ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1175/22 Справа № 175/5103/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі матеріали досудового розслідування № 0000085 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2022 року про задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно, -

ВСТАНОВИВ:
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2022 року було задоволено клопотання прокурора Слобожанської окружної прокуратури ОСОБА_10 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000085 від 19.11.2021 року за ч.ч. 1, 3 ст. 301 КК України.

Накладено арешт на вилучений в ході обшуку 14.07.2022 автомобіль «LandRover «RangeRoverEvoque», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_9 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , а також комплект ключів від вказаного транспортного засобу.
Рішення суду обґрунтовано тим, що метою накладення арешту на майно, є збереження речових доказів, а саме запобігання їх приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення або перетворення, а тому клопотання прокурора про накладення арешту на майно підлягає задоволенню.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою адвокат ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою в задоволенні клопотання прокурора відмовити.
Вказує, що ухвала є незаконною та необґрунтованою.
Вважає, що прокурор у клопотання не довів, що вилучене майно, яке підлягає арешту є речовими доказами конкретної обставини кримінального провадження.
Зазначає, що оскаржувана ухвала слідчого судді є такою, що постановлена у порушення ч. 2 ст. 173 КПК України, а саме без належного врахування правової підстави для арешту майна, перевірки можливості використання майна як доказу у кримінальному провадженні, врахування та оцінки розумності та співмірності обмеження права на майно особи, яка не є підозрюваним по справі.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 та просив її задовольнити, ухвалу слідчого судді скасувати.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді, думки учасників процесу, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зазначеним вимогам ухвала слідчого судді про накладення арешту не відповідає.
Згідно з ч. 1 ст. 5 КПК України процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Розглядаючи вимоги апеляційної скарги по суті, колегія суддів зважає на те, що відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому зазначеним Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді. Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі - отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації. Такі відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.
Підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, а отже відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;
2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;
3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя зобов`язаний врахувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Як вбачається з оскаржуваної ухвали, слідчий суддя суду першої інстанції обмежився лише формальними висновками про відповідність майна, щодо якого вирішувалося питання про арешт, критеріям ст. 98 КПК України, та не дослідив і не надав будь-якої оцінки решті обставин, що відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 173 КПК України підлягають обов`язковому з`ясуванню та врахуванню при вирішенні питання про арешт майна у кримінальному провадженні, зокрема наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КК України, обґрунтованості підозри у вчиненні кримінального правопорушення, розумності та співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідків арешту майна для інших осіб.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
З наданих матеріалів вбачається, що Слобожанською окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000085 від 19.11.2021, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 301 КК України, відносно групи осіб, які за попередньою змовою здійснюють розповсюдження зображень порнографічного характеру.
15 липня 2022 року прокурор Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_10 звернувся до слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із клопотанням про арешт майна речових доказів у кримінальному провадженні № 0000085, а саме на вилучене в ході обшуку, проведеного 14.07.2022 року: автомобіль «LandRover «RangeRoverEvoque», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_9 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , а також комплект ключів від вказаного транспортного засобу.
В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначив, що вказаний автомобіль є речовим доказом та є підстави вважати, що вказаний автомобіль набутий за рахунок доходів отриманих від вчинення кримінального правопорушення, та може бути використаний як доказ факту чи обставин вчиненого злочину.
Слідчий суддя, задовольняючи клопотання прокурора та накладаючи арешт на вилучений в ході обшуку автомобіль «LandRover «RangeRoverEvoque», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. ст. 132, 170 КПК України не надав належної правової оцінки клопотанню у контексті відповідності його вимогам процесуального закону.
Так, прокурором у клопотанні лише формально зазначено, що вказаний автомобіль є речовим доказом і є підстави вважати, що він набутий за рахунок доходів отриманих від вчинення кримінального правопорушення, при цьому будь-якого обґрунтування відповідності його вимогам ст. 98 КПК України, а саме того, що він був знаряддям вчиненого кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або як матеріальний об`єкт може бути доказом фактів чи обставин, що встановлюються у межах кримінального провадження, не наведено, як не додано до клопотання і будь-яких належних доказів таких обставин.
Звертає на себе увагу, що до клопотання прокурора додано документи, які на його думку, обґрунтовують останнє, саме: витяг з ЄРДР від 19.11.2021 року (а.с.4-5); ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.06.2022 року про надання дозволу про проведення обшуку (а.с.8-9); протокол обшуку від 14.07.2022 року, в ході якого було вилучено автомобіль «LandRover «RangeRoverEvoque», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_9 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , а також комплект ключів від вказаного транспортного засобу (а.с.10-20); постанова прокурор апро визнання речових доказів та передачу на зберігання від 14.07.2022 (а.с.21-22); рапорт пркоурора ОСОБА_6 (а.с.23); протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від імені ОСОБА_11 (а.с.26-27); пояснення ОСОБА_11 (а.с. 28).
Як вбачається з наданих матеріалів, 14 липня 2022 року в період з 10-22 год. до 11-44 год., на підставі ухвали слідчого судді Дніпропетровського районного суду вiд 23.06.2022, проведено обшук автомобілю LandRover RangeRoverEvoque реєстраційний номер НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_2 , НАЛЕЖНОГО ОСОБА_9 , який знаходився на автомобільному майданчику за будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Під час проведення вищезгаданого обшуку було вилучено та опечатано майно, яке має суттєве значення для встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні, а саме: автомобіль «LandRover «RangeRoverEvoque», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_9 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , а також комплект ключів від вказаного транспортного засобу.
Постановою прокурора Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_10 від 14 липня 2022 року зазначене майно визнано речовими доказами (а.с. 21-22).
