Справа № 484/1698/22
Провадження: № 1-кп/484/248/22р
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.08.2022р. Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

в складі головуючого - судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000160 по обвинуваченню:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Джурів Снятинського району Івано Франківської області, громадянина України, українця, не одруженого, з середньо - спеціальною освітою, не працюючого, малолітніх дітей на утриманні не має, не є особою з інвалідністю, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого;

- 01.09.2021 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Первомайськ, Миколаївської області, громадянина України, українця, не одруженого, не працюючого, з неповною середньо - спеціальною освітою, малолітніх дітей на утриманні не має, не є особою з інвалідністю, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого:

- 28.04.2021 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області за ч. 4 ст. 407 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік;

- 01.09.2021 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки;

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, -

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинувачених - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

представника потерпілого ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що 21.02.2022р, приблизно о 15:00 годині у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під час проходження повз неогородженого, нежилого та недобудованого двох поверхового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 виник обопільний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна з вказаного будинку.

Виконуюче задумане, діючи умисно та повторно, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вступили між собою в злочинну змову направлену на таємне викрадення чужого майна. Обійшли вказаний будинок по колу і виявили відчинене навстіж металопластикове вікно, яке розташоване в задній частині будинку. Розуміючи протиправний характер своїх дій та переслідуючи корисливий мотив та мсту незаконного збагачення, через незачинене металопластикове вікно по черзі залізли до середини будинку.

Перебуваючи у вищезазначеному будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виявили сталеві радіатори, які розміщувались на стінах в кімнатах вказаного будинку та в подальшому з однієї з кімнат будинку, яка розташована на першому поверсі, демонтували та таємно викрали:

- б/в сталевий радіатор розміром: довжина 100 см; висота 50 см; ширина 9 см - 1 шт., вартістю 500 гривень за штуку, який винесли, через еталопластикове вікно у великій кімнаті будинку.

В подальшому з викраденим майном зникли з місця скоєння злочину та розпорядились на власний розсуд в корисливих для себе цілях, тобто продали.

Продовжуючи свої протиправні дії, направлені на таємне викрадення чужого майна, через деякий час та цей же день, з метою скоєння крадіжки сталевих радіаторів, про місцезнаходження яких їм вже було відомо, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , повернулись до вказаного будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Виконуючи задумане, діючи умисно та повторно, ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , перебуваючи між собою в злочинній змові направленій на таємне викрадення чужого майна та заздалегідь знаючи, що на стінах вказаного будинку наявні сталеві радіатори, які можна викрасти та реалізувати шляхом продажу, через металопластикове вікно у великій кімнаті будинку, проникли всередину будинку, де з різних кімнат на першому та другому поверсі демонтували та таємно викрали:

-б/в сталевий радіатор розміром: довжина 160 см; висота 50 см; ширина 9 см
1 шт., вартістю 1000 гривень.

- б/в сталевий радіатор розміром: довжина 80 см; висота 50 см; ширина 9 см - 1 шт.,

вартістю 500 гривень.

- б/в сталевий радіатор розміром: довжина 180 см; висота 50 см; ширина 9 см; вартістю

1 100 гривень

- б/в сталевий радіатор розміром: довжина 100 см; висота 50 см; ширина 9 см - 1 шт.,

вартістю 500 гривень, які за два рази, винесли з будинку, через металопластикове вікно на першому поверсі великої кімнати будинку.

Після чого з місця скоєння злочину зникли та таємно викраденим майном розпорядились на власний розсуд в корисливих цілях, тобто продали. Тим самим своїми неправомірними діями спричинили матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_7 на загальну суму 3600 гривень.

Обвинувачені ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, що їм інкриміновані, визнали повністю, однак на підставі ст. 63 Конституції України від дачі будь - яких пояснень відмовилися. У вчиненому розкаялися.

Цивільний позов, заявлений потерпілим ОСОБА_8 , про стягнення з них матеріальної шкоди в розмірі 3600грн. визнали повністю.

Представник потерпілого, ОСОБА_6 , в судовому засіданні цивільний позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити.

Судом, відповідно до частини 3 статті 349 КПК України, з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, що немає сумнівів у добровільності їх позиції та роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Фактичні обставини кримінальних правопорушень свідчать про те, що 21.02.2022р, приблизно о 15:00 годині ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , діючи повторно, вступили між собою в злочинну змову направлену на таємне викрадення чужого майна, обійшли будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 та, через незачинене металопластикове вікно, по черзі залізли до середини будинку, звідки демонтували та таємно викрали: б/в сталевий радіатор розміром: довжина 100 см; висота 50 см; ширина 9 см - 1 шт., вартістю 500 гривень за штуку, який винесли, через металопластикове вікно у великій кімнаті будинку та з місця події зникли, а викраденим розпорядилися на власний розсуд в корисливих для себе цілях.

Крім того, продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , діючи повторно, вступили між собою в злочинну змову направлену на таємне викрадення чужого майна, обійшли будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 та, через незачинене металопластикове вікно, проникли всередину будинку, де з різних кімнат на першому та другому поверсі демонтували та таємно викрали: б/в сталевий радіатор розміром: довжина 160 см; висота 50 см; ширина 9 см 1 шт., вартістю 1000 гривень, б/в сталевий радіатор розміром: довжина 80 см; висота 50 см; ширина 9 см - 1 шт., вартістю 500 гривень, б/в сталевий радіатор розміром: довжина 180 см; висота 50 см; ширина 9 см; вартістю 1 100 гривень, б/в сталевий радіатор розміром: довжина 100 см; висота 50 см; ширина 9 см - 1 шт., вартістю 500 гривень, які за два рази, винесли з будинку, через металопластикове вікно на першому поверсі великої кімнати будинку та з місця події зникли, а викраденим розпорядилися на власний розсуд в корисливих для себе цілях, спричинивши потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 3600 гривень.

