ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/124/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - продовження строків тримання під вартою
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши 07 квітня 2022 р. у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в приміщенні Тернопільського апеляційного суду матеріали провадження (справа №607/16382/20) за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 березня 2022 р.
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 березня 2021 р. відмовлено в задоволенні клопотання захисника та обвинуваченого про зміну раніше застосованого запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання, задоволено клопотання прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 та продовжено строк тримання під вартою останньому до 00 год. 00 хв. 12 травня 2022 року. Також зобов`язано Державну установу Чортківська установа виконання покарань (№26) надати суду відомості про те, чи може ОСОБА_7 за станом здоров`я перебувати під вартою, та відомості про стан здоров`я ОСОБА_7 за період 18.01.2022 про даний час.

В апеляційних скаргах:
- обвинувачений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та прийняти нову, якою змінити запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання. Також просить розглядати справу за його участю та участю адвоката, витребувати із суду першої інстанції матеріали судової справи №607/16382/20, провадження №1-кп/607/1633/2021. Вказує на необґрунтованість прийнятого судом першої інстанції рішення.

Вважає, що оскаржувана ухвала місцевого суду не відповідає офіційному тлумаченню законодавчого документу органів судової гілки влади, як і положенню ч. 2 ст. 392 КПК України.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що клопотання прокурора не відповідає вимогам КПК України, обвинувачення у вчиненні ним кримінальних правопорушень є безпідставними, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є невиправданим, просить врахувати його незадовільний стан здоров`я та тривалий строк перебування під вартою;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою обвинуваченому ОСОБА_7 обрати запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Вважає вказану ухвалу місцевого суду незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також внаслідок істотного порушення вимог КПК України.

Звертає увагу на те, що клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою за своїм змістом не відповідає вимогам чинного законодавства. Зокрема, дане клопотання прокурором ОСОБА_6 14 березня 2022 року було заявлене в усному порядку, що позбавило сторону захисту можливості належним чином підготуватись до розгляду вказаного клопотання.

Вказує, що з журналу судового засідання від 14.03.2022 та технічного запису вказаного засідання обвинувачений ОСОБА_9 заявив, що не був попередньо обізнаний про проведення вказаного судового засідання та просив його відкласти з метою реалізації його права на особисту присутність в залі судового засідання. Однак, всупереч вимогам ч. 2 ст. 336 КПК України суд відмовив у задоволенні такого клопотання та провів процесуальні дії з обвинуваченим у режимі відеоконференцзв`язку з ДУ Чортківська установа виконання покарань №26.

Крім того, апелянт зазначає, що місцевим судом залишено поза увагою те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 був обраний не в кримінальному провадженні №0001810, яке є предметом судового розгляду, а в рамках іншого кримінального провадження, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою.

Також в клопотанні не зазначено обставин, які свідчать про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та відсутні посилання на докази, які обґрунтовують обставини, викладені у клопотанні про продовження строків тримання під вартою.

Апелянт посилається на відсутність доведених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та те, що місцевим судом не надано належної оцінки незадовільного стану здоров`я обвинуваченого, що підтверджується наявними у матеріалах справи медичними документами.

Заслухавши суддю - доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційних скарг, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційні скарги в повному обсязі та просили їх задовольнити, зіславшись на доводи, викладені в них, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, колегія суддів приходить до висновку, що в клопотанні обвинуваченого ОСОБА_7 про витребування матеріалів справи слід відмовити, оскільки вони не є предметом розгляду справи, а апеляційні скарги до задоволення не підлягають з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Так, перевіркою доводів апеляційної скарги обвинуваченого колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 .

Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.04.2013 №511-550/0/4-13 Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України незалежно від наявності відповідного клопотання суд зобов`язаний розглянути питання про доцільність продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу продовженого строку.

Колегія суддів вважає, що посилання захисника у своїй апеляційній скарзі щодо не відповідності усного клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою вимогам чинного законодавства є необґрунтованими, оскільки чинний КПК України не містить вимог щодо обов`язкового подання клопотань учасниками судового провадження у письмовому вигляді, а також положень, які б забороняли розгляд судом усних клопотань на стадії судового розгляду.

Дані доводи апеляційної скарги суперечать, зокрема, положенням ст. 331 КПК України, яка зобов`язує суд розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

Крім цього, як вбачається із журналу судового засідання від 14.03.2022 та технічного запису вказаного засідання, прокурор обґрунтовував своє усне клопотання тим, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, в даному кримінальному провадженні з моменту обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінились, а тому доводи захисника щодо позбавлення сторони захисту можливості належним чином підготуватись до розгляду вказаного клопотання є неспроможними, оскільки зміст попередніх клопотань відповідав вимогам ст. 184 КПК України, копії даних клопотань та матеріалів, якими обґрунтовувалась необхідність застосування запобіжного заходу та його продовження, надавались обвинуваченому в порядку частини 2 ст. 184 КПК України.

Рішення про продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд належним чином мотивував, пославшись та обґрунтувавши наявність підозри, ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також врахував обставини, визначені ст. 178 КПК України, пов`язані з характеризуючими особу обвинуваченого даними.

Судом обґрунтовано зазначено, що мають місце ризики переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Так, ризиком того, що ОСОБА_7 може навмисно переховуватись від суду, є те, що він офіційно не працевлаштований, немає зареєстрованого місця проживання, у нього немає міцних соціальних зв`язків, тому обвинувачений може безперешкодно покинути місце фактичного проживання та територію міста Тернополя.