Колегія суддів звертає увагу на те, що клопотання слідчого було розглянуте слідчим суддею в порядку ч. 2 ст. 172 КПК України - без повідомлення інших осіб, при цьому щодо цього рішення не наведено будь-якого обґрунтування і зі змісту ухвали не вбачається за можливе встановити, в чому полягає виключність даного випадку і чим викликана необхідність в обмеженні змагальності сторін і права вказаних осіб на доступ до правосуддя, які згідно ст. 7 КПК України є загальними засадами кримінального провадження. У зв`язку з необґрунтованим прийняттям такого процесуального рішення, слідчим суддею не було досліджено доводи, наведені апелянтом суду апеляційної інстанції, що містять істотні для справи відомості, що у свою чергу потягло істотну неповноту судового розгляду.
Задовольняючи клопотання прокурора про накладення арешту на автомобіль «LandRover «RangeRoverEvoque», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 слідчий суддя обмежився загальними висновками про те, що з метою проведення повного, всебічного та об`єктивного розслідування з додержанням вимог кримінального процесуального кодексу України, забезпечення кримінального провадження, та є необхідність в арешті вищевказаного майна з подальшою забороною його відчуження, розпорядження та користування, а також - забороні вчинення будь-яких реєстраційних дій відносно вказаного майна.
При цьому слідчим суддею не було враховано те, що жодній з осіб протягом досудового розслідування не здійснене повідомлення про підозру, що свідчить про відсутність у розпорядженні сторони обвинувачення достатніх доказів для їх підозри, а отже і достатніх підстав для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, що тягнуть істотне обмеження прав та інтересів осіб.
З наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що підозра у вчиненні розслідуваних кримінальних правопорушень не має достатнього підтвердження наданими матеріалами, втім слідчий суддя суду першої інстанції залишив це поза увагою та всупереч вимогам ч. 3 ст. 132 КПК України не надав оцінки вказаним обставинам при вирішенні питання про арешт майна.
Також не можна погодитись із висновком слідчого судді про відповідність майна, на яке пропонувалося накласти арешт, критеріям ст. 98 КПК України щодо речового доказу.
Так, у цій частині оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ч. 4 ст. 370 КПК України щодо вмотивованості з огляду на те, що відносно даного висновку слідчим суддею не наведено будь-якого обґрунтування, а зі змісту даної ухвали не вбачається за можливе встановити, яким саме критеріям щодо речового доказу відповідає вказане майно.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
З клопотання прокурора неможливо встановити, чому вищезгаданий автомобіль є предметом кримінального правопорушення, а прокурором крім посилання на постанову про визнання речовим доказом не наведено змістовного обґрунтування того, в результаті яких конкретних протиправних дій вказаний автомобіль міг бути одержаний внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або доходами від нього, яким чином автомобіль як матеріальний об`єкт слугує доказом вчиненого кримінального правопорушення, які сліди кримінального правопорушення вона на собі зберіг, яким чином незастосування його арешту потягне неможливість використання його як доказу у кримінальному провадженні.
Таким чином, клопотання слідчого не містить належного обґрунтування відповідності майна, на яке пропонується накласти арешт, ознакам речового доказу, визначеним ст. 98 КПК України, до нього не додані копії відповідних процесуальних документів та інших матеріалів, що підтверджують ці обставину, і якими слідчий, прокурор обґрунтовують доводи клопотання у цій частині, що прямо передбачено положеннями ч. 2 ст. 171 КПК України.
Зі змісту клопотання слідує, що воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та посилань на положення КПК України без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами цього кримінального провадження, крім того, не вказано які відомості може містити вказане майно і яким чином воно може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а придбання такого майна в результаті отриманого доходу від злочинної діяльності слідчим та прокурором не доведено.
Було залишене слідчим суддею поза увагою і те, що прокурором в клопотанні не надано даних ким був зареєстрований та кому належить сайт, хто адміністратор сайту, яким чином зареєстрована ОСОБА_9 та здійснювала діяльність через сайт, а також відсутні дані про порядок оплати діяльності за зазначених обставин, які викладено в клопотанні слідчого про арешт майна.
Крім того, в клопотанні прокурора жодним чином не доведено, що арештоване майно є предметом, засобом знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, або може підлягати спеціальній конфіскації або для забезпечення цивільного позову. Слідчий суддя не дав належної правової оцінки доводам прокурора щодо об`єктивності накладення арешту саме на вилучене майно, не звернув увагу на відсутність доказів, які б в достатній мірі підтверджували існування підстав для накладення арешту на майно.
Не було слідчим суддею при вирішенні питання про арешт майна враховано і те, що відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Крім того, ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Разом з тим, згідно зі ст. 7, 16 КПК України, загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Аналізуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що з клопотання слідчого та доданих до нього матеріалів не вбачається достатніх підстав що обґрунтовували б достатньою мірою необхідність накладення арешту на відповідне майно.
Слідчий суддя не звернув увагу на викладені обставини та постановив ухвалу, яка не відповідає нормам права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості, не обґрунтував висновку про наявність сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що арештоване майно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
З урахуванням викладеного, оскаржувана ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, як незаконна і необґрунтована, із постановленням у межах повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ч. 3 ст. 407 КПК України, нової ухвали, якою у задоволенні клопотання слідчого належить відмовити як у безпідставному.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 24, 98, 170-173, 370, 404, 405, 407, 412, 419, 422, 532 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , - задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2022 року про задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, в межах кримінального провадження №0000085 від 19.11.2021 за ознаками злочину, передбаченого ч.ч. 1, 3 ст. 301 КК України скасувати.
Постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_10 про накладення арешту на вилучене в ході обшуку 14.07.2022 року належне ОСОБА_9 майно, а саме: «LandRover «RangeRoverEvoque», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_9 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , а також комплект ключів від вказаного транспортного засобу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4