Таким чином, за встановлених фактичних обставин, суд вважає, що дії обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вірно кваліфіковані органами досудового слідства за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням в житло.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Досліджуючи дані про особу, суд повинен з`ясувати вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), матеріальний стан тощо.

Обираючи міру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, як особа за місцем проживання характеризується позитивно.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд вважає повне визнання своєї вини та щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочинів.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обираючи міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, як особа за місцем проживання характеризується позитивно.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд вважає повне визнання своєї вини та щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочинів.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Згідно ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , були засуджені, 01.09.2021 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, на підставі ст. 75 КК України звільнені від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, а відтак остаточне покарання обвинуваченим необхідно призначити за правилами ст.71 КК України, частково приєднавши невідбуте покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.09.2021 року.

Згідно ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Відповідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003р., у разі, коли особа була засуджена до арешту або позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (статті 75, 104 КК) або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (статті 81, 107 КК) і в період іспитового строку або строку умовно дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання.

Характеристика особи обвинувачених, обставини скоєних ними злочинів переконують суд в тому, що їх виправлення і перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, застосувавши положення ст. 71 КК України.

Відповідно до норми ч.5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Цивільний позов, заявлений потерпілим ОСОБА_8 , про стягнення з обвинувачених матеріальної шкоди в розмірі 3600грн., яку останні визнали повністю, підлягає задоволенню в повному обсязі.

Також, представник потерпілого просила стягнути з обвинувачених, в солідарному порядку, витрати на правову допомогу в сумі 2 000 грн.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатамирозгляду справивитрати направничу допомогуадвоката підлягаютьрозподілу міжсторонами разоміз іншимисудовими витратами. Для цілейрозподілу судовихвитрат: 1)розмір витратна правничудопомогу адвоката,в томучислі гонораруадвоката запредставництво всуді таіншу правничудопомогу,пов`язану зісправою,включаючи підготовкудо їїрозгляду, збір доказівтощо,а такожвартість послугпомічника адвокатавизначаються згідноз умовамидоговору пронадання правничоїдопомоги тана підставівідповідних доказівщодо обсягунаданих послугі виконанихробіт таїх вартості,що сплаченаабо підлягаєсплаті відповідноюстороною аботретьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до висновку Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеного в ухвалі від 06 квітня 2016року по справі № 6-32389ск15 при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовомузасіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Склад та розміри витрат, пов`язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26 лютого 2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10 грудня 2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Тобто, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на професійну правничу допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

При цьому, договір про надання правової допомоги, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги представником потерпілого не надані та в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання Глава 63 Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України передбачає загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договору про надання послуг. Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Водночас, згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині другій статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність";

2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім того, на такий договір поширюється дія загальних норм та принципів договірного права, включаючи, але не обмежуючись визначені главою 52 Цивільного кодексу України;

3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Указані форми відрізняються порядком обчислення: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Указане передбачено як положеннями цивільного права, так і нормами Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";

6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Отже, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з нормами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 910/14598/20, яка є обов`язковою для судів.

Також, аналогічну правову позицію наведено в постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19.

Однак, договір про надання правової допомоги укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , який є підставою для надання адвокатських послуг, представником потерпілого не надані та в матеріалах справи відсутні, а надані останньою документи не містить обов`язкових умов для даного виду договору, зокрема адвокатського гонорару (ціни договору про надання правової допомоги) та порядку його обчислення.

Будь-яких квитанцій, платіжних доручень, прибуткових касових ордерів або інших документів, які б підтверджували сплату потерпілим вартості послуг з надання правової допомоги останнім та його представником не надано.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Проте, жодних заяв про надання доказів про розмір витрати на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду потерпілим та його представником не заявлялося.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити.

Витрати на залучення експерта відсутні.

Речові докази два сталеві радіатори з розмірами: довжина 160 см; висота 50 см; ширина 9 см. та довжина 100 см; висота 50 см; ширина 9 см, передані на відповідальне зберігання ОСОБА_9 , суд вважає за необхідне повернути у власність потерпілому ОСОБА_8 .

Керуючись ст. ст. 369, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки і 10 (десять) місяців.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.09.2021 року та остаточно призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_3 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки і 10 (десять) місяців.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.09.2021 року та остаточно призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_4 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Цивільний позов, заявлений потерпілим ОСОБА_8 до обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , задовольнити повністю.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 завдану майнову шкоду, в сумі 3 600 (три тисячі шістсот) грн. 00коп.

У задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Речові докази два сталеві радіатори з розмірами: довжина 160 см; висота 50 см; ширина 9 см. та довжина 100 см; висота 50 см; ширина 9 см, передані на відповідальне зберігання ОСОБА_9 , повернути у власність потерпілому ОСОБА_8 .

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Уразі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області з моменту його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

СУДДЯ: ОСОБА_1