Номер провадження: 11-кп/813/585/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Приморського райсуду м. Одеси від 07.10.2021 по кримінальному провадженню №0001826 від 14.05.2020 відносно:
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, має на утриманні малолітню дитину, працюючого комерційним директором ТОВ «Альтернатива-Юг», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
- обвинуваченого у злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
Вироком суду першої інстанції, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст. 75, п.п. 1,2 ч.1 ст.76 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки та покладені наступні обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Запобіжний захід, обвинуваченому ОСОБА_8 не обирався.
Речові докази по справі автомобіль «БМВ» реєст. номер НОМЕР_1 вирішено повернути власнику, скасувавши арешт накладений ухвалою слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси від 20.07.2020.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в сумі 2 288 грн. 16 коп.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що 14.05.2020 об 11 год. 40 хв., він, керуючи технічно справним автомобілем «BMW Х3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався на горизонтальній ділянці, сухого чистого асфальтобетонного покриття, другої смуги руху (за фактичної організації двостороннього руху по дві смуги для руху в кожному напрямку) проїзної частини вул. Водопровідна в м. Одесі, із сторони пров. Високий, в напрямку площі Старосінна, в світлий час доби, за умов часткового обмеження видимості невстановленим автомобілем, що рухався попереду в попутному напрямку по першій смузі руху.
В цей час на проїзну частину вказаної автодороги, а саме на нерегульований пішохідний перехід, позначений дорожніми знаками 5.35.1 «Пішохідний перехід» і дорожньою розміткою 1.14.3 («зебра») «Правил дорожнього руху» України, який розташований біля будинку № 10 вказаної вулиці, вийшов пішохід ОСОБА_11 , який став перетинати проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, справа наліво за ходом руху автомобіля.
Водночас, ОСОБА_8 , керуючи зазначеним транспортним засобом, продовжуючи свій рух, та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, в порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 «б», 18.1, 18.4 «Правил дорожнього руху» України, заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжив, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків, легковажно розраховував на їх відвернення, а саме: був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, при зменшенні швидкості, та подальшої зупинки, невстановленого транспортного засобу, що рухався по першій смузі руху, перед нерегульованим пішохідним переходом, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, продовжив рух через пішохідний перехід, внаслідок чого допустив наїзд передньою частиною свого автомобіля на пішохода ОСОБА_11 , заподіявши останньому тілесні ушкодження, що призвело до його смерті у лікувальному закладі. При цьому ОСОБА_8 об`єктивно мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода належним виконанням зазначених вимог «Правил дорожнього руху» України.
Внаслідок ДТП, смертельно травмовано пішохода ОСОБА_11 , якому заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: відкритою черепно-лицевої травми - забійної рани голови, перелому носової перетинки, перелому кісток основи черепа, крововиливу під тверду мозкову оболонку, крововиливів під м`якою мозковою оболонкою, забою розміжчення головного мозку; травми лівої нижньої кінцівки винця та садна лівої нижньої кінцівки, закритого перелому кісток лівої гомілки, які утворилися в результаті транспортної травми, зокрема при зіткненні автомобіля, що рухається з пішоходом. Безпосередньою причиною смерті є поліорганна недостатність.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи осіб, які її подали.
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 зазначив, що не оспорюючи вирок суду 1-ої інстанції в частині доведеності вини обвинуваченого та кваліфікації його дій, вважає, що вирок є незаконним через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, з таких підстав:
- судом 1-ої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання невірно застосований закон України про кримінальну відповідальність, оскільки в порушення вимог ст. 65 КК України та положень п. 20 постанови Пленуму ВС України №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» суд першої інстанції не врахував наслідки що настали, характер та мотиви допущених порушень правил безпеки дорожнього руху, дані про особу винного, у зв`язку з чим призначив йому надто м`яке додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобам строком на 1 рік;
- відповідно до ст. 75 КК України, ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням на 1 рік та покладено обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, проте судом не зазначено від якого саме покарання звільнено з випробуванням ОСОБА_8 від основного, у вигляді позбавлення волі чи від додаткового, у вигляді позбавлення права керування транспортними засобам, чи звільнено з випробуванням від основного та від додаткового.
Посилаючись на такі доводи, прокурор ОСОБА_10 просить частково скасувати вирок суду 1-ої інстанції і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки; зазначити, що позбавлення права керувати транспортними засобами є додатковим покаранням, а вимоги ст. 75 КК України застосовуються до призначеного основного покарання. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Правові позиції інших учасників апеляційного розгляду.
Захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав письмові заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якій частково погодився із доводами прокурора в частині неправильного звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання.
В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_10 підтримав доводи свої апеляційні скарги та просив її задовольнити, натомість, обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора в частині необхідності збільшення строку додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними.
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення частково відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.
Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на його показання, у яких він повністю визнав свою вину та підтвердив фактичні обставини справи, наведені у обвинувальному акті.
На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за погодженням зі сторонами судового розгляду, суд 1-ої інстанції визнав за недоцільне дослідження доказів, щодо обставин, які ніким не оспорюються та обґрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло смерть потерпілого.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд 1-ої інстанції зазначив, що враховує те, що обвинувачений визнав свою вину та щиро покаявся, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував шкоду потерпілій, вживав всі можливі заходи щодо надання медичної допомоги потерпілому і сплачував його лікування.
З урахуванням наведених обставин, суд 1-ої інстанції дійшов висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції його від суспільства, із застосуванням ст. ст. 75 та 76 КК України.
Врахувавши тяжкі наслідки злочину, суд 1-ої інстанції вважав за доцільне застосувати додаткове покарання у вигляді позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора ОСОБА_10 щодо порушення вимог кримінального закону, допущених судом 1-ої інстанції при призначені покарання обвинуваченому, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Так, відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи прокурора про те, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання з випробуванням, суд 1-ої інстанції не дотримався вимог ст. 75 КК України, оскільки судом не зазначено від якого саме покарання звільнено ОСОБА_8 з випробуванням, від основного, у вигляді позбавлення волі, чи від додаткового, у вигляді позбавлення права керування транспортними засобам, чи звільнено з випробуванням від основного та від додаткового.
При цьому, ст. 75 КК України взагалі не передбачає можливості звільнення від відбування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобам.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, щорозмір основного покарання обвинуваченому у виді чотирьох років позбавлення волі обрано, відповідно до приписів ст. 65 КК України, правильно, та що висновок суду 1-ої інстанції, щодо можливості виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, відповідає фактичним обставинам справи, та особі обвинуваченого.
Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні необережного тяжкого злочину, наслідком якого стало заподіяння смерті потерпілому, натомість, обвинувачений визнав вину, щиро розкаявся у вчиненому, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно працює, позитивно характеризується, має на утриманні родину, відсутні обставин, що обтяжують покарання.

Відповідно до положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», «…Дійове каяття полягає в тому, що після вчинення злочину особа щиро покаялась, активно сприяла його розкриттю та повністю відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду».

Підсумовуючи викладене, з урахуванням особи обвинуваченого, його дійового каяття, апеляційний суд вважає за можливим призначати ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобам строком на 1 рік, яке буде справедливим та достатнім, тому вимоги прокурора ОСОБА_10 про необхідність призначення більш суворого додаткового покарання не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Пунктом 3 ч. 3 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 1 ч.1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню;

За вимогами п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду 1-ої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення від відбування покарання.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що при звільненні обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання судом 1-ої інстанції було допущене неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність,яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_10 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду 1-ої інстанції скасуванню, в частині призначення покарання, та ухваленням в цій частині нового вироку.
Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 413, 420 , 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Приморського райсуду м. Одеси від 07.10.2021, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - в частині призначення покарання, - скасувати і ухвалити в цій частині новий вирок, яким:

Призначити ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 2 (два) роки.
Відповідно до п.п. 1,2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
В іншій частині вирок суду 1-ої інстанції залишити без змін.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати його копію в суді.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання ним законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4