Крім цього, колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції, що, усвідомлюючи суворість зазначеного злочину та покарання, передбаченого за його вчинення, обвинувачений, може переховуватись від слідства та суду з метою уникнення відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів за ч. 3 ст. 185 КК України та ч. 1 ст. 357 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років та штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до трьох років відповідно, і згідно із ст. 12 КК України кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України є тяжким злочином.

При цьому колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» заява №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» заява №14379/88 від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції» заява №12369/86 від 26 червня 1991 року).

Також колегія суддів враховує, що існує ризик того, що обвинувачений може незаконно впливати на ще не допитаних в судовому засіданні потерпілих чи свідків.

Надаючи оцінку того, що ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги те, що обвинувачений неодноразово раніше вчиняв умисні корисливі злочини проти власності. Однак, незважаючи на неодноразове притягнення його до кримінальної відповідальності, він не зробив належної оцінки своїм діям, на шлях виправлення та перевиховання не став, а продовжує їх вчиняти, нехтуючи наявними в суспільстві встановленими правилами поведінки.

За таких обставин доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність встановлених судом ризиків не заслуговують на увагу, оскільки сукупність даних про тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , враховуючи особу обвинуваченого, беззаперечно вказують на їх існування.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що підстави, у зв`язку з наявністю яких останньому був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає недостатнім застосування обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, а ніж тримання під вартою, як це просить захисник обвинуваченого.

Разом із тим, судом першої інстанції вірно враховано, що згідно ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.02.2021 по справі №607/17662//20 у цьому кримінальному провадженні встановлено, що ОСОБА_7 є раніше неодноразово судимим за вчинення, у тому числі, тяжких злочинів проти власності, ніде не працює, його низький рівень соціальних зв`язків, що на даний час обвинувачується, у вчиненні двох кримінальних проступків та двох тяжких злочинів проти власності, де за санкцією останніх передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 6 років, при тому, що у провадженні суду є ще п`ять кримінальних проваджень, що дає суду підстави вважати, що вказаний обвинувачений, у разі обрання йому іншого, більш м`якого запобіжного заходу, як про це клопоче сторона захисту, або ж не продовження чинного, матиме можливість, зважаючи, у тому числі, на санкції кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, переховуватись від суду, вчинити інші кримінальні правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відтак, для запобігання вказаним ризикам та враховуючи суспільний інтерес, що полягає у виконанні завдань, які передбачені ст. 2 КПК України, зокрема, у захисті інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та інтересів інших учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, і який, незважаючи на презумпцію невинуватості обвинуваченого, превалює над принципом поваги до свободи особистості, про що зазначено у п. 79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011, - суд вважає виправданим тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та недостатнім застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Даних, які б вказували на неможливість продовження ОСОБА_7 дії строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не встановлено.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд під час розгляду клопотання прокурора залишив поза увагою те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 був обраний не в кримінальному провадженні №0001810, яке є предметом судового розгляду, а в рамках іншого кримінального провадження з огляду на таке.

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 вересня 2020 р. на стадії досудового розслідування щодо підозрюваного ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №00001939.

Кримінальне провадження №00001939 від 05 вересня 2020 р. про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст .185, ч. 1 ст. 357 КК України, на підставі ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 квітня 2021 р. справа №607/16382/20, об`єднано із кримінальним провадженням №0001810 від 17 серпня 2020 р. про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та визначено єдиний номер №0001810, що є предметом розгляду даного провадження, що, в свою чергу, спростовує доводи захисника.

Отже, приймаючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Щодо посилань обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що йому не було вручено повного тексту оскаржуваної ухвали, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах провадження міститься супровідний лист Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 21 березня 2022 р., згідно якого місцевий суд направляв за допомогою засобів електронного зв`зяку, копію повного тексту ухвали від 14 березня 2022 р. для вручення під розписку обвинуваченому ОСОБА_7 . Копію повного тексту ухвали місцевого суду направлено на електрону пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 , який було доставлено 22 березня 2022 р. о 16 год. 29 хв., що підтверджується долученим до матеріалів звітом про доставку електронного листа (а. с. 9).

Окрім того, інтереси обвинуваченого ОСОБА_7 захищав адвокат ОСОБА_8 , який був присутнім при розгляді справи в місцевому суді. Клопотань про ознайомлення з матеріалами справи, не заявляв і з його виступу в судових дебатах не вбачається, що він з матеріалами кримінального провадження, а також з текстом ухвали суду від 14 березня 2022 р. не знайомий.

Як вбачається із журналу судового засідання від 21 березня 2022 р., на проголошення місцевим судом повного тексту ухвали у судове засідання ніхто з учасників судового розгляду не з`явився, тому в даному випадку місцевим судом виконанні вимоги ч. 7 ст. 376 КПК України, згідно якої копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Всі інші доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду, інших доказів, які б могли поставити під сумнів рішення суду першої інстанції, не надано.

З огляду на викладене судом першої інстанції при розгляді клопотання повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зазначені в апеляційних скаргах підстави, з яких захисник та обвинувачений просять скасувати ухвалу суду першої інстанції та змінити запобіжний захід на особисте зобов`язання, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла остаточного висновку про залишення апеляційних скарг ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 березня 2022 р., якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, - без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді