваліфікуючими ознаками: зберігання, придбання вогнепальної зброї, бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, вчинене за попередньою змовою групою осіб, які заздалегідь домовилися про спільне його вчинення, за наступних обставин:
в невстановлений досудовим розслідуванням час та у невстановленому досудовим розслідуванням місці у ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , виник прямий умисел, направлений на кримінально протиправне придбання вогнепальної зброї та бойових припасів, з метою їх подальшого носіння, зберігання, без передбаченого законом дозволу.

Реалізуючи свій кримінально протиправний умисел, направлений на вчинення тяжкого злочину, ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_8 при невстановлених слідством обставинах, у невстановлених осіб та в невстановленому місці незаконно придбали бойову вогнепальну нарізну зброю та бойові припаси, а саме: автомат Калашникова «АК-74» № НОМЕР_1 , 1989 року випуску та набої до нього, у кількості двадцять дев`ять штук калібром 5,45х39мм, які у подальшому зберігали у транспортному засобі який використовували для пересування легковий автомобіль марки «Hyundai» модель «Accent» державний номерний знак НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_3 .

У подальшому, 26.06.2022 року, в період часу з 08.14 год. до 11.29 год., в ході проведення обшуку в порядку ч. 3 ст. 233КПК України, автомобіля марки «Hyundai» модель «Accent», державний номерний знак НОМЕР_2 , який перебував у користуванні ОСОБА_9 та ОСОБА_8 серед іншого виявлено та вилучено: автомат Калашникова «АК-74» № НОМЕР_1 , 1989 року випуску та набої до нього, у кількості двадцять дев`ять штук калібром 5,45х39мм.

Відповідно до висновку експерта, автомат Калашникова «АК-74» № НОМЕР_1 , 1989 року випуску вилучений в ході вказаного обшуку є справжній та придатний до стрільби, двадцять дев`ять патронів є бойовими припасами до бойової нарізної вогнепальної зброї проміжного калібру 5,45х39мм, призначеними для стрільби з бойової вогнепальної зброї: 5,45 мм автоматів Калашнікова (АК-74, АКС-74, АКС-74У) 5,45 мм ручних кулеметів РПК-74, їх модифікацій та інших відповідного калібру.

30.06.2022 року слідчим суддею Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_8 обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 13.07.2022 року з визначенням розміру застави - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 198480 (сто дев`яносто вісім тисяч чотириста вісімдесят) грн.
07.07.2022 року ст. слідчий СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 звернувся до слідчого судді з клопотанням про продовження підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб з визначенням йому застави у розмірі 208000 грн.
Клопотання мотивоване тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження не вдається можливим завершити розслідування, оскільки необхідно отримати висновки експертів встановити інших осіб, які можуть бути причетними до вчинення вказаних злочинів, допитати свідків, розсекретити ухвали апеляційного суду про проведення НСРД, виконати вимоги ст.290, 291 КПК України. Крім того, слідчий суддя зазначив, що ризики на момент звернення з клопотанням до слідчого судді не зменшились та не відпали, а застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 не зможе забезпечити виконання, покладений на нього обов`язків.
Оскарженою ухвалою слідчого судді клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу задоволено та підозрюваному ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою,строком до 09.09.2022 року,із раніше визначеним розміром застави.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, та доведеність продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК а саме: підозрюваний може вжити спроби переховування від органу досудового розслідування та суду; здійснення підозрюваним незаконного впливу на свідків та інших учасників у кримінальному провадженні. Врахувавши вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним злочину, тяжкість покарання, що може загрожувати останньому у разі визнання його винуватим, особу підозрюваного, а також продовження існування раніше встановлених ризиків, та неможливість завершення досудового розслідування, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою із раніше визначеним розміром застави.
Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою обрати підозрюваному ОСОБА_8 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Захисник вказує, що підозра не обґрунтована, а існування ризиків у кримінальному провадженні слідчим та прокуроромне доведено. Крім того, захисник посилається на неврахування слідчим суддею даних про особу підозрюваного, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, хоч і поза межами м. Одеси, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, працює з 2016 року на металургійному заводі «АЗОВСТАЛЬ», що може вказувати на міцність його соціальних зв`язків. Апелянт також вказує на те, що ОСОБА_11 не перебував в авто на час проведення обшуку, а матеріали досудового розслідування не містять відомостей, щодо його причетності до виявленої зброї та набоїв у автомобілі ,який перебував у користуванні ОСОБА_9 .

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового та кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.197 КПК, строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому КПК, та сукупний строк тримання під вартою підозрюваному, під час досудового розслідування у кримінальному проваджені щодо тяжких або особливо тяжких злочинів, не повинен перевищувати дванадцяти місяців.
Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя та суд, відповідно до ст.178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Так, відповідно до ст.ст. 177, 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
При цьому, суду слід мати на увазі, що обмеження розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи, є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рішення Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», «Белевитський проти Росії»).
Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , слідчий суддя виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують обґрунтованість продовження строку дії запобіжного заходу та дотримався вказаних вимог закону в частині продовження дії найсуворішого запобіжного заходу.
Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.263 КК України, наявність обставин, які вказують на те, що ризики, передбачені п.п.1, 3 ч. 1 ст.177 КПК не зменшились та не відпали, тяжкістю покарання, що може загрожувати останньому у разі визнання його винуватим, особу підозрюваного, та неможливість завершення досудового розслідування з об`єктивних причин.
З викладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність продовження щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність продовження підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти ризикам, доведеним слідчим і прокурором.

Що стосується доводів сторони захисту щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, апеляційним судом встановлено таке.
Згідно ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).
Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).
У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.
У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».
В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.
У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».
При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.
Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.
Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_8 у скоєному, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для продовження відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, а також їх сукупності для висновку про винуватість особи, або її невинуватість, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення. А тому доводи сторони захисту щодо необґрунтованої підозру та відсутність доказів на причетність ОСОБА_8 до інкримінованого злочину, апеляційний суд визнає необґрунтованими.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою згідно положень ч.1 ст.94 КПК.
Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.
Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, та долучені до клопотання слідчого вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра можливої причетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованих йому дій.
Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбаченого ст.177 КПК, який зазначений в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст.177 КПК, а клопотання слідчого про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування ОСОБА_8 , апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки останній на даний час підозрюється у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.263 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років.
Таким чином, обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_8 , розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
Крім того, в оскарженій ухвалі слідчий суддя вказав, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК має місце бути, оскільки на даній стадії підозрюваному відомі всі дані свідків, в тому числі осіб, які перебували разом з ним під час проведення обушку за місцем розташування автомобілю, а перебуваючи на волі, можливо може чинити тиск на вказаних осіб.
Доводи сторони захисту про відсутність вказаного ризику, оскільки прокурором та слідчим не надано відомостей вчинення ОСОБА_8 такого тиску, можуть вказувати лише на те, що такий ризик міг бути попереджений шляхом застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ОСОБА_8 був затриманий на місці вчинення злочину.
Можливість застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки вони з великою вірогідністю можуть виявитися нездатними гарантувати запобігання встановленим ризикам, а запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, який просить застосувати захисник, на думку апеляційного суду не може бути гарантією виконання підозрюваним, покладених на нього обов`язків, з огляду на те, що апеляційним судом не встановлено обставини, які могли б вказувати на такі зв`язки ОСОБА_8 з державою, та їх міцність, що можуть містити під собою гарантоване підґрунтя для такого рівня довіри до особи, що вказує на її відповідальність, в даному випадку перед органом досудового розслідування та судом.
Твердження захисника про наявність міцних соціальних зв`язків, відсутність судимостей, позитивні характеристики, наявність дружини та двох дітей на утриманні (про що зазначено в ухвалі слідчого судді), апеляційний суд бере до уваги, однак вважає, що такі соціальні зв`язки не були стримуючим для підозрюваного фактором та не завадили йому обґрунтовано підозрюватись у вчиненні тяжкого злочину, пов`язаного з незаконним обігом зброї, тим більш в період дії воєнного стану на території України.
Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.
Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про необхідність продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного і сама підозра у вчиненні тяжкого злочину, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно продовжують існувати зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують обрання саме такого виду запобіжного заходу.
Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про існування достатніх підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою із раніше визначеним розміром застави ОСОБА_8 , відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного і сама підозра у вчиненні тяжкого злочину, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно продовжують існувати зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують продовження дії запобіжного заходу у виді тримання підозрюваного під вартою із визначенням розміру застави.
За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про неспроможність доводів захисника стосовно незаконності оскарженої ухвали, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2022 року, якою підозрюваному ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою з раніше визначеним розміром застави залